CELEX: 62008CJ0428
Rūpnieciskais un komerciālais īpašums
Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība
Direktīva 98/44/EK
9. pants
Patents, kas piešķir aizsardzību produktam, kurā ietilpst vai kurš sastāv no ģenētiskas informācijas
Materiāls, kurā iekļauts produkts
Aizsardzība
Nosacījumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvas 98/44/EK
par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā (OV L 213, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “direktīva”) 9. pantu.
Šīs lūgums ir iesniegts divās lietās starp
Monsanto Technology LLC
(turpmāk tekstā – “
Monsanto
”) un, pirmkārt,
Cefetra BV
,
Cefetra Feed Service BV
,
Cefetra Futures BV
(turpmāk tekstā kopā – “
Cefetra
”), ko atbalsta Argentīnas valsts – persona, kas iestājusies lietā, un, otrkārt,
Vopak Agencies Rotterdam BV
(turpmāk tekstā – “
Vopak
”), kā arī
Alfred C. Toepfer International GmbH
(turpmāk tekstā – “
Toepfer
”) saistībā ar 2005. un 2006. gadā Eiropas Kopienā importētajiem sojas miltiem no Argentīnas.

Atbilstošās tiesību normas

Starptautiskās tiesības
Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības
organizācijas (PTO) izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra
Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas
vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “
TRIPs
līgums”), 27. panta, kura nosaukums ir “Patentējamais saturs”, 1. punktā ir paredzēts:
–        patentējami ir jebkuri izgudrojumi (izstrādājumi vai darba procesi) visās tehnoloģijas jomās ar nosacījumu, ka tie ir jauni,
radoši un rūpnieciski izmantojami;
–        patenti ir reģistrējami, un patenta tiesības tiek piešķirtas bez diskriminācijas attiecībā uz izgudrojuma vietu, tehnoloģijas
jomu un to, vai preces tiek importētas vai ražotas uz vietas.
Šī līguma 30. pantā, kura nosaukums ir “Izņēmumi attiecībā uz piešķirtajām tiesībām”, ir noteikts, ka dalībvalstis var piešķirt
ierobežotus izņēmumus attiecībā uz ekskluzīvajām tiesībām, ko sniedz patents, ar nosacījumu, ka šādi izņēmumi bez iemesla
nerada pretrunu ar patenta parastu izmantošanu un bez iemesla neierobežo patenta īpašnieka likumīgās intereses, ņemot vērā
trešo pušu likumīgās intereses.

Savienības tiesības
Direktīvas 1. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis aizsargā biotehnoloģiskos izgudrojumus saskaņā ar valsts patentu tiesībām
un ka vajadzības gadījumā tās koriģē valsts patentu tiesības, lai ņemtu vērā minētās direktīvas noteikumus. Šajā pantā ir
arī noteikts, ka direktīva neskar dalībvalstu saistības saskaņā ar starptautiskajiem nolīgumiem un it īpaši
TRIPs
līgumu.
Direktīvas 2. pantā “bioloģiskais materiāls” ir definēts kā materiāls, kas satur ģenētisku informāciju un ir spējīgs pats
vairoties vai ko var pavairot bioloģiskā sistēmā.
Tās 3. pantā ir paredzēts, ka tādi izgudrojumi, kuri ir jauni, kuri ietver izgudrojuma līmeni un kurus var izmantot rūpnieciski,
ir patentējami, pat ja tie tostarp saistīti ar produktu, kas sastāv no bioloģiska materiāla vai kas to satur. Šajā pantā ir
noteikts, ka bioloģisks materiāls, kurš ir izdalīts no tā dabīgās vides vai kurš saražots ar tehniska procesa palīdzību, var
būt izgudrojuma objekts, pat ja tas iepriekš bijis sastopams dabā.
Direktīvas preambulas 22. apsvērumā ir noteikts, ka diskusija par gēnu sekvenču vai daļējo sekvenču patentspēju ir pretrunīga.
Tajā ir noteikts, ka uz patenta piešķiršanu par izgudrojumiem, kas saistīti ar šādām sekvencēm vai daļējām sekvencēm, jāattiecina
tie paši patentspējas kritēriji kas visās pārējās tehnoloģijas jomās, proti, jaunums, izgudrojuma līmenis un rūpnieciskais
lietojums. Šajā preambulas apsvērumā ir arī minēts, ka sekvences vai daļējas sekvences rūpnieciskā izmantošana jānorāda reģistrētajā
patenta pieteikumā.
