CELEX: 62008CJ0470
Ühine põllumajanduspoliitika
Teatavate toetuskavade ühtne haldus- ja kontrollisüsteem
Määrus (EÜ) nr 1782/2003
Ühtne otsemaksete kava
Toetusõiguste üleandmine
Rendilepingu lõppemine
Rentniku ja rendileandja kohustused

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrust (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001 (
ELT L 270, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/40, lk 269) ja komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määrust (EÜ) nr 795/2004, millega kehtestatakse määruses nr 1782/2003 sätestatud ühtse otsemaksete kava üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
ELT L 141, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/44, lk 226).
Taotlus on esitatud K. van Dijki ja Gemeente Kampeni (Kampeni vald) vahelise kohtuvaidluse raames, mille ese on põllumajanduslikust rendilepingust tulenevate kohustuste iseloom ja ulatus.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Määrus nr 1782/2003
Määrus nr 1782/2003 kehtestab eelkõige põllumajandustootjate sissetulekutoetuse kava. Seda kava nimetatakse määruse artikli 1 teises taandes „ühtseks otsemaksete kavaks”.
Määruse nr 1782/2003 põhjendus 21 näeb ette:
„Ühise põllumajanduspoliitika kohaste toetuskavadega nähakse ette otsene sissetulekutoetus, eriti silmas pidades põllumajandusega tegelevale rahvastikuosale rahuldava elatustaseme tagamist. Kõnealune eesmärk on lähedalt seotud maapiirkondade säilitamisega. Ühenduse fondide väära jaotamise vältimiseks ei tohiks toetust maksta nendele põllumajandustootjatele, kes on tekitanud sellise toetuse saamiseks vajalikud tingimused kunstlikult.”
Määruse põhjendus 29 näeb ette:
„Selle summa kehtestamiseks, millele põllumajandustootjal võiks olla õigus uue kava kohaselt, on asjakohane osutada kõnealusele tootjale võrdlusperioodi jooksul makstud toetussummadele. Eriolukordade arvestamiseks tuleks kehtestada riiklik reserv. Seda reservi võib kasutada ka selleks, et hõlbustada uutel põllumajandustootjatel toetuskavas osaleda. Ühtne otsemakse tuleks kehtestada põllumajandusettevõtte kohta.”
Määruse põhjendus 30 kõlab järgmiselt:
„Kogusumma, millele põllumajandusettevõttel on õigus, tuleks jaotada osadesse (toetusõigused) ning siduda toetuskõlblike hektarite arvuga, et hõlbustada toetuse saamise õiguste üleminekut. Selleks et vältida spekulatiivseid üleminekuid, mis viivad toetusõiguste kuhjumiseni ilma vastava põllumajandusliku aluseta, tuleks toetuse andmisel näha ette seos toetusõiguste ja toetuskõlblike hektarite arvu vahel […]”
Sama määruse artikli 2 kohaselt:
„[…] kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
põllumajandustootja
– füüsiline või juriidiline isik või selliste isikute rühm, […] kes tegeleb põllumajandusliku tegevusega,
[…]
c)
põllumajanduslik tegevus
– põllumajandustoodete tootmine ja kasvatamine, sealhulgas saagikoristus, lüpsikarja pidamine, põllumajandusloomade aretamine ja pidamine ning maa hoidmine heades põllumajandus- ja keskkonnatingimustes, nagu on kehtestatud artikliga 5,
[…]”
Määruse nr 1782/2003 III jaotis „Ühtne otsemaksete kava” sisaldab 1.-4. peatükis põllumajandustootja toodanguga „sidumata” sissetulekutoetuse süsteemi üldsätteid. Määruse artikli 33 lõike 1 punktist a, artikli 37 lõikest 1 ning artiklitest 38 ja 41 tuleneb, et põllumajandustootjatel, kes on võrdlusperioodi kalendriaastate 2000–2002 jooksul saanud toetust vähemalt kõnealuse määruse ühe VI lisas osutatud toetuskava alusel, on õigus toetusele, mida iga põllumajandustootja kohta arvutatakse võrdlussumma põhjal, võttes aluseks vastava toetuskava raames asjaomasel ajavahemikul makstud tasude summa aastase keskmise.
Määruse nr 1782/2003 artikli 36 lõige 1 sätestab:
„Toetust ühtse otsemaksete kava alusel makstakse 3. peatükis määratletud toetusõiguste kohta, millega on seotud artikli 44 lõikes 2 määratletud tähenduses võrdne arv hektareid.”
