CELEX: 62008CJ0019
Patvēruma tiesības
Regula (EK) Nr. 343/2003
Patvēruma meklētāja, kura pieteikums ir ticis noraidīts un kurš atrodas citā dalībvalstī, kurā viņš ir iesniedzis jaunu patvēruma pieteikumu, uzņemšana atpakaļ kādā dalībvalstī
Patvēruma meklētāja pārsūtīšanas izpildes termiņa sākuma diena
Pārsūtīšanas procedūra, par kuru ir iesniegta prasība, kam var būt apturoša iedarbība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 18. februāra Regulas (EK) Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (
OV L 50, 1. lpp.
), 20. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 2. punktu.
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar strīdu starp Petrosjana [
Petrosian
] kungu un kundzi, kā arī trīs viņu bērniem (turpmāk tekstā visi kopā — “Petrosjanu ģimenes locekļi”), kas ir Armēnijas pilsoņi (izņemot Nelli Petrosjanu [
Nelli Petrosian
], kas ir Ukrainas pilsone), un
Migrationsverket
(Imigrācijas dienests), kas ir atbildīgs par imigrācijas jautājumiem un kam ir jāizskata ieinteresēto personu patvēruma pieteikums, par šīs iestādes lēmumu likt viņus pārsūtīt uz citu dalībvalsti, kurā tika noraidīts viņu pirmais patvēruma pieteikums.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Regulas Nr. 343/2003 ceturtajā apsvērumā ir noteikts:
“[Skaidrai un praktiski realizējamai metodei, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu,] jābalstās uz objektīviem un taisnīgiem kritērijiem gan attiecībā uz dalībvalstīm, gan — konkrētajām personām. Tai jo īpaši jāparedz iespēja ātri noteikt atbildīgo dalībvalsti, lai garantētu bēgļa statusa noteikšanas procedūru faktisku pieejamību un nekavētu sasniegt patvēruma pieteikumu ātras izskatīšanas mērķi.”
Šīs regulas piecpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
“Šajā regulā ir ievērotas Eiropas Savienības Pamattiesību hartā [pieņemta Nicā 2000. gada 7. decembrī (
OV C 364, 1. lpp.
)] atzītās pamattiesības un principi. Jo īpaši tās mērķis ir pilnībā nodrošināt 18. pantā garantētās patvēruma tiesības.”
Regulas Nr. 343/2003 1. pantā ir noteikts:
“Šajā regulā ir paredzēti kritēriji un mehānismi, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kurš iesniegts kādā no dalībvalstīm.”
Šīs regulas 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis izskata visus patvēruma pieteikumus, ko kādai no šīm valstīm pie robežas vai to teritorijā iesniedz trešo valstu pilsoņi. Pieteikumu izskata viena dalībvalsts, kas saskaņā ar III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo.”
Minētās regulas 4. pantā ir noteikts:
“1.   Process, kurā nosaka saskaņā ar šo regulu atbildīgo dalībvalsti, sākas, tiklīdz kādā no dalībvalstīm pirmo reizi tiek iesniegts patvēruma pieteikums.
[..]
5.   Patvēruma meklētāju, kas atrodas citā dalībvalstī un tur iesniedz patvēruma pieteikumu pēc sava pieteikuma atsaukšanas atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procedūras laikā, saskaņā ar 20. pantā izklāstītajiem nosacījumiem uzņem atpakaļ dalībvalsts, kurā iesniegts minētais patvēruma pieteikums, lai pabeigtu procedūru dalībvalsts noteikšanai, kas atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu.
[..]”
Regulas Nr. 343/2003 V nodaļas, kas attiecas uz patvēruma meklētāja uzņemšanu un atpakaļuzņemšanu, 16. pants ir formulēts šādi:
“1.   Dalībvalstij, kas saskaņā ar šo regulu ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu, ir pienākums:
[..]
e)
saskaņā ar 20. pantā izklāstītajiem nosacījumiem uzņemt atpakaļ trešās valsts pilsoni, kura pieteikumu tā ir noraidījusi un kurš atrodas citas dalībvalsts teritorijā bez atļaujas.
[..]”
