CELEX: 62008CJ0395
Direktiv 97/81/EF
rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde
ligebehandling af deltidsansatte og fuldtidsansatte
beregning af den krævede anciennitet for at opnå alderspension
udelukkelse af perioder, hvori der ikke er udført arbejde
forskelsbehandling

Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen
vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS (EFT 1998 L 14, s. 9).
Anmodningerne er indgivet i forbindelse med tvister mellem Istituto nazionale della previdenza sociale (den italienske socialsikringsstyrelse,
herefter »INPS«) og Tiziana Bruno, Massimo Pettini, Daniela Lotti og Clara Matteucci vedrørende beregningen af den anciennitet,
der kræves for at opnå ret til alderspension.

Retsforskrifter

EU-retlige forskrifter
I artikel 1 i direktiv 97/81 præciseres det, at direktivet har til formål at iværksætte rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde,
der blev indgået den 6. juni 1997 mellem de generelle tværfaglige organisationer, dvs. Sammenslutningen af Industri- og Arbejdsgiverorganisationer
i Europa (Unice), Det Europæiske Center for Offentlige Virksomheder (CEEP) og Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation
(EFS), sådan som det fremgår af bilaget til dette direktiv (herefter »rammeaftalen«).
Betragtning 3 til direktiv 97/81 har følgende ordlyd:
»[I] punkt 7 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder er det blandt
andet fastsat, at »etableringen af det indre marked skal føre til en forbedring af arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår
inden for Fællesskabet. Dette skal opnås ved indbyrdes tilnærmelse på et stadigt stigende niveau af disse vilkår, bl.a. med
hensyn til andre former for arbejde end tidsubegrænset arbejde, såsom tidsbegrænset arbejde, deltidsarbejde, vikararbejde
og sæsonarbejde«.«
Betragtning 5 til dette direktiv er affattet således:
»[I] konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Essen understreges det, at det er nødvendigt at træffe foranstaltninger
med henblik på at fremme beskæftigelse og lige muligheder for kvinder og mænd, og det henstilles, at der træffes foranstaltninger,
som tager sigte på »fremme af vækstens evne til at øge beskæftigelsen gennem en mere fleksibel tilrettelæggelse af arbejdet,
således at der både tages hensyn til arbejdstagernes ønsker og de konkurrencemæssige krav«.«
Følgende fremgår af betragtning 23 til direktiv 97/81:
»[I] fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder anerkendes betydningen
af at bekæmpe alle former for forskelsbehandling, herunder forskelsbehandling på grund af køn, hudfarve, race og religiøs,
politisk eller anden overbevisning.«
Følgende fremgår af de to første afsnit i præamblen til rammeaftalen:
»Denne rammeaftale er et bidrag til den overordnede europæiske beskæftigelsesstrategi. Deltidsarbejde har haft en betydelig
indvirkning på beskæftigelsen i de senere år. Af denne grund har parterne bag aftalen givet denne type arbejde en høj grad
af opmærksomhed. Det er parternes hensigt at overveje behovet for tilsvarende aftaler i relation til andre typer af fleksibelt
arbejde.
I erkendelse af de forskellige forhold i medlemsstaterne samt af, at deltidsarbejde er særlig udbredt i visse sektorer og
aktiviteter, fastlægger denne aftale de generelle principper og minimumsforskrifter i relation til deltidsarbejde. Aftalen
illustrerer parternes ønske om at etablere en generel ramme for fjernelse af forskelsbehandling af deltidsansatte og bistå
udviklingen af mulighederne for deltidsarbejde på et grundlag, der er acceptabelt for arbejdsgivere og arbejdstagere.«
De følgende bestemmelser i rammeaftalen er relevante for de omhandlede hovedsager:
»Generelle betragtninger
[…]
5.      Denne aftales parter lægger vægt på foranstaltninger, der letter adgangen til deltidsarbejde for mænd og kvinder med henblik
på forberedelse til pensionering, forening af arbejds- og familieliv samt udnyttelse af uddannelsesmuligheder med henblik
på forbedring af deres kvalifikationer og karrieremuligheder til gensidig fordel for arbejdsgivere og arbejdstagere og på
en måde, som understøtter virksomhedernes udvikling.