Määruse nr 1782/2003 III jaotise 3. peatükk sisaldab 1. jagu „Pindalal põhinevad toetusõigused”. Määruse nimetatud jao osaks olev artikli 43 lõige 1 sätestab:
„Ilma et see piiraks artikli 48 kohaldamist, saab põllumajandustootja toetusõiguse hektari kohta, mis arvutatakse, jagades võrdlussumma kõikide nende hektarite arvu kolmeaastase keskmisega, mis võrdlusperioodil andsid õiguse VI lisas loetletud otsetoetustele.
Toetusõiguste koguarv on võrdne eespool nimetatud hektarite keskmise arvuga.
[…]”
Määruse artikli 44 kohaselt:
„1.   Toetusõigus, millega on seotud toetuskõlblik hektar, annab õiguse toetusõigusega kindlaksmääratud summa maksmiseks.
2.   „Toetuskõlblik hektar” on põllumajandusettevõtte mis tahes põllumajandusmaa haritava maana või püsikarjamaana, välja arvatud püsikultuuride või metsa all olevad pindalad ning mittepõllumajanduslikuks tegevuseks kasutatavad pindalad.
3.   Põllumajandustootja deklareerib maatükid, mis vastavad mis tahes toetusõigusega seotud toetuskõlblikule hektarile. Välja arvatud vääramatu jõu juhtude või erandlike asjaolude korral on need maatükid põllumajandustootja käsutuses vähemalt 10 kuu pikkuseks ajavahemikuks, mis algab liikmesriigi kehtestatavast kuupäevast, kuid mitte varem kui ühtses otsemaksete kavas osalemise taotluse esitamise aastale eelneva kalendriaasta 1. septembrist.
4.   Liikmesriigid võivad nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel lubada põllumajandustootjal muuta oma avaldust tingimusel, et ta peab kinni tema toetuskõlblike hektarite arvust ning asjaomase pindala kohta ühtse otsemakse maksmiseks sätestatud tingimustest.”
Määruse nr 1782/2003 artikkel 46 „Toetusõiguste üleandmine” sätestab:
„1.   Toetusõigusi võib üle anda üksnes teisele põllumajandustootjale, kes on asutatud samas liikmesriigis, välja arvatud tegeliku või eeldatava pärandi teel üleandmine.
[…]
2.   Toetusõigusi võib üle anda müügi teel või mis tahes muu lõpliku üleandmisena kas koos maaga või ilma. Seevastu rentimist või samalaadseid tehinguid lubatakse üksnes siis, kui üleantavate toetusõigustega kaasneb samaväärse toetuskõlblike hektarite arvu üleandmine.
Välja arvatud artikli 40 lõikes 4 osutatud vääramatu jõu juhtudel ja erandlikel asjaoludel võib põllumajandustootja anda üle oma toetusõigused ilma maata ainult pärast seda, kui ta on artiklis 44 määratletud tähenduses kasutanud vähemalt 80% oma toetusõigustest vähemalt ühe kalendriaasta jooksul või kui ta on loovutanud vabatahtlikult riiklikku reservi kõik toetusõigused, mida ta ei ole ühtse otsemaksete kava esimesel kohaldamisaastal kasutanud.
3.   Kui toetusõigused müüakse kas koos maaga või ilma, võivad liikmesriigid vastavalt ühenduse õiguse põhialustele otsustada, et osa müüdud toetusõigustest kantakse tagasi siseriiklikku reservi või et toetusõiguste ühikuväärtust vähendatakse riikliku reservi kasuks vastavalt komisjoni poolt artikli 144 lõikes 2 sätestatud korras kehtestatud kriteeriumidele.”
Määruse III jaotise 5. peatükk „Piirkondlik ja valikuline rakendamine” lubab liikmesriikidel teha kuni 1. augustini 2004 otsuse kohaldada III jaotise 1.–4. peatükis osutatud ühtset otsemaksete kava piirkondlikul tasandil või osaliselt.
Määruse artikli 58 lõigete 1 ja 3 ning artikli 59 lõigete 1 ja 2 kohaselt võib liikmesriik jaotada ühtse otsemaksete kava piirkondades, jaotades siseriikliku ülemmäära mitte selle liikmesriigi põllumajandustootjate vahel individuaalselt, lähtudes seejuures nende vastavatest võrdlussummadest, vaid selle liikmesriigi erinevate piirkondade vahel, ning jaotades eelnimetatud piirkondliku ülemmäära kõigi asjaomase piirkonna põllumajandustootjate vahel kindlates summades, nii et igal põllumajandustootjal on toetusõigus, mille ühikuväärtus arvutatakse jagades piirkondliku ülemmäära piirkondlikul tasandil kehtestatud toetuskõlblike hektarite arvuga.