Regulas Nr. 343/2003 20. pantā ir paredzēts:
“1.   Patvēruma meklētāju saskaņā ar 4. panta 5. punktu un 16. panta 1. punkta c), d) un e) apakšpunktu uzņem atpakaļ šādi:
a)
pieprasījumā par patvēruma meklētāja atpakaļuzņemšanu iekļauj informāciju, kas ļauj dalībvalstij, kura saņem pieprasījumu, pārbaudīt, vai tā ir atbildīga;
b)
dalībvalstij, kurai pieprasa uzņemt patvēruma meklētāju atpakaļ, ir pienākums veikt vajadzīgās pārbaudes un sniegt atbildi uz tai adresēto pieprasījumu, cik vien iespējams drīz un nekādos apstākļos ne vēlāk kā vienu mēnesi no pieprasījuma saņemšanas dienas. Ja pieprasījums ir pamatots ar datiem, kas iegūti no
Eurodac
sistēmas, tad šo termiņu saīsina līdz divām nedēļām;
c)
ja dalībvalsts, kas saņēmusi pieprasījumu, nepaziņo savu lēmumu viena mēneša termiņā vai b) apakšpunktā minētajā divu nedēļu termiņā, tad ir uzskatāms, ka tā ir piekritusi uzņemt patvēruma meklētāju atpakaļ;
d)
dalībvalstij, kas piekrīt uzņemt patvēruma meklētāju atpakaļ, ir pienākums atkal ielaist minēto personu savā teritorijā. Pārsūtīšanu veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad otra dalībvalsts ir akceptējusi pieprasījumu par uzņemšanu vai no dienas, kad pieņemts lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu;
e)
pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts paziņo patvēruma meklētājam lēmumu par to, ka viņu uzņem atpakaļ atbildīgā dalībvalsts. Lēmumā izklāsta tā pamatojumu. Tajā ietver sīkākas ziņas par pārsūtīšanas termiņu un, vajadzības gadījumā, norāda vietu, kur patvēruma meklētājam jāierodas, kā arī ierašanās datumu, ja viņš dodas uz atbildīgo dalībvalsti patstāvīgi. Šis lēmums var būt pārsūdzams vai pārskatāms. Šā lēmuma pārsūdzēšana vai pārskatīšana neaptur pārsūtīšanas izpildi, ja vien tiesa vai kompetentās iestādes katrā atsevišķā gadījumā nenolemj citādi un ja to pieļauj attiecīgās valsts tiesību akti.
Vajadzības gadījumā pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts izdod patvēruma meklētājam saskaņā ar 27. panta 2. punktā norādīto procedūru pieņemta parauga caurlaidi.
Atbildīgā dalībvalsts attiecīgi informē pieprasījuma iesniedzēju dalībvalsti par patvēruma meklētāja sekmīgu ierašanos vai par to, ka viņš nav ieradies noteiktajā termiņā.
2.   Ja patvēruma meklētāja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīga ir dalībvalsts, kurā iesniegts patvēruma pieteikums. Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu vai pieteikuma izskatīšanu nevar veikt patvēruma meklētāja ieslodzījuma dēļ, vai, ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem patvēruma meklētāja bēgšanas gadījumā.
[..]”
Valsts tiesiskais regulējums
Ārvalstnieku likuma 2005:716 [
utlänningslagen
(2005:716)] 1. nodaļas 9. pantā ir noteikts, ka šī likuma normas par patvēruma meklētāju izraidīšanu
mutatis mutandis
ir piemērojamas arī attiecībā uz lēmumiem par pārsūtīšanu, kas pieņemti saskaņā ar Regulu Nr. 343/2003.
Šī likuma 4. nodaļas 6. pantā, kā arī 8. nodaļas 4. un 7. pantā ir paredzēts, ka lēmumus, kas attiecas uz politiskā bēgļa statusa atzīšanu un patvēruma meklētāja izraidīšanu, pieņem
Migrationsverket
.
Saskaņā ar minētā likuma 14. nodaļas 3. pantu
Migrationsverket
lēmumu pirmajā instancē var pārsūdzēt, iesniedzot prasību
Migrationsdomstol
(Administratīvā tiesa imigrācijas jautājumos), it īpaši, ja šajā lēmumā ir paredzēta patvēruma meklētāja izraidīšana.
Šī paša likuma 16. nodaļas 9. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts, ka
Migrationsdomstol
nolēmumus apelācijas instancē var pārsūdzēt, iesniedzot apelācijas sūdzību
Migrationsöverdomstol
(Administratīvā apelācijas tiesa imigrācijas jautājumos), kuras spriedumus nav iespējams pārsūdzēt.