[…]
§ 1
:      Formål
Formålet med nærværende rammeaftale er:
a)      at skabe grundlag for en fjernelse af forskelsbehandling af deltidsansatte og en forbedring af kvaliteten af deltidsarbejde
b)      at lette udviklingen af deltidsarbejde på frivillig basis og bidrage til en fleksibel tilrettelæggelse af arbejdstiden på
en måde, der tager hensyn til behovene hos arbejdsgivere og arbejdstagere.
[…]
§ 3
:      Definitioner
I denne aftale forstås ved:
1)      »deltidsansat« en ansat, hvis normale arbejdstid, beregnet på en ugentlig basis eller i gennemsnit over en ansættelsesperiode
på op til et år, er lavere end den normale arbejdstid for en sammenlignelig fuldtidsansat
2)      »en sammenlignelig fuldtidsansat« en fuldtidsansat i samme virksomhed, der har samme type ansættelseskontrakt eller ansættelsesforhold,
og som er involveret i samme eller tilsvarende arbejde/beskæftigelse, idet der tages hensyn til andre forhold, der kan omfatte
anciennitet, kvalifikationer/færdigheder.
Hvor der ikke findes nogen sammenlignelig fuldtidsansat i samme virksomhed, skal sammenligningen ske ved henvisning til den
kollektive aftale, der finder anvendelse, eller – hvis en sådan ikke foreligger – i overensstemmelse med national lovgivning,
kollektive aftaler eller praksis.
§ 4
:      Princippet om ikke-forskelsbehandling
1.      Hvad angår ansættelsesvilkår må deltidsansatte ikke behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte,
udelukkende fordi de arbejder på deltid, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold.
2.      Hvor det er hensigtsmæssigt, gælder princippet om pro rata temporis.
3.      Gennemførelsesbestemmelserne til efterlevelse af denne artikel defineres af medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter
under hensyntagen til fællesskabsret, national ret, kollektive aftaler og praksis.
4.      Når det er berettiget af objektive grunde, kan medlemsstaterne, efter høring af arbejdsmarkedets parter i overensstemmelse
med national lovgivning eller praksis, og/eller arbejdsmarkedets parter […], hvor det er hensigtsmæssigt, gøre adgangen til
særlige ansættelsesvilkår afhængig af betingelser, såsom anciennitet, arbejdstid eller indtjening. Betingelser i relation
til deltidsansattes adgang til særlige ansættelsesvilkår bør tages op til overvejelse med jævne mellemrum under hensyntagen
til princippet om ikke-forskelsbehandling som anført i § 4, stk. 1.
§ 5
:      Muligheder for deltidsarbejde
1.      I relation til denne aftales § 1 og princippet om ikke-forskelsbehandling mellem deltids- og fuldtidsansatte
a)      bør medlemsstaterne, efter høring af arbejdsmarkedets parter i overensstemmelse med national lovgivning eller praksis, identificere
og tage op til overvejelse hindringer af juridisk eller administrativ art, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde,
og, hvor det er hensigtsmæssigt, fjerne disse hindringer
b)      bør arbejdsmarkedets parter, inden for deres kompetenceområde og via de i kollektive aftaler fastsatte procedurer, identificere
og tage op til overvejelse hindringer, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde, og, hvor det er hensigtsmæssigt,
fjerne disse hindringer.
[…]«

Nationale bestemmelser
Lovdekret nr. 61/2000
Direktiv 97/81 blev gennemført i italiensk ret ved lovdekret nr. 61 af 25. februar 2000 om gennemførelse af direktiv 97/81/EF
om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS (GURI nr. 66 af 20.3.2000). Dette lovdekret,
i den affattelse, der fandt anvendelse på hovedsagerne (herefter »lovdekret nr. 61/2000«), indeholder følgende definitioner
i artikel 1:
»a)      »Fuldtid«: den normale arbejdstid, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i lovdekret nr. 66 af 8. april 2003, eller, i givet
fald, den kortere arbejdstid, der er fastsat i henhold til gældende kollektive overenskomster.
b)      »Deltid«: den arbejdstid, der er fastsat i den individuelle arbejdskontrakt, og som en arbejdstager skal overholde, og som
er kortere end den arbejdstid, der er nævnt i litra a).