Saskaņā ar direktīvas preambulas 23. apsvērumu viena pati DNS sekvence bez funkcijas norādes nesatur nekādu tehnisku informāciju
un tādēļ nav patentējams izgudrojums.
Direktīvas preambulas 24. apsvērumā ir noteikts, ka, lai atbilstu rūpnieciskās izmantošanas kritērijiem, gadījumos, kad gēna
sekvenci vai daļēju sekvenci izmanto olbaltumvielas vai olbaltumvielas daļas iegūšanai, jāprecizē, kuru olbaltumvielas daļu
iegūst vai kādu funkciju tā veic.
Direktīvas 5. panta 3. punktā, kurš ietverts nodaļā ar nosaukumu “Patentspēja”, ir noteikts, ka patenta pieteikumā ir jānorāda
gēna sekvences vai daļējas sekvences rūpnieciskā izmantošana.
Direktīvas 9. pantā, kas ietverts nodaļā ar nosaukumu “Aizsardzības joma”, ir paredzēts:
“Aizsardzība, ko patents piešķir produktam, kurā ietilpst vai kurš sastāv no ģenētiskas informācijas, attiecas arī uz visu
materiālu [..], kurā iekļauts produkts un kurš satur ģenētisko informāciju un veic savu funkciju.”

Valsts tiesības
1995. gada Patentu likuma (
Rijksoctrooiwet

, turpmāk tekstā – “1995. gada likums”) 53. pantā ir paredzēts:
“[..] Patents patenta turētājam sniedz ekskluzīvas tiesības:
a)      savā uzņēmumā vai savam uzņēmumam ražot patentēto produktu, to izmantot, laist apgrozībā vai pārdot, iznomāt, piegādāt vai
citādi tirgot, vai arī to piedāvāt, importēt vai uzglabāt šādos nolūkos;
b)      savā uzņēmumā vai savam uzņēmumam piemērot patentēto procesu vai izmantot, laist apgrozībā vai pārdot, iznomāt, piegādāt produktu,
kurš iegūts, tiešā veidā piemērojot šo patentēto procesu, vai citādi to tirgot, vai arī to piedāvāt, importēt vai uzglabāt
šādos nolūkos.”
Šī likuma 53.a pantā ir noteikts:
“1.      Attiecībā uz bioloģiska materiāla patentu, kam izgudrojuma rezultātā piemīt īpašas pazīmes, ekskluzīvās tiesības attiecas
uz bioloģisko materiālu, kuru iegūst, tieši šo bioloģisko materiālu reproducējot vai pavairojot identiskā vai atšķirīgā veidā,
un kuram piemīt tās pašas pazīmes.
2.      Attiecībā uz patentu, kas piešķirts darba procesam, ar kuru var apstrādāt bioloģisku materiālu, kam izgudrojuma rezultātā
piemīt īpašas pazīmes, ekskluzīvās tiesības attiecas arī uz bioloģisko materiālu, kas tieši iegūts šādā procesā, un uz jebkuru
citu bioloģisku materiālu, kuru iegūst no tieši iegūtā bioloģiskā materiāla, reproducējot vai pavairojot identiskā vai atšķirīgā
veidā, un kuram piemīt tās pašas pazīmes.
3.      Attiecībā uz patentu, kas piešķirts produktam, kurā ietilpst ģenētiska informācija vai kurš sastāv no tās, ekskluzīvās tiesības
attiecas arī uz visu materiālu [..], kurā iekļauts produkts un kurš satur ģenētisko informāciju un veic savu funkciju.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

Monsanto
kopš 1996. gada 19. jūnija ir piešķirts Eiropas patents EP 0 546 090 attiecībā uz 5‑enolpiruvil‑šikimāt‑3‑fosfāta sintēzi,
kas ir noturīga pret glifosātu (turpmāk tekstā – “Eiropas patents”). Šis Eiropas patents ir spēkā arī Nīderlandē.
Glifosāts ir neselektīvs herbicīds. Tas augā bloķē I klases enzīma 5‑enolpiruvil‑šikimāt‑3‑fosfāta sintēzes (turpmāk tekstā
– “
EPSPS
”), kam ir svarīga loma auga augšanā, aktīvo centru. Šādas glifosāta ietekmes rezultātā augs iet bojā.
Eiropas patents apraksta vienu
EPSPS
enzīmu klasi, tā saukto II klases
EPSPS
enzīmu, kas ir nejūtīgs pret glifosātu. Augi, kas satur šādus enzīmus, pārdzīvo glifosāta izmantošanu, lai gan ap tiem esošās
nezāles iet bojā. Gēni, kas kodē šos II klases enzīmus, ir izolēti no trīs dažādām baktērijām.