Administratīvā procesa likuma 1971:291 (
förvaltningsprocesslagen
(1971:291)) 28. pantā ir paredzēts, ka tiesa, kurai ir iesniegta prasība, var, pirmkārt, izdot rīkojumu, lai apstrīdētais lēmums, ja tas ir izpildāms nekavējoties, netiktu piemērots līdz jaunai pavēlei, un, otrkārt, attiecībā uz lietu veikt citus pagaidu pasākumus.
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
2006. gada 22. martā Petrosjanu ģimenes locekļi iesniedza patvēruma pieteikumus Zviedrijā, kur viņi tobrīd atradās.
Izskatot šos pieteikumus, atklājās, ka ieinteresētās personas jau bija iesniegušas citus pieteikumus Francijā. Līdz ar to
Migrationsverket
saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 16. panta 1. punkta e) apakšpunktu lūdza Francijas iestādes uzņemt atpakaļ Petrosjanu ģimenes locekļus.
Minētās iestādes nesniedza atbildi
Migrationsverket
termiņā, kas paredzēts Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta b) apakšpunktā. Līdz ar to
Migrationsverket
tām norādīja, ka saskaņā ar šīs regulas 20. panta 1. punkta c) apakšpunktu ir jāuzskata, ka Francijas Republika ir piekritusi uzņemt atpakaļ Petrosjanu ģimenes locekļus.
Vēlāk Francijas iestādes apstiprināja
Migrationsverket
, ka tās piekrīt uzņemt atpakaļ ieinteresētās personas. Šajos apstākļos
Migrationsverket
2006. gada 1. augustā nolēma pārsūtīt Petrosjanu ģimenes locekļus uz Franciju, pamatojoties uz Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) un e) apakšpunktu.
Petrosjanu ģimenes locekļi par 2006. gada 1. augusta lēmumu, ar kuru bija noteikta minētā pārsūtīšana, iesniedza prasību
Länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen
(Skones Administratīvā tiesa imigrācijas jautājumos) un lūdza, lai viņu patvēruma pieteikumi tiktu izskatīti Zviedrijā.
2006. gada 23. augustā šī tiesa nolēma apturēt Petrosjanu ģimenes locekļu pārsūtīšanas uz Franciju izpildi līdz brīdim, kad tiks pieņemts galīgais lēmums pēc būtības, vai līdz brīdim, kad tā izlems citādi. 2007. gada 8. maijā minētā tiesa taisīja spriedumu pēc būtības, ar kuru tā noraidīja Petrosjanu ģimenes locekļu prasību, un līdz ar to viņu pārsūtīšanas uz Franciju apturētā izpilde tika izbeigta.
Petrosjanu ģimenes locekļi procesuālas kļūdas dēļ par
Länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen
spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen
(Stokholmas Administratīvā apelācijas tiesa imigrācijas jautājumos) un lūdza atcelt lēmumu viņus pārsūtīt uz Franciju un, pakārtoti, nosūtīt lietu atpakaļ
Länsrätten i

Skåne län
.
2007. gada 10. maijā
Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen
, nolēma apturēt Petrosjanu ģimenes locekļu pārsūtīšanu uz Franciju līdz brīdim, kad tiks pieņemts galīgais lēmums pēc būtības, vai līdz brīdim, kad tā nolems citādi.
2007. gada 16. maijā šī tiesa taisīja galīgo spriedumu, ar ko atcēla
Länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen
spriedumu un nosūtīja lietu atpakaļ pēdējai minētajai tiesai, pamatojoties uz procesuālu kļūdu, proti, prettiesisku lietu izskatījušās tiesas sastāvu.
Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen
lika apturēt arī lēmuma par Petrosjanu ģimenes pārsūtīšanu uz Franciju izpildi līdz brīdim, kad
Länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen
taisīs savu nolēmumu pēc būtības vai nolems citādi.
Šī pēdējā minētā tiesa 2007. gada 29. jūnijā lietu izskatīja atkārtoti un atcēla
Migrationsverket
lēmumu par Petrosjanu ģimenes locekļu pārsūtīšanu uz Franciju. Tā nosūtīja lietu
Migrationsverket
tās atkārtotai izskatīšanai. Sava sprieduma pamatojumā
Länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen
atsaucās uz principiālu
Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen
2007. gada 14. maija spriedumu, kurā tā ir atzinusi, ka Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunkts, saskaņā ar kuru pārsūtīšana jāveic vēlākais sešu mēnešu laikā no dienas, kad otra dalībvalsts ir akceptējusi pieprasījumu par uzņemšanu, vai no dienas, kad pieņemts lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu, ir jāinterpretē tādējādi, ka pārsūtīšanas izpildes termiņš ir jāsāk skaitīt no dienas, kad ir pieņemts pagaidu lēmums, ar ko ir apturēta pārsūtīšanas izpilde.