c)      »Arbejdskontrakt om deltidsarbejde af horisontal karakter«: en kontrakt, hvorefter nedsættelsen af arbejdstiden, sammenholdt
med fuldtidsarbejde, er fastsat i forhold til en normal daglig arbejdstid.
d)      »Arbejdskontrakt om deltidsarbejde af vertikal karakter«: en kontrakt, hvori det er fastsat, at der arbejdes på fuldtid, men
i begrænset omfang i forudbestemte perioder i løbet af hver uge, måned eller år.
d-a)      »Arbejdskontrakt om deltidsarbejde af blandet karakter«: kontrakt, hvorefter begge de typer, der er nævnt i litra c) og d),
kombineres.
e)      »Supplerende arbejde«: det arbejde, der udføres uden for den arbejdstid, der er fastsat mellem parterne i henhold til artikel
2, stk. 2, og inden for grænserne for fuldtidsarbejde.«
Artikel 9, stk. 1 og 4, i lovdekret nr. 61/2000 har følgende ordlyd:
»1.      Den mindstetimeløn, der skal tages i betragtning som grundlag for beregningen af sociale sikringsbidrag for deltidsansatte,
fastsættes ved at gange antallet af arbejdsdage i en uge med normal arbejdstid med den daglige mindstesats som fastsat i artikel
7 i lovdekret nr. 463 af 12. september 1983, ændret ved lov nr. 638 af 11. november 1983, og dividere det således opnåede
beløb med antallet af ugentlige arbejdstimer på normal tid, som fastsat i den for branchen gældende nationale overenskomst
for fuldtidsansatte.
[…]
4.      Ved fastsættelsen af pensionsbeløbet i tilfælde af overgang fra fuldtidsarbejde til deltidsarbejde og omvendt skal de perioder,
hvori der er udført fuldtidsarbejde, fuldt ud tages i betragtning, mens de perioder, hvori der er udført deltidsarbejde, skal
tages i betragtning i forhold til den reelle beskæftigelse.«
Lovdekret nr. 463 af 12. september 1983
Artikel 7 i lovdekret nr. 463 af 12. september 1983 om hasteforanstaltninger for så vidt angår socialsikring og sundhed og
om kontrol med de offentlige udgifter, der udgør bestemmelser, som finder anvendelse på forskellige sektorer i den offentlige
forvaltning, og forlænger visse frister (GURI nr. 250 af 12.9.1983), som ændret ved lov nr. 638 af 11. november 1983, bestemmer:
»1.      For hvert kalenderår efter 1983 skal antallet af ugentlige bidrag, der skal godskrives ansatte i løbet af året med henblik
på beregningen af pension fra [INPS], svare til antallet af uger med lønnet beskæftigelse i det pågældende år, eller som anerkendes
som ligestillede hermed i medfør af lovgivningen om [fiktive beskæftigelsesperioder], forudsat at den løn, der for hver en
sådan uge er udbetalt, skal udbetales eller fiktivt godskrives, ikke er mindre end 30% af den laveste månedlige pension fra
arbejdstagernes pensionsfond den 1. januar i det pågældende år. Med virkning fra den betalingsperiode, der omfatter den 1.
januar 1984, må den nedre grænse for en dagløn, herunder den overenskomstmæssige gennemsnitlige mindsteløn pr. dag, for alle
ydelser i henseende til socialsikring og socialhjælp ikke være mindre end 7,5% af den laveste månedspension fra arbejdstagernes
pensionsfond den 1. januar hvert år.
2.      Såfremt dette ikke er tilfældet, skal der godskrives et antal ugentlige bidrag, der svarer til det resultat, afrundet opad,
der fremkommer ved at dividere den samlede løn, som er udbetalt, skal udbetales eller fiktivt godskrives i løbet af kalenderåret,
med den i stk. 1 nævnte aflønning. Uafhængigt af forsikringsperiodens varighed skal bidrag, der er fastsat således, tilskrives
en periode, der omfatter samme antal uger, for hvilke der er betalt løn, eller som fiktivt godskrives, som indbetalte bidrag,
idet der regnes tilbage til den sidste uge, hvori der er arbejdet, eller som er fiktivt godskrevet, i det pågældende år.
3.      Bestemmelserne i stk. 1 og 2 finder anvendelse på perioder efter den 31. december 1983 for så vidt angår retten til andre
ydelser end pension, for hvilke der gælder et krav om bidrag i forhold til INPS.