Monsanto
ir iestrādājusi šos gēnus sojas auga, ko tā nosaukusi par RR (“Roundup Ready”), DNS. Šādas darbības rezultātā sojas augs
RR ražo II klases
EPSPS
enzīmu, kas tiek saukts par
CP4‑EPSPS
, kas ir noturīgs pret glifosātu. Šis augs kļūst arī noturīgs pret herbicīdu
Roundup
.
RR sojas augs tiek plaši audzēts Argentīnā, kur
Monsanto
izgudrojums ar patentu nav aizsargāts.

Cefetra
un
Toepfer
tirgo sojas miltus. Attiecīgi 2005. gada 16. jūnijā, 2006. gada 21. martā un 11. maijā Amsterdamas ostā ienāca trīs sojas
miltu kravas no Argentīnas. Vienu no kravām muitā deklarēja
Vopak
.
Muitas iestādes aizturēja šīs trīs preču kravas, pamatojoties uz Padomes 2003. gada 22. jūlija Regulu (EK) Nr. 1383/2003 par
muitas rīcību attiecībā uz precēm, par kurām ir aizdomas, ka tās pārkāpj atsevišķas intelektuālā īpašuma tiesības, un pasākumiem,
ko veic attiecībā uz precēm, kas ir pārkāpušas šādas tiesības (OV L 196, 7. lpp.). Kravas tika atbrīvotas pēc tam, kad
Monsanto
bija nodoti paraugi.
Monsanto
pārbaudīja preci, lai noteiktu, vai tā ir no RR sojas augiem.
Tā kā analīzes uzrādīja sojas miltos enzīma
CP4‑EPSPS
esamību, kā arī DNS sekvenci, kas to kodē,
Monsanto
iesniedza
Rechtbank ’s‑Gravenhage
[Hāgas apgabaltiesā] prasību pret
Cefetra
,
Vopak
un
Toepfler
, lai noteiktu aizliegumu saskaņā ar Regulas Nr. 1383/2003 16. pantu, kā arī lai aizliegtu pārkāpt tai piederošo Eiropas patentu
visās valstīs, kurās tas ir spēkā. Argentīnas valsts iestājās lietā
Cefetra
prasījumu atbalstam.

Rechtbank ’s‑Gravenhage
uzskata, ka
Monsanto
vienā no apstrīdētajām kravām ir atklājusi DNS sekvenci, kas tiek aizsargāta ar tai piederošo Eiropas patentu. Tomēr nav skaidrs,
vai fakts, ka ir konstatēta šīs vielas esamība, ir pietiekošs, lai varētu uzskatīt, ka, tirgojot sojas miltus Kopienā, ir
noticis
Monsanto
piederošā Eiropas patenta pārkāpums.

Cefetra
, kuru atbalsta Argentīnas valsts, un
Toepfer
apgalvo, ka 1995. gada likuma 53.a pantam ir izsmeļošs raksturs. To vajadzētu uzskatīt par
lex specialis
, ar kuru izdarīta atkāpe no vispārējās aizsardzības, ko šī likuma 53. pants paredz patentētam produktam. Ja sojas miltos
esošais DNS vairs nespēj veikt savu funkciju,
Monsanto
nevar iebilst pret sojas miltu tirdzniecību, pamatojoties tikai uz to, ka sojas miltos ir atklāts DNS. Pastāv saistība starp
ierobežotu patentspēju, kas norādīta direktīvas preambulas 23. un 24. apsvērumā, un ar patentu piešķirtās aizsardzības apjomu.
Saskaņā ar
Monsanto
viedokli, direktīvas mērķis nav ierobežot dalībvalstīs esošo biotehnoloģisko izgudrojumu aizsardzību. Direktīva neietekmē
1995. gada likuma 53. pantā paredzēto aizsardzību – aizsardzību, kas ir absolūta. Aizsardzības ierobežojums būtu pretrunā
TRIPs
līguma 27. pantam.

Rechtbank ’s-Gravenhage
norāda, ka 1995. gada likuma 53.a panta 3. punktā, kā arī direktīvas 9. pantā ir noteikts, ka katram materiālam, kurā ir
iestrādāts DNS, piemēro patenta īpašnieka ekskluzīvās tiesības, ja materiālā ir iestrādāta šī ģenētiskā informācija un tā
tajā veic savu funkciju.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka DNS sojas miltos, kas ir nedzīvs materiāls, savu funkciju veikt nevar.