Tā kā
Länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen
bija nolēmusi izpildi apturēt 2006. gada 23. augustā, pārsūtīšanas izpildes termiņš, viņasprāt, beidzās 2007. gada 24. februārī, proti, dienā, sākot no kuras, pirmkārt, Petrosjanu ģimenes locekļu patvēruma pieteikumu izskatīšana saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 20. panta 2. punktu bija Zviedrijas Karalistes kompetencē un, otrkārt, ieinteresētās personas vairs nevarēja tikt pārsūtītas uz Franciju.
Migrationsverket
2007. gada 9. jūlijā par
Länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen
spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen
. Tas šajā tiesā apgalvoja, ka pēc apturošā lēmuma pieņemšanas pārsūtīšanas izpildes termiņš bija apturēts tādā veidā, ka tas tiek skaitīts sešus mēnešus no dienas, kad apturētais lēmums kļūs no jauna izpildāms.
Šajos apstākļos
Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

“Vai Regulas [..] Nr. 343/2003 [..] 20. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 2. punkts ir interpretējami tādējādi, ka patvēruma pieteikuma izskatīšana ir tās dalībvalsts kompetencē, kurā pieteikums ir iesniegts, ja pārsūtīšana nav notikusi sešu mēnešu laikā no dienas, kad tika pieņemts pagaidu lēmums, ar kuru tika apturēta pārsūtīšanas izpilde, neatkarīgi no dienas, kurā ir ticis pieņemts galīgais lēmums par to, vai ir jāveic pārsūtīšana?”
Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot savu prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 2. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tad, ja patvēruma meklētāja pārsūtīšanas procedūras ietvaros pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktos paredzēts, ka prasības iesniegšana aptur pārsūtīšanas izpildi, pārsūtīšanas izpildes termiņu sāk skaitīt jau no dienas, kad ir pieņemts tiesas pagaidu lēmums, ar ko tiek apturēta pārsūtīšanas procedūras izpilde, vai tikai no dienas, kad ir pieņemts tiesas lēmums, ar kuru ir lemts par procedūras pamatotību un kurš vairs nevar būt šķērslis šai izpildei.
Tiesai iesniegtie apsvērumi
Astoņas valdības, kas ir iesniegušas rakstveida apsvērumus šajā lietā, kā arī Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 2. punkts ir interpretējami tādējādi, ka gadījumā, ja, pārsūdzot pārsūtīšanas lēmumu, pārsūtīšanas izpilde tiek apturēta, sešu mēnešu termiņu, kurā šī pārsūtīšana ir jāizpilda, sāk skaitīt tikai no dienas, kad par šo pārsūdzību ir pieņemts lēmums pēc būtības, nevis no dienas, kad ir pieņemts lēmums, kurā likts apturēt minēto pārsūtīšanu.
Šīs valdības un Komisija uzskata, ka no Regulas Nr. 343/2003 sagatavošanā izstrādātajiem dokumentiem [
travaux préparatoires
] izriet, ka Kopienu likumdevējs bija paredzējis ieviest režīmu, kurā pārsūtīšana ir jāizpilda tikai pēc tam, kad par prasību ir lemts pēc būtības. Pretēja risinājuma gadījumā tiesām un kompetentajām iestādēm tiktu noteikts maksimālais termiņš, kurā tām jālemj par prasībām, kas attiecas uz pārsūtīšanas lēmumiem, ko Kopienu likumdevējs nevar paredzēt, un līdz ar to tādu atsevišķu situāciju izpētei, uz kurām attiecas šis režīms, būtu nepieciešamas sarežģītas apspriedes, kuras tikai ar grūtībām būtu iespējams pabeigt sešos mēnešos.
Dažas no šīm valdībām turklāt norāda, ka no pragmatiskā viedokļa, ja valsts tiesām liktu pieņemt lēmumu sešu mēnešu termiņā, tas sekmētu to, ka patvēruma meklētāji ļaunprātīgi iesniegtu prasības, jo dalībvalstīs, kurās šīs tiesas ir pārslogotas, šis termiņš ļoti bieži tiktu pārsniegts, un tāpēc pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts sistemātiski kļūtu par valsti, kas ir atbildīga par patvēruma pieteikumu.