Määrus (EÜ) nr 1234/2007
Nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus) (
ELT L 299, lk 1
), artikli 74 lõige 4 sätestab:
„Kui pooled ei saavuta maa rendilepingu aegumisel kokkulepet ja rendilepingut ei ole võimalik samadel tingimustel pikendada, samuti samalaadsete õiguslike tagajärgedega olukordades, kantakse kõnealused individuaalsed kvoodid kooskõlas liikmesriikide vastuvõetud sätetega täielikult või osaliselt üle tootjale, kelle valdusesse põllumajandusettevõte läheb, võttes arvesse poolte õiguspäraseid huve.”
Siseriiklikud õigusnormid
Ühise põllumajanduspoliitika määrus – 2006. aasta sissetulekutoetused (Regeling GLB – inkomenssteun 2006), millega võetakse üle määrused nr 1782/2003 ja nr 795/2004, ja tsiviilseadustiku 7. osa 5. jaotis, mis käsitleb põllumajanduslikke rendilepinguid, ei sisalda erisätteid selle kohta, et pärast rendilepingu lõppemist säiliksid määruse nr 1782/2003 alusel antud toetusõigused või nende väärtus.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
K. van Dijk rendib alates 1982. aastast mitut Gemeente Kampenile kuuluvat põllumaatükki, mille kogupindala on 34,0236 hektarit. Poolte vahel sõlmitud rendileping ei sisalda ühtegi klauslit sissetulekutoetuste kavade või toetusõiguste kohta.
K. van Dijk sai mitu aastat kompensatsiooni põllumajandustootjate sissetulekutoetuste raames seoses teatud taimede kasvatamisega nõukogu 30. juuni 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 1765/92, millega kehtestatakse teatavate põllukultuuride tootjate toetussüsteem (
EÜT L 181, lk 12
) ja nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1251/1999, millega kehtestatakse teatavate põllukultuuride tootjatele toetussüsteem (
EÜT L 160, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/25, lk 322) alusel. Pärast määruse nr 1782/2003 jõustumist tunnustati tema toetusõigusi vastavalt selle määruse artikli 33 lõikele 1, artiklile 38 ning artikli 43 lõikele 1 ja lõike 2 punktile a.
K. van Dijki ning Gemeente Kampeni vahel tekkis lahkheli seoses poolte vahel sõlmitud rendilepingust tulenevate kohustuste iseloomu ning ulatusega.
Rechtbank Zwolle-Lelystadi 25. septembri 2007. aasta otsuses leiti, et K. van Dijk peab rendilepingu lõppemisel tagastama rendilepingu esemeks olnud maatükid koos sellel maal põhinevate või sellega seotud toetusõigustega hüvitise eest, mis vastab poolele nende toetusõiguste väärtusest. Nimetatud kohus leidis ka, et K. van Dijk ei tohi neid toetusõigusi võõrandada ilma Gemeente Kampeni eelneva nõusolekuta.
24. oktoobril 2007 esitas K. van Dijk nimetatud otsuse peale apellatsioonkaebuse Gerechtshof te Arnhemile. Apellatsioonkaebuse kohaselt tuleneb määrusest nr 1782/2003 ja määrusest nr 795/2004, et toetusõigused peavad rendilepingu lõppemisel jääma rentnikule. K. van Dijk leiab lisaks, et vastupidi piimakvootidele, mis on põhimõtteliselt seotud maaga, mida piimatootja või taimekasvataja on võrdlusperioodil kasutanud, on toetusõigused seotud põllumajandustootja isikuga.
Gemeente Kampen väidab, et ei määrus nr 1782/2003 ega määrus nr 795/2004 ei täpsusta seda, mis juhtub toetusõigustega rendilepingu lõppemisel. Sellest saab järeldada, et rentniku ning rendileandja vahelisi suhteid reguleerib siseriiklik õigus.
Leides, et kohtuasi, mille lahendamiseks tema poole pöörduti, sõltub kohaldatavatele ühenduse õigusnormidele antavast tõlgendusest, otsustas Gerechtshof te Arnhem menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas rentnik on määruse nr 1782/2003 ja määruse nr 795/2004 või ühenduse õiguse üldpõhimõtete kohaselt, eelkõige alusetu rikastumise keelu põhimõtte alusel juhul, kui puuduvad vastavad siseriiklikud õigusnormid, kohustatud rendisuhte lõppemisel rendileandjale tagastama renditud maa koos sellega saadud või sellega seotud toetusõigustega?