Tā atzīst, ka
Monsanto
apgalvojums, saskaņā ar kuru pietiek ar to, ka DNS kādā brīdī ir veicis savu funkciju augā vai ka tas varētu atkārtoti veikt
savu funkciju, ja to atdalītu no sojas miltiem un ievietotu dzīvā materiālā, ir pretrunā 1995. gada likuma 53.a panta 3. punkta
un direktīvas 9. panta formulējumam.
Tomēr saskaņā ar
Rechtbank ’s-Gravenhage
viedokli, gēnam, lai arī tas ir organisma sastāvdaļa, ne vienmēr ir jāveic sava funkcija. Patiesībā ir gēni, kas aktivizējas
tikai noteiktās situācijās, tādās kā karstums, sausums vai slimība.
Visbeidzot, nevar noliegt faktu, ka, audzējot sojas augus, no kuriem tika iegūti sojas milti, no izgudrojuma tika gūta peļņa,
nemaksājot par šo izgudrojumu nekādu kompensāciju.
Gadījumā, ja sojas miltu pārdošanu nevar aizliegt saskaņā ar 1995. gada likuma 53.a pantu, ar kuru tiek transponēts direktīvas
9. pants, rodas jautājums, vai joprojām var atsaukties uz klasisko absolūto aizsardzību, kas paredzēta 1995. gada likuma 53. pantā.
Šajā sakarā šķiet, ka direktīva nemazina produkta absolūto aizsardzību, kas paredzēta 1995. gada likuma 53. pantā, bet gan
drīzāk nosaka minimālo aizsardzību. Tomēr argumenti par labu šādai interpretācijai ir neskaidri.
Šādos apstākļos
Rechtbank ’s‑Gravenhage
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [direktīvas] 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka uz tajā norādīto aizsardzību var atsaukties arī tādā situācijā kā šajā
tiesvedībā, kad produkts (DNS sekvence) ir Eiropas Savienībā ievestā materiālā (sojas miltos) un apgalvotā pārkāpuma brīdī
savu funkciju neveic, bet ir veicis iepriekš (sojas augā) vai arī pēc atdalīšanas no materiāla un ievietošanas organisma šūnā,
iespējams, varētu atkārtoti veikt savu funkciju?
2)      Ņemot vērā, ka
Cefetra
un [
Toepfer
] Kopienā ievestajos sojas miltos ir patenta EP 0 546 090 6. pretenzijā aprakstītā DNS sekvence un ka [direktīvas] 9. panta
izpratnē DNS ir iestrādāts sojas miltos un tajos savu funkciju vairs neveic, vai direktīvā, it īpaši tās 9. pantā, noteiktā
bioloģiskā materiāla patenta aizsardzība liedz ar valsts patentu likumu (papildus) piešķirt absolūtu aizsardzību produktam
(DNS) neatkarīgi no tā, vai DNS veic savu funkciju, un vai līdz ar to 9. pantā noteiktā aizsardzība ir uzskatāma par izsmeļošu
šajā pantā paredzētajā situācijā, ja produktā ietilpst ģenētiska informācija vai tas no tās sastāv un produkts ir iekļauts
materiālā, kurā ir iestrādāta ģenētiskā informācija?
3)      Vai atbildei uz iepriekšējo jautājumu ir būtiski, ka patents EP 0 546 090 tika lūgts un piešķirts (1996. gada 19. jūnijā),
pirms tika pieņemta [direktīva], un ka ar valsts patentu likumu šāda absolūta aizsardzība attiecīgajam produktam tika piešķirta
pirms šīs direktīvas pieņemšanas?
4)      Vai Tiesa, atbildot uz iepriekš minētajiem jautājumiem, var ņemt vērā arī [
TRIPs
līgumu], it īpaši tā 27. un 30. pantu?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai direktīvas 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas
paredz patenta tiesību aizsardzību pamata lietas apstākļos gadījumā, ja patentētais produkts ir sojas miltu sastāvā, kur tas
neveic savu funkciju, kuras dēļ tas ticis patentēts, bet to ir veicis iepriekš sojas augā, kura pārstrādes rezultāts ir sojas
milti, vai arī ja tas pēc atdalīšanas no miltiem un ievietošanas dzīva organisma šūnā, iespējams, varētu atkārtoti veikt savu
funkciju.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka direktīvas 9. pants tajā paredzēto aizsardzību pakļauj nosacījumam, saskaņā ar kuru ģenētiskā
informācija, kas ietilpst patentētajā produktā vai no kuras sastāv šis produkts, [veic] savu funkciju “materiāl[ā] [..], kurš”
satur šo informāciju.