Tiesas atbilde
Saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunktu patvēruma meklētāja pārsūtīšana uz dalībvalsti, kam ir pienākums to uzņemt atpakaļ, tiek veikta, tiklīdz tas ir faktiski iespējams un vēlākais sešos mēnešos no dienas, kad otra dalībvalsts ir akceptējusi pieprasījumu par uzņemšanu, vai no dienas, kad ir pieņemts lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu. Saskaņā ar šī paša panta 2. punktu, ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīga ir dalībvalsts, kurā ir iesniegts patvēruma pieteikums.
Šo normu teksts pats par sevi neļauj noteikt, vai pārsūtīšanas izpildes termiņu sāk skaitīt jau no dienas, kad ir pieņemts tiesas pagaidu lēmums, ar kuru ir apturēta pārsūtīšanas procedūras izpilde, vai tikai no dienas, kad tiesa ir pieņēmusi lēmumu, ar kuru ir lemts par minētās procedūras pamatotību.
Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Kopienu tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās noteikumi, bet arī tās konteksts un mērķi, kādi ir tiesiskajam regulējumam, kurā tā ietilpst (skat. it īpaši 2000. gada 18. maija spriedumu lietā
C-301/98
KVS International
,
Recueil
, I-3583. lpp.
, 21. punkts, un 2006. gada 23. novembra spriedumu lietā
C-300/05
ZVK
, Krājums, I-11169. lpp.
, 15. punkts).
Saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunktu, aplūkojot to kopā ar tā paša panta 1. punkta c) apakšpunktu, trīs notikumi atkarībā no attiecīgajiem apstākļiem var likt sākt skaitīt sešu mēnešu termiņu, kas ir noteikts pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij patvēruma meklētāja pārsūtīšanai. Tas var būt, pirmkārt, dalībvalsts, kas ir saņēmusi pieprasījumu, lēmums piekrist uzņemt atpakaļ patvēruma meklētāju, otrkārt, tas, ka bez rezultātiem ir beidzies pieprasījumu saņēmušajai dalībvalstij noteiktais viena mēneša termiņš, lai lemtu par pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts pieprasījumu uzņemt atpakaļ patvēruma meklētāju, treškārt, lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī.
Šie trīs notikumi ir jāanalizē atkarībā no tā, vai pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktos pastāv pārsūdzības iespēja, kas var apturēt pārsūtīšanas izpildi, ņemot vērā mērķi, kura dēļ Regulā Nr. 343/2003 ir paredzēts pārsūtīšanas izpildes termiņš.
Šajā sakarā ir jānošķir divas situācijas.
Kā izriet no Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunkta formulējuma, pirmajā situācijā, kad nav paredzēta nekāda pārsūdzība, kas varētu apturēt pārsūtīšanas izpildi, pārsūtīšanas izpildes termiņu sāk skaitīt no dienas, kad ir pieņemts tiešs vai iespējams lēmums, ar kuru dalībvalsts, kas saņem pieprasījumu, piekrīt uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, neatkarīgi no nejaušībām, kurām ir pakļauta prasība, ko attiecīgā gadījumā par lēmumu, ar kuru ir noteikta patvēruma meklētāja pārsūtīšana, viņš ir iesniedzis pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesās.
Līdz ar to atliek vien noteikt pārsūtīšanas izpildes kārtību un pārsūtīšanas dienu.
Šajā kontekstā Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunktā pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij ir noteikts sešu mēnešu termiņš pārsūtīšanas izpildei. Tādējādi šī termiņa mērķis, ņemot vērā praktisku sarežģītību un organizatoriskās grūtības, kas ir saistītas ar pārsūtīšanas izpildi, ir ļaut abām attiecīgajām dalībvalstīm vienoties par pārsūtīšanas izpildi un, konkrētāk, ļaut pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij noteikt pārsūtīšanas, kas notiek saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem, izpildes kārtību.