4.      I pensionsåret skal antallet af ugentlige bidrag, der skal godskrives arbejdstagere for perioden mellem årets første dag og
datoen for arbejdsophøret, afgøres ved alene at anvende bestemmelserne i ovenstående stykker på de uger i den relevante periode,
hvori der rent faktisk er arbejdet, eller som gav anledning til fiktiv godskrivelse. Det samme kriterium finder anvendelse
i forbindelse med andre ydelser af social art.
5.      Bestemmelserne i stk. 1, 2, 3 og 4 i nærværende artikel finder ikke anvendelse på arbejdstagere, der udfører husligt arbejde,
landbrugsmedarbejdere og lærlinge samt under udførelse af militærtjeneste eller lignende tjeneste. […]«

Tvisterne i hovedsagerne og de præjudicielle spørgsmål
De indstævnte i hovedsagerne er ansat som kabinepersonale ved luftfartsselskabet Alitalia. Disse lønmodtagere arbejder deltid
efter modellen om »vertikal periodisk deltid«. Der er tale om en arbejdstidstilrettelæggelse, som indebærer, at lønmodtageren
kun arbejder i visse af årets uger eller måneder, idet den pågældende enten arbejder fuldtid eller på nedsat tid. De har gjort
gældende, at, henset til karakteren af deres arbejde som kabinepersonale, er vertikal periodisk deltid den eneste form for
deltidsarbejde, der er omhandlet i deres kollektive overenskomst.
Disse lønmodtagere har kritiseret INPS for kun at have anerkendt de perioder med reel beskæftigelse som bidragsperioder, der
giver ret til pension, med undtagelse af de perioder, hvori der ikke er udført noget arbejde svarende til deres nedsatte arbejdstid
sammenholdt med sammenlignelige fuldtidsansatte. De anlagde derfor sager ved Tribunale di Roma for at anfægte de individuelle
beregninger af de bidragsperioder, som INPS havde foretaget på sagsøgernes vegne. I disse sager gjorde lønmodtagerne i det
væsentlige gældende, at udelukkelsen af de perioder, hvori der ikke var udført noget arbejde, udgjorde forskelsbehandling
af vertikalt periodisk deltidsansatte og dem, der havde valgt den såkaldte »horisontale« model, idet sidstnævnte begunstiges
i forhold til en sammenlignelig arbejdstid. Eftersom denne ret gav sagsøgerne medhold, appellerede INPS sagen til Corte d’appello
di Roma. Til støtte for appelsagerne gjorde INPS i det væsentlige gældende, at de bidragsperioder, der er relevante for beregning
af pensionsydelserne, er de perioder, hvori indstævnte i hovedsagerne rent faktisk har arbejdet, og som har givet anledning
til udbetaling af løn og til indbetaling af bidrag beregnet efter pro rata temporis-reglen.
Under disse omstændigheder har Corte d’appello di Roma besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål, der er affattet enslydende i de to hovedsager:
»1)      Er den italienske lovgivning (dvs. artikel 7, stk. 1, i lov nr. 638/83 [af 11. november 1983]), hvorefter der for bidragsbetinget
erhvervelse af pension ikke tages hensyn til perioder, hvori der ikke er udført vertikalt deltidsarbejde, forenelig med direktiv
[97/81], navnlig […] § 4 om princippet om ikke-forskelsbehandling [i den rammeaftale, der er knyttet som bilag hertil]?
2)      Er den nævnte italienske lovgivning forenelig med direktiv [97/81], og navnlig § 1 [i den rammeaftale, der er knyttet som
bilag hertil] – hvorefter den nationale lovgivning skal lette udviklingen af deltidsarbejde, samt [nævnte rammeaftales] § 4
og 5 – som pålægger medlemsstaterne at afskaffe hindringer af juridisk eller administrativ karakter, der begrænser adgangen
til deltidsarbejde, eftersom det er ubestridt, at den manglende hensyntagen til de uger, hvor der ikke er udført arbejde,
ved beregningen af pensionen vil kunne virke afskrækkende for valget af deltidsarbejde af vertikal karakter?