2.
Juhul kui vastus [esimesele] küsimusele […] on jaatav, siis kas rendileandja on määruse nr 1782/2003 ja määruse nr 795/2004 või ühenduse õiguse üldpõhimõtete kohaselt, eelkõige alusetu rikastumise keelu põhimõtte alusel juhul, kui puuduvad vastavad siseriiklikud õigusnormid, kohustatud rendileandjale üleantud toetusõiguste eest maksma rentnikule hüvitist ning kas rendileandja peab sellisel juhul hüvitama nende õiguste väärtuse täielikult või osaliselt ning viimasel juhul millise osa?
3.
Juhul kui vastus [esimesele] küsimusele […] on eitav, siis kas rentnik on määruse nr 1782/2003 ja määruse nr 795/2004 või ühenduse õiguse üldpõhimõtete kohaselt, eelkõige alusetu rikastumise keelu põhimõtte alusel juhul, kui puuduvad vastavad siseriiklikud õigusnormid, kohustatud rentnikule jäänud toetusõiguste eest maksma rendileandjale hüvitist ning kas rentnik peab sellisel juhul hüvitama nende õiguste väärtuse täielikult või osaliselt ning viimasel juhul millise osa?”
Eelotsuse küsimused
Nende kolme küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ühenduse õigus kohustab rentnikku tagastama rendilepingu lõppemisel rendileandjale koos maaga ka sellega saadud või sellega seotud toetusõigused või maksma talle hüvitist.
Esmalt tuleb tõdeda, et ükski määruse nr 1782/2003 või määruse nr 795/2004 säte ei näe ette seda, et rentnik peaks rendilepingu lõppemisel tagastama rendilepingu esemeks olnud maa koos sellega saadud või sellega seotud toetusõigustega. Selles osas erineb ühtne otsemaksete kava piimakvootidest, mis lähevad määruse nr 1234/2007 artikli 74 lõike 1 kohaselt põhimõtteliselt üle koos põllumajandusettevõttega.
Määruse nr 1782/2003 eesmärkidest ja ülesehitusest ilmneb seevastu, et vastupidiste lepingusätete puudumisel jäävad toetusõigused rendilepingu lõppemisel rentnikule.
Esiteks tuleb meenutada, et määruse nr 1782/2003 artikli 1 teise taande kohaselt kujutab ühtne otsemaksete kava endast põllumajandustootjate sissetulekutoetust, mille eesmärk on määruse põhjenduse 21 kohaselt tagada rahuldav elatustase põllumajandusega tegelevale rahvastikuosale. Määruse artikli 33 lõike 1 kohaselt on põllumajandustootjatel juurdepääs ühtsele otsemaksete kavale, kui neile on antud võrdlusperioodi jooksul toetust vähemalt ühe VI lisas osutatud toetuskava alusel.
Kooskõlas määruse nr 1782/2003 artikli 43 lõikega 1 sõltuvad põllumajandustootja toetusõigused ühtse otsemaksete kava alusel talle võrdlusperioodi jooksul kuuluvate hektarite arvust ning talle nende toetuskavade alusel antavatest toetustest.
Lisaks tunnustab selle määruse artikli 44 lõige 1 seose olemasolu toetusõiguste ja põllumajandusmaa vahel selliselt, et iga toetusõigus, mis vastab toetuskõlblikule hektarile, annab õiguse toetusõigusega kindlaks määratud summa maksmiseks.
Siinkohal sätestab määruse nr 1782/2003 artikli 36 lõige 1, et toetust ühtse otsemaksete kava alusel makstakse toetusõiguste kohta, millega on seotud võrdne arv toetuskõlblikke hektareid.
Selles osas tuleb märkida, et määruse nr 1782/2003 põhjenduse 30 kohaselt on toetusõiguste ja toetuskõlblike hektarite arvu vahel oleva seose eesmärk vältida spekulatiivseid üleminekuid, mis viivad toetusõiguste kuhjumiseni ilma vastava põllumajandusliku aluseta.
Samas ei nähtu nimetatud määruse artikli 36 lõikest 1, et toetusõigused oleksid seotud kindlaksmääratud maatükkidega, eelkõige võrdlusperioodi jooksul põllumajandustootja käsutuses olevatega.