Kopienu likumdevēja izmantotā tagadnes forma un izteiciens “materiāl[ā] [..], kurš” norāda uz to, ka funkcija tiek veikta
pašreizējā brīdī un pašā materiālā, kura daļa ir DNS sekvence, kas iekļauj ģenētisko informāciju.
Tādas ģenētiskas informācijas gadījumā kā pamata lietā izgudrošanas funkcija tiek veikta, ja ģenētiskā informācija aizsargā
bioloģisko materiālu, kurā tā ir iekļauta, pret tāda produkta faktisku vai eventuāli prognozējamu darbību, kurš var izraisīt
materiāla bojāeju.
Herbicīda lietošana sojas miltos nav ne prognozējama, ne arī parastos apstākļos iespējama. Pat ja šāda lietošana būtu iespējama,
patentētā produkta, kura mērķis ir aizsargāt tajā iekļautā bioloģiskā materiāla dzīvotspēju, funkcija netiktu veikta, jo ģenētiskā
informācija ir sastopama tikai kā atlieka sojas miltos, kas ir nedzīvs materiāls, ko iegūst vairāku sojas apstrādes darbību
rezultātā.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka direktīvas 9. pantā paredzētā aizsardzība neattiecas uz gadījumiem, kad ģenētiskā
informācija ir pārstājusi veikt savu funkciju, ko tā nodrošināja sākotnējā materiālā, no kura ir radīts strīdīgais materiāls.
No iepriekš minētā arī izriet, ka saistībā ar strīdīgo materiālu uz šādu aizsardzību nevar atsaukties, pamatojoties tikai
uz to, ka DNS sekvenci, kas satur ģenētisko informāciju, varētu no tās atdalīt un tā varētu veikt savu funkciju dzīva organisma
šūnā pēc tam, kad tā tur iestrādāta. Šādā gadījumā funkcija tiktu veikta materiālā, kas ir gan atšķirīgs, gan bioloģisks.
Līdz ar to tas var radīt tiesības uz aizsardzību vienīgi saistībā ar šo funkciju.
Atzīstot aizsardzību saskaņā ar direktīvas 9. pantu, pamatojoties uz to, ka ģenētiskā informācija savu funkciju ir veikusi
iepriekš materiālā, kurā tā bija iekļauta, vai ka tā, iespējams, šo funkciju varētu veikt atkārtoti kādā citā materiālā, tiktu
atņemta interpretējamā noteikuma lietderīgā iedarbība, jo uz jebkuru no šīm situācijām vienmēr varētu atsaukties.

Monsanto
tomēr apgalvo, ka tā galvenokārt pieprasa savas patentētās DNS sekvences kā tādas aizsardzību. Tā skaidro, ka DNS sekvence,
par kuru ir runa pamata lietā, saskaņā ar direktīvas 1. panta 1. punktu ir aizsargāta ar piemērojamām valsts patentu tiesībām.
Direktīvas 9. pants attiecas tikai uz šādas aizsardzības paplašināšanu attiecībā uz citiem materiāliem, kuros patentētais
produkts ir iestrādāts. Pamata lietas ietvaros šī sabiedrība tātad necenšas iegūt direktīvas 9. pantā paredzēto aizsardzību
attiecībā uz sojas miltiem, kuros ir iekļauta patentētā DNS sekvence. Šī lieta attiecas uz DNS sekvences kā tādas, kura nav
saistīta ar specifiskas funkcijas veikšanu, aizsardzību. Šāda aizsardzība patiesībā ir absolūta saskaņā ar piemērojamām valsts
tiesībām, uz kurām atsaucas direktīvas 1. panta 1. punkts.
Šādu pamatojumu atbalstīt nevar.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka direktīvas preambulas 23. apsvērumā ir noteikts, ka “viena pati DNS sekvence bez funkcijas norādes
nesatur nekādu tehnisku informāciju [un] [..] nav patentējams izgudrojums”.
Turklāt direktīvas preambulas 22. un 24. apsvērums, kā arī 5. panta 3. punkts norāda uz to, ka DNS sekvencei saskaņā ar patentu
tiesībām nav piemērojama nekāda aizsardzība, ja nav precizēta funkcija, ko šī sekvence veic.
Tā kā direktīva DNS sekvences patentspēju pakļauj norādei attiecībā uz funkciju, ko tā nodrošina, tā jāuzskata par tādu, kas
nepiešķir nekādu aizsardzību tādai patentētai DNS sekvencei, kas nav spējīga veikt specifisko funkciju, kuras dēļ tā tikusi
patentēta.