Turklāt no pamatojuma izklāsta, kas pievienots 2001. gada 26. jūlijā Komisijas iesniegtajam Padomes regulas priekšlikumam, kurā ir paredzēti tās dalībvalsts noteikšanas kritēriji un mehānismi, kas ir atbildīga par patvēruma pietikuma izskatīšanu, kuru vienā no dalībvalstīm ir iesniedzis trešās valsts pilsonis (COM(2001) 447, galīgā redakcija, 5., 19. un 20. lpp.), izriet, ka tieši tāpēc, lai ņemtu vērā praktiskas grūtības, kas radušās dalībvalstīm, īstenojot pārsūtīšanu, Komisija ir piedāvājusi pagarināt pārsūtīšanas izpildes termiņu. Šis viena mēneša termiņš, kas ir noteikts konvencijā par tās valsts noteikšanu, kura ir atbildīga par vienā no Eiropas Kopienu dalībvalstīm iesniegta patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas parakstīta Dublinā 1990. gada 15. jūnijā (
OV 1997, C 254, 1. lpp.
) un kas tika aizstāta ar Regulu Nr. 343/2003, vēlāk saskaņā ar minēto regulas priekšlikumu tās pašas regulas 20. panta 1. punkta d) apakšpunktā tika pagarināts līdz sešiem mēnešiem.
Otrajā situācijā, kad pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts paredz pārsūdzības iespēju, kas var apturēt pārsūtīšanas izpildi, un šīs dalībvalsts tiesa piešķir šādu spēku savam lēmumam, Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts, ka pārsūtīšanas izpildes termiņu sāk skaitīt no dienas, kad ir pieņemts “lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu”.
Šajā otrajā situācijā, kaut arī pārsūtīšanas izpildes termiņa sākuma diena atšķiras no tās, kas ir noteikta pirmajā minētajā situācijā, ir skaidrs, ka katrai no abām attiecīgajām dalībvalstīm, organizējot pārsūtīšanu, ir jāsastopas ar vienām un tām pašām praktiskajām grūtībām un līdz ar to tām būtu jānosaka viens un tas pats sešu mēnešu termiņš pārsūtīšanas izpildei. Nekas Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunkta formulējumā nenorāda, ka Kopienu likumdevējam būtu bijis nodoms šīm abām situācijām piemērot atšķirīgus noteikumus.
No tā izriet, ka minētajā otrajā situācijā, ņemot vērā mērķi, kāds bija paredzēts, dalībvalstīm nosakot termiņu, šī termiņa sākuma diena ir jānosaka tādā veidā, lai dalībvalstīm tāpat kā pirmajā situācijā būtu sešu mēnešu termiņš, kas tām pilnībā ir jāizmanto, lai noteiktu pārsūtīšanas izpildes tehnisko kārtību.
Tādējādi pārsūtīšanas izpildes termiņu var sākt skaitīt tikai tad, ja par pārsūtīšanas izpildi nākotnē ir panākta principiāla vienošanās un tā ir droša un ja atliek vien noteikt tās izpildes kārtību. Šo izpildi nevar uzskatīt par drošu, ja pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesa, kurai ir iesniegta prasība, nav par jautājumu lēmusi pēc būtības, bet ir lēmusi tikai par lūgumu apturēt apstrīdētā lēmuma izpildi.
No tā izriet, ka otrajā minētajā situācijā, lai saglabātu Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunkta noteikumu, kuros ir noteikts pārsūtīšanas izpildes termiņš, lietderīgo iedarbību, šis termiņš ir jāsāk skaitīt nevis jau no dienas, kad ir pieņemts tiesas pagaidu lēmums, ar kuru ir apturēta pārsūtīšanas procedūras izpilde, bet tikai no dienas, kad ir pieņemts tiesas lēmums, kurā ir lemts par procedūras pamatotību un kurš vairs nevar būt šķērslis šai izpildei.
Šādu secinājumu apstiprina divas citas apsvērumu grupas, pirmā no kurām ir pamatota ar dalībvalsts garantētas tiesas aizsardzības ievērošanu un otrā — ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principa ievērošanu.
Pirmkārt, ir jāuzskata, ka Kopienu likumdevējs, ņemot vērā prasību ātri izskatīt patvēruma pieteikumus, nebija paredzējis upurēt to dalībvalstu garantēto tiesas aizsardzību, kuru tiesas var apturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi, tādējādi ļaujot patvēruma meklētājam attiecīgi apstrīdēt lēmumus, kas uz viņu attiecas.
Dalībvalstis, kas ir vēlējušās ieviest tiesību aizsardzības līdzekļus, kuru rezultātā var tikt pieņemti lēmumi, kas pārsūtīšanas procedūras ietvaros aptur pārsūtīšanas izpildi, nevar, ņemot vērā prasību nodrošināt ātru pieteikuma izskatīšanu, tikt nostādītas nelabvēlīgākā situācijā par to, kādā atrodas dalībvalstis, kas to nav uzskatījušas par nepieciešamu.