3)      Kan § 4 [i den nævnte rammeaftale] om princippet om ikke-forskelsbehandling ligeledes udvides til at omfatte de forskellige
typer deltidskontrakter, henset til den omstændighed, at der
for det samme antal arbejdstimer, for hvilke der udbetales løn i kalenderåret,
ved horisontalt deltidsarbejde i henhold til den nationale lovgivning tages hensyn til alle kalenderårets uger, hvorimod
dette ikke er tilfældet ved deltidsarbejde af vertikal karakter?«
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 3. december 2008 blev sagerne C-395/08 og C-396/08 forenet med henblik på
den skriftlige forhandling, den mundtlige forhandling og dommen.

Om de præjudicielle spørgsmål

Formaliteten
INPS har gjort gældende, at anmodningerne om præjudiciel afgørelse må afvises fra realitetsbehandling, eftersom rammeaftalen
hverken materielt eller tidsmæssigt finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagerne.
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har gjort gældende, at forelæggelsesafgørelserne ikke klart præciserer de faktiske
og retlige omstændigheder, der er baggrunden for tvisterne i hovedsagerne, hvorfor den ligeledes er i tvivl om, hvorvidt anmodningerne
kan antages til realitetsbehandling.
Det skal indledningsvis bemærkes, at inden for rammerne af proceduren i artikel 267 TEUF tilkommer det udelukkende den nationale
retsinstans, som tvisten er indbragt for, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne
i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af
de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor
principielt forpligtet til at træffe afgørelse (jf. bl.a. dom af 18.7.2007, sag C-119/05, Lucchini, Sml. I, s. 6199, præmis
43, og af 22.12.2008, sag C-414/07, Magoora, Sml. I, s. 10921, præmis 22).
Det følger af fast retspraksis, at der foreligger en formodning for, at de spørgsmål om en fortolkning af EU-retten, som den
nationale ret har stillet på det retlige og faktiske grundlag, som den har fastlagt inden for sit ansvarsområde, er relevante,
hvorfor det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve rigtigheden heraf. Domstolen kan kun afvise en anmodning om en præjudiciel
afgørelse fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse
med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder
over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de stillede
spørgsmål (jf. i denne retning dom af 7.6.2007, forenede sager C-222/05 – C-225/05, van der Weerd m.fl., Sml. I, s. 4233,
præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
Hovedsagerne vedrører den eventuelle diskriminerende karakter af metoden til beregning af den anciennitet, der kræves for
at opnå ret til alderspension, i forhold til de arbejdstagere, som har valgt en bestemt type deltidsarbejde – i det foreliggende
tilfælde vertikalt periodisk deltidsarbejde. Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt disse beregningsmetoder er forenelige
med direktiv 97/81. Den har i forelæggelsesafgørelserne angivet grundende for, at den anser de for Domstolen forelagte præjudicielle
spørgsmål for relevante og nyttige for afgørelsen af de sager, der er indbragt for den. Selv om forelæggelsesafgørelserne
ikke indeholder en udførlig fremstilling af de relevante bestemmelser i gældende national ret, er de tilstrækkeligt præcise
til, at Domstolen kan give en korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål. Hvad angår spørgsmålet, om direktivet og rammeaftalen
finder anvendelse på tvisterne i hovedsagerne, vil dette spørgsmål blive vurderet i forbindelse med behandlingen af sagens
realitet.
Herefter kan de præjudicielle spørgsmål antages til realitetsbehandling.

Om realiteten
Med de tre spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om rammeaftalens § 1, 4 og 5 er til hinder for en
lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, for så vidt som den ikke medregner de perioder, hvori der ikke er udført noget
arbejdet, ved beregningen af den anciennitet, der er krævet for at opnå ret til en alderspension, for så vidt angår vertikalt
periodisk deltidsansatte, hvorimod horisontalt deltidsansatte og fuldtidsansatte ikke er underlagt en sådan regel.
Det skal indledningsvis fastslås, om, og i givet fald i hvilken udstrækning, de i hovedsagerne omhandlede situationer materielt
og tidsmæssigt er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 97/81 og rammeaftalen.
Om rammeaftalens anvendelsesområde
–       Det materielle anvendelsesområde
Direktiv 97/81 og rammeaftalen har dels til formål at fremme deltidsarbejde, dels at fjerne forskelsbehandling mellem deltidsansatte
og fuldtidsansatte (jf. dom af 24.4.2008, forenede sager C-55/07 og C-56/07, Michaeler m.fl., Sml. I, s. 3135, præmis 21).