Šādu interpretāciju apstiprina direktīvas 9. panta formulējums, kas tajā paredzēto aizsardzību pakļauj nosacījumam, saskaņā
ar kuru patentētajai DNS sekvencei ir jāveic sava funkcija materiālā, kurā tā ir iekļauta.
Tāda interpretācija, saskaņā ar kuru, pamatojoties uz direktīvu, patentētajai DNS sekvencei kā tādai varētu piemērot absolūtu
aizsardzību neatkarīgi no apstākļa, vai sekvence veic savu funkciju, atņemtu šim noteikumam tā lietderīgo iedarbību. Aizsardzība,
kas formāli tiktu piešķirta DNS sekvencei kā tādai, patiesībā attiektos uz visu materiālu, kurā kā daļa ietilpst DNS sekvence,
tiklīdz pastāvētu šāda situācija.
Kā izriet no šī sprieduma 37. punkta, tāda DNS sekvence kā pamata lietā nav spējīga veikt savu funkciju, ja tā ir iekļauta
tādā nedzīvā materiālā kā sojas milti.
Līdz ar to šādai sekvencei nav piemērojama patenta tiesību aizsardzība, jo ne direktīvas 9. pants, ne arī kāds cits šīs direktīvas
noteikums nepiešķir aizsardzību patentētai DNS sekvencei, kura nav spējīga veikt savu funkciju.
Līdz ar to uz pirmo jautājumu jāatbild, ka direktīvas 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neparedz patenta tiesību aizsardzību
pamata lietas apstākļos gadījumā, ja patentētais produkts ir sojas miltu sastāvā, kur tas neveic savu funkciju, kuras dēļ
tas ticis patentēts, bet to ir veicis iepriekš sojas augā, kura pārstrādes rezultāts ir sojas milti, vai arī ja pēc atdalīšanas
no miltiem un ievietošanas dzīva organisma šūnā tas, iespējams, varētu atkārtoti veikt savu funkciju.

Par otro jautājumu
Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai direktīvas 9. pantā ir noteikta tajā paredzētās aizsardzības
pilnīga saskaņošana, tā ka atbilstoši tam valsts patentu likumā nedrīkst piešķirt absolūtu aizsardzību patentētam produktam
kā tādam neatkarīgi no tā, vai tas veic savu funkciju materiālā, kurā tas ir ietverts.
Šis jautājums ir balstīts uz lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izvirzīto pieņēmumu, saskaņā ar kuru tāds valsts tiesību
noteikums kā 1995. gada likuma 53. pants patentētam produktam piešķir absolūtu aizsardzību.
Lai atbildētu uz otro jautājumu, jāatgādina, ka direktīvas preambulas 3., 5., 6. un 7. apsvērumā Kopienu likumdevējs ir norādījis,
ka:
–        efektīva un saskaņota aizsardzība visās dalībvalstīs ir būtiska, lai saglabātu un veicinātu ieguldījumus biotehnoloģijas jomā;
–        pastāv atšķirības biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskajā aizsardzībā, ko nosaka dažādu dalībvalstu tiesību akti un prakse;
–        šādas atšķirības var radīt šķēršļus tirdzniecībai un tādējādi traucēt pareizu iekšējā tirgus darbību;
–        šādas atšķirības var pieaugt, ja dalībvalstis pieņem jaunus un atšķirīgus tiesību aktus un administratīvo praksi vai ja dažādi
attīstās attiecīgo valstu tiesu prakse, kas interpretē šādus tiesību aktus;
–        valsts tiesību aktu nekoordinēta izstrāde, kas attiecas uz biotehnoloģisko izgudrojumu tiesisko aizsardzību Kopienā, var izraisīt
tālākus tirdzniecības traucējumus, kavēt šādu izgudrojumu rūpniecisko attīstību un vienmērīgu iekšējā tirgus darbību.
Turklāt direktīvas preambulas 8. un 13. apsvērumā ir paredzēts, ka:
–        biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskajai aizsardzībai nav nepieciešams radīt atsevišķu tiesību aktu kopumu valstu patentu tiesību
noteikumu vietā;
–        valsts patentu tiesību noteikumi joprojām ir galvenais pamats biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskajai aizsardzībai, kaut arī
tie jāpielāgo vai jāpapildina dažos īpašos aspektos, lai pienācīgi ņemtu vērā tehnoloģisko attīstību, kurā iesaistīts bioloģiskais
materiāls, kurš arī atbilst patentspējas prasībām;
–        Kopienas tiesiskais regulējums biotehnoloģisko izgudrojumu aizsardzībai var aprobežoties ar konkrētu principu noteikšanu,
kuri attiecas uz paša bioloģiskā materiāla patentspēju un uz biotehnoloģiskā izgudrojuma aizsardzības jomu, ko tam piešķir
patents.