Tādējādi dalībvalsts, kas pārsūtīšanas procedūras ietvaros ir nolēmusi ieviest tiesību aizsardzības līdzekļus, kuriem attiecīgā gadījumā ir apturoša iedarbība, un kam tādēļ termiņš, kurš tai ir noteikts patvēruma meklētāja izraidīšanai, ir samazināts par laiku, kas ir vajadzīgs valsts tiesām, lai lemtu par strīdu pēc būtības, tiks nostādīta neērtā situācijā, jo, ja patvēruma meklētāja pārsūtīšana netiks organizēta ļoti īsā laika posmā starp tiesas lēmumu pēc būtības un pārsūtīšanas izpildes termiņa beigām, šī dalībvalsts atbilstoši Regulas Nr. 343/2003 20. panta 2. punktam, saskaņā ar kuru, tiklīdz ir beidzies pārsūtīšanas izpildes termiņš, tas, ka dalībvalsts, kas ir saņēmusi pieprasījumu, ir atzinusi savu atbildību, vairs nav spēkā, riskētu tikt galīgi izraudzīta par dalībvalsti, kas ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu.
No tā izriet, ka Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunkta, kurā ir noteikta diena, kad sāk skaitīt termiņu, kas pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij ir noteikts patvēruma meklētāja pārsūtīšanai, interpretācijas rezultātā nedrīkst secināt, ka, lai tiktu ievērotas Kopienu tiesības, pieprasījuma iesniedzējai valstij būtu jāignorē apturošā iedarbība, kāda ir tiesas pagaidu lēmumam, kurš pieņemts, izskatot prasību, kam var būt šāda iedarbība, kuru tā tomēr bija vēlējusies ieviest savās tiesībās.
Otrkārt, runājot par dalībvalstu procesuālās autonomijas principa ievērošanu, ir jānorāda, ka, ja tiktu apstiprināta tāda Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunkta interpretācija, saskaņā ar kuru pārsūtīšanas izpildes termiņu sāk skaitīt jau no dienas, kad ir pieņemts pagaidu lēmums, kuram piemīt apturoša iedarbība, valsts tiesai, kas vēlētos šī termiņa ievērošanu saskaņot ar tāda tiesas pagaidu lēmuma ievērošanu, kuram piemīt apturoša iedarbība, būtu pienākums par pārsūtīšanas procedūras pamatotību lemt pirms minētā termiņa beigām, pieņemot lēmumu, kurā attiecīgā gadījumā tiesām piešķirtā vajadzīgā laika trūkuma dēļ nav bijis iespējams pietiekami ņemt vērā strīda sarežģīto raksturu. Kā to savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos pamatoti uzsvērušas dažas valdības un Komisija, šāda interpretācija būtu pretrunā minētajam principam, kas ir nostiprināts Kopienu judikatūrā (šajā sakarā skat. 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā
C-13/01
Safalero
,
Recueil
, I-8679. lpp.
, 49. punkts, un 2007. gada 13. marta spriedumu lietā
C-432/05
Unibet
, Krājums, I-2271. lpp.
, 39. punkts).
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 2. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tad, ja pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktos paredzēts, ka prasības iesniegšana aptur pārsūtīšanas izpildi, pārsūtīšanas izpildes termiņu sāk skaitīt nevis jau no dienas, kad ir pieņemts tiesas pagaidu lēmums, ar ko ir apturēta pārsūtīšanas procedūras izpilde, bet tikai no dienas, kad ir pieņemts tiesas lēmums, kurā ir lemts par procedūras pamatotību un kurš vairs nevar būt šķērslis šai izpildei.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

Padomes 2003. gada 18. februāra Regulas (EK) Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 20. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 2. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tad, ja pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktos paredzēts, ka prasības iesniegšana aptur pārsūtīšanas izpildi, pārsūtīšanas izpildes termiņu sāk skaitīt nevis jau no dienas, kad ir pieņemts tiesas pagaidu lēmums, ar ko ir apturēta pārsūtīšanas procedūras izpilde, bet tikai no dienas, kad ir pieņemts tiesas lēmums, kurā ir lemts par procedūras pamatotību un kurš vairs nevar būt šķērslis šai izpildei.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — zviedru.