Kokkuvõttes on toetuse andmisel oluline põllumajandustootja käsutuses olevate toetusõiguste arv, mis vastab toetuskõlblike hektarite arvule, mitte kindlaksmääratud maatükkide arvule. Määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõige 4 näeb muu hulgas liikmesriikidele sõnaselgelt ette võimaluse lubada nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel põllumajandustootjal muuta oma avaldust, mis puudutab maatükke, mis vastavad mis tahes toetusõigusega seotud toetuskõlblikule hektarile, tingimusel et ta peab kinni tema toetuskõlblike hektarite arvust ning asjaomase pindala kohta ühtse otsemakse maksmiseks sätestatud tingimustest.
Teiseks tuleb märkida, et määruse nr 1782/2003 artikkel 46 annab võimaluse toetusõiguste üleandmiseks kooskõlas sama määruse põhjenduses 30 toodud eesmärkidega.
Nimetatud artikli lõige 2 näeb eraldi ette, et toetusõigusi võib ilma maata üle anda üksnes lõpliku üleandmisena. Sellisel juhul loobub seni toetusõigusi saanud põllumajandustootja müügiga teisele põllumajandustootjale lõplikult oma nõuetest ning viimane teostab seejärel neid õigusi enda huvides. Nimetatud õiguste alusel toetuse saamiseks peab põllumajandustootja käsutuses olema kooskõlas määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõikega 1 piisav arv toetuskõlblikke põllumajandusmaa hektareid, mille eesmärk on tagada toetusõiguste piisav põllumajanduslik alus.
Seevastu rentimise või samalaadsete tehingute puhul on toetusõiguste üleandmine lubatud üksnes siis, kui sellega üleantavate toetusõigustega kaasneb samaväärse toetuskõlblike hektarite arvu üleandmine. Määruse nr 1782/2003 artikli 46 lõikes 2 sisalduva kõnealuse sätte eesmärk on vältida kooskõlas sama määruse põhjenduses 30 nimetatud eesmärgiga spekulatiivseid üleminekuid, mis võivad viia toetusõiguste kuhjumiseni ilma vastava põllumajandusliku aluseta.
Määruse nr 1782/2003 artikli 46 lõige 1 sätestab lisaks, et isegi tegeliku või eeldatava pärandi kaudu ülemineku korral võivad toetusõigused üle minna siiski üksnes sama liikmesriigi põllumajandustootjale. Selles osas tuleb meenutada, et määruse nr 1782/2003 artikli 33 lõike 1 punkti a alusel koosmõjus sama määruse artikli 2 punktidega a ja c on ühtne otsemaksete kava suunatud põllumajandustootjatele, kes tegelevad „põllumajandusliku tegevusega”, mis seisneb põllumajandustoodete tootmises ja kasvatamises ning maa hoidmises heades põllumajandus- ja keskkonnatingimustes.
Kuid maa rendileandja ei pruugi alati olla põllumajandustootja määruse nr 1782/2003 artikli 2 punkti a tähenduses. Kui ühenduse seadusandja oleks sellisel juhul soovinud, et toetusõigused jääksid rendilepingu lõppemisel igal juhul rendileandjale, oleks ta vastava sätte ette näinud.
Eeltoodud kaalutlustest tulenevalt tuleb tõdeda, et määrus nr 1782/2003 ja määrus nr 795/2004 ei sisalda maad rentinud põllumajandustootjale kohustust anda rendilepingu lõppemisel üle oma toetusõigused.
Ka ei ole alust eeldada, et alusetu rikastumise keelu põhimõte kohustaks põllumajandustootjat rendilepingu lõppemisel üle andma rendileandjale oma toetusõigused või maksma viimasele hüvitist.
Kooskõlas liikmesriikidele ühiste õiguspõhimõtetega on rikastunud isikult õigus saadu tagasi nõuda juhul, kui rikastumine on toimunud õigusliku aluseta (16. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C-47/07 P: Masdar (UK)
vs.
komisjon, EKL 2008, lk I-9761, punktid 44–46 ja 49).
Kuid ei ole võimalik järeldada, et põllumajandustootja toetusõigused on kaotanud õigusliku aluse juhul, kui need on talle antud kooskõlas määruse nr 1782/2003 sätetega.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et ühenduse õigus ei kohusta rentnikku tagastama rendilepingu lõppemisel rendileandjale koos maaga ka sellega saadud või sellega seotud toetusõigusi ega maksma talle hüvitist.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Ühenduse õigus ei kohusta rentnikku tagastama rendilepingu lõppemisel rendileandjale koos maaga ka sellega saadud või sellega seotud toetusõigusi ega maksma talle hüvitist.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.