No šīm norādēm izriet, ka Kopienu likumdevējs ir vēlējies noteikt tādu saskaņošanu, kuras materiālais apjoms ir ierobežots,
bet piemērots, lai novērstu pastāvošās, kā arī turpmākās atšķirības starp dalībvalstīm biotehnoloģisko izgudrojumu aizsardzības
jomā.
Šādas saskaņošanas mērķis ir arī novērst šķēršļus tirdzniecībai.
Turklāt šāda saskaņošana ir veids, kā atrast līdzsvaru starp patenta īpašnieku interesēm un nepieciešamību pēc labi funkcionējoša
iekšējā tirgus.
Attiecībā tieši uz direktīvas 9. pantu, kas ietverts II nodaļā ar nosaukumu “Aizsardzības joma”, Kopienas likumdevēja pieeja
atspoguļo tā centienus nodrošināt vienādu patentu aizsardzību visās dalībvalstīs.
Vienāda aizsardzība acīmredzami ir veids, kā izslēgt vai novērst atšķirības starp patentiem un nodrošināt vēlamo līdzsvaru
starp patentu īpašnieku un citu tirgus dalībnieku interesēm, jo minimālas saskaņošanas pieeja, kas vērsta par labu patenta
īpašniekiem, gluži pretēji, no vienas puses, apdraudētu vēlamo līdzsvaru starp minētajām interesēm un, no otras puses, tikai
veicinātu vai radītu atšķirības starp dalībvalstīm, tādējādi radot šķēršļus tirdzniecībai.
Līdz ar to no iepriekš minētā izriet, ka direktīvas 9. pantā paredzētā saskaņošana ir jāuzskata par pilnīgu.
Direktīvas 1. panta 1. punkta pirmajam teikumam nav pretrunā šāds secinājums, jo šajā pantā ir atsauce uz valsts patentu tiesībām
saistībā ar biotehnoloģisko izgudrojumu aizsardzību. Būtībā šī paša punkta otrajā teikumā ir noteikts, ka dalībvalstis, lai
ņemtu vērā šīs direktīvas noteikumus, vajadzības gadījumā koriģē valsts patentu tiesības, proti, it īpaši tās, kas attiecas
uz pilnīgu saskaņošanu.
Tādējādi, tā kā direktīva nepiešķir aizsardzību patentētai DNS sekvencei, kas nav spējīga veikt savu funkciju, interpretējamam
noteikumam ir pretrunā fakts, ka valsts likumdevējs piešķir absolūtu aizsardzību patentētajai DNS sekvencei kā tādai neatkarīgi
no tā, vai tā veic savu funkciju materiālā, kurā tā ir iekļauta.
Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka direktīvas 9. pantā ir noteikta tajā paredzētās aizsardzības pilnīga
saskaņošana, kas nozīmē, ka atbilstoši tam valsts tiesību aktos nedrīkst piešķirt absolūtu aizsardzību patentētam produktam
kā tādam neatkarīgi no tā, vai tas veic savu funkciju materiālā, kurā tas ir ietverts.

Par trešo jautājumu
Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai direktīvas 9. pantam ir pretrunā situācija, kad tāda
patenta īpašnieks, kurš ticis piešķirts pirms šīs direktīvas pieņemšanas, atsaucas uz patentētā produkta absolūtu aizsardzību,
kas šim patentam bijusi piešķirta saskaņā ar tajā brīdī spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem.
Līdzīgi kā otrais jautājums arī šis jautājums ir balstīts uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru tāds valsts tiesību noteikums kā 1995. gada
likuma 53. pants piešķir absolūtu aizsardzību patentētam produktam, kuram patents ticis piešķirts pirms direktīvas pieņemšanas.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jauns noteikums ir nekavējoties piemērojams
tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā (skat. it īpaši 2008. gada 11. decembra
spriedumu lietā C‑334/07 P Komisija/
Freistaat Sachsen
, Krājums, I‑9465. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
Direktīvā nav paredzēta nekāda atkāpe no šī principa.
Gala rezultātā direktīvas nepiemērošana patentiem, kuri ir piešķirti pirms tās pieņemšanas, izraisītu atšķirības starp dalībvalstīm
attiecībā uz aizsardzību, kas radītu šķērsli saskaņošanai, kura ir šīs direktīvas mērķis.
Līdz ar to uz trešo jautājumu jāatbild tādējādi, ka direktīvas 9. pantam ir pretrunā situācija, kad tāda patenta īpašnieks,
kurš ticis piešķirts pirms šīs direktīvas pieņemšanas, atsaucas uz patentētā produkta absolūtu aizsardzību, kas šim patentam
bijusi piešķirta saskaņā ar tajā brīdī spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem.

Par ceturto jautājumu
Uzdodot ceturto jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai
TRIPs
līguma 27. un 30. pants ietekmē direktīvas 9. panta interpretāciju.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka
TRIPs
līguma noteikumi nevar privātpersonām radīt tiesības, uz kurām tās varētu tieši atsaukties tiesā saskaņā ar Savienības tiesībām
(2000. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑300/98 un C‑392/98
Dior
u.c.,
Recueil
, I‑11307. lpp., 44. punkts).
Ja ir konstatēts, ka konkrētajā jomā pastāv Savienības tiesiskais regulējums, ir piemērojamas Savienības tiesības, kas nozīmē
pienākumu pēc iespējas veikt
TRIPs
līgumam atbilstošu interpretāciju, tomēr nepiešķirot attiecīgajam šī līguma noteikumam tiešu iedarbību (2007. gada 11. septembra
spriedums lietā C‑431/05
Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos
, Krājums, I‑7001. lpp., 35. punkts).
Tā kā direktīva ir Savienības tiesiskais regulējums patentu jomā, tā cik vien iespējams jāinterpretē saskaņoti.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka šajā spriedumā minētā direktīvas 9. panta interpretācija nav pretrunā šim pienākumam.
Būtībā direktīvas 9. pants reglamentē aizsardzības apjomu, ko patents piešķir savam īpašniekam, bet
TRIPs
līguma 27. un 30. pants attiecīgi ir par patentspēju un izņēmumiem attiecībā uz tiesībām, ko piešķir patents.
Pieņemot, ka jēdziens “izņēmumi attiecībā uz piešķirtajām tiesībām” ir jāuzskata par tādu, kurš ietver ne tikai izņēmumus
no tiesībām, bet arī to ierobežojumus, ir jāatzīst, ka tāda direktīvas 9. panta interpretācija, saskaņā ar kuru šajā pantā
paredzētā aizsardzība tiek piemērota tikai situācijās, kurās patentētais produkts veic savu funkciju, bez iemesla nerada pretrunu
ar patenta parastu izmantošanu un “bez iemesla neierobežo patenta īpašnieka likumīgās intereses, ņemot vērā trešo pušu likumīgās
intereses”, saskaņā ar
TRIPs
līguma 30. pantu.
Līdz ar to uz ceturto jautājumu jāatbild tādējādi, ka
TRIPs
līguma 27. un 30. pants neietekmē direktīvas 9. panta interpretāciju.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvas 98/44/EK par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā
9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neparedz patenta tiesību aizsardzību pamata lietas apstākļos gadījumā, ja patentētais
produkts ir sojas miltu sastāvā, kur tas neveic savu funkciju, kuras dēļ tas ticis patentēts, bet to ir veicis iepriekš sojas
augā, kura pārstrādes rezultāts ir sojas milti, vai arī ja tas pēc atdalīšanas no miltiem un ievietošanas dzīva organisma
šūnā, iespējams, varētu atkārtoti veikt savu funkciju;
2)
Direktīvas 98/44 9. pantā ir noteikta tajā paredzētās aizsardzības pilnīga saskaņošana, kas nozīmē, ka atbilstoši tam valsts
tiesību aktos nedrīkst piešķirt absolūtu aizsardzību patentētam produktam kā tādam neatkarīgi no tā, vai tas veic savu funkciju
materiālā, kurā tas ir ietverts;
3)
Direktīvas 98/44 9. pantam ir pretrunā situācija, kad tāda patenta īpašnieks, kurš ticis piešķirts pirms šīs direktīvas pieņemšanas,
atsaucas uz patentētā produkta absolūtu aizsardzību, kas šim patentam bijusi piešķirta saskaņā ar tajā brīdī spēkā esošajiem
valsts tiesību aktiem;
4)
Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības
organizācijas (PTO) izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra
Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas
vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē, 27. un 30. pants neietekmē Direktīvas 98/44 9. panta interpretāciju.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.