I overensstemmelse med formålet om fjernelse af forskelsbehandling mellem deltidsansatte og fuldtidsansatte er rammeaftalens
§ 4, for så vidt angår ansættelsesvilkårene, til hinder for, at deltidsansatte behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige
fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold.
Det skal således fastslås, om de bestemmelser, som regulerer retten til pension for Alitalias kabinepersonale, udgør sådanne
ansættelsesvilkår som omhandlet i § 4.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Rådet for Den Europæiske Union ved udstedelsen af direktiv 97/81 med henblik på
at iværksætte rammeaftalen tog udgangspunkt i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken indgået mellem Det Europæiske
Fællesskabs medlemsstater med undtagelse af Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (EFT 1992 C 191, s. 91), som
er knyttet som bilag til protokol nr. 14 om social- og arbejdsmarkedspolitikken knyttet som bilag til traktaten om oprettelse
af Det Europæiske Fællesskab (herefter »aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken«), og navnlig i aftalens artikel 4,
stk. 2, der bestemmer, at iværksættelsen af aftaler, som indgås på EU-plan, finder sted i spørgsmål under aftalens artikel
2. Disse bestemmelser i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken er gentaget i henholdsvis artikel 139, stk. 2, EF og
artikel 137 EF.
Et af de omhandlede spørgsmål er »arbejdsvilkårene« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, andet led, i aftalen om social- og
arbejdsmarkedspolitikken, en bestemmelse, der blev gentaget i artikel 137, stk. 1, litra b), EF, som ændret ved Nicetraktaten.
Det må konstateres, at hverken ordlyden af denne bestemmelse i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken eller ordlyden
af rammeaftalens § 4 i sig selv gør det muligt at afgøre, om de i bestemmelserne omhandlede arbejds- eller ansættelsesvilkår
omfatter forhold som de i hovedsagerne omhandlede løn- og pensionsvilkår. Ved en fortolkning af disse bestemmelser skal der
derfor i overensstemmelse med fast retspraksis tages hensyn til den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og til de mål,
der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. analogt dom af 15.4.2008, sag C-268/06, Impact, Sml. I, s. 2483,
præmis 110).
Det fremgår i denne forbindelse af rammeaftalens § 1, litra a), at et af formålene hermed er »at skabe grundlag for en fjernelse
af forskelsbehandling af deltidsansatte og en forbedring af kvaliteten af deltidsarbejde«. Det fremgår ligeledes af andet
afsnit i indledningen til rammeaftalen, at denne »illustrerer parternes ønske om at etablere en generel ramme for fjernelse
af forskelsbehandling af deltidsansatte og bistå udviklingen af mulighederne for deltidsarbejde på et grundlag, der er acceptabelt
for arbejdsgivere og arbejdstagere«, hvilket er et formål, som desuden er fremhævet i betragtning 11 til direktiv 97/81.
Rammeaftalen, og navnlig § 4 heri, bidrager således til at opfylde de grundlæggende mål, som er fastlagt i artikel 1 i aftalen
om social- og arbejdsmarkedspolitikken og gengivet i artikel 136, stk. 1, EF, i tredje afsnit i præamblen til EUF-traktaten
og i punkt 7 og punkt 10, stk. 1, i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder,
som blev vedtaget på Det Europæiske Råds møde i Strasbourg den 9. december 1989, og som ovennævnte bestemmelse i EF-traktaten
henviser til. Disse grundlæggende mål omhandler forbedring af leve- og arbejdsvilkårene samt en passende social beskyttelse
af arbejdstagere. Der er nærmere bestemt tale om at forbedre arbejdsvilkårene for deltidsansatte og sikre, at de ikke udsættes
for forskelsbehandling, således som det fremgår af betragtning 3 og 23 til direktiv 97/81.
Det skal i øvrigt bemærkes, at artikel 136, stk. 1, EF, der definerer de formål, med henblik på hvilke Rådet med hensyn til
de spørgsmål, der er omhandlet i artikel 137 EF, i overensstemmelse med artikel 139, stk. 2, EF kan iværksætte aftaler, der
er indgået mellem arbejdsmarkedets parter på unionsplan, henviser til den europæiske socialpagt undertegnet i Torino den 18.
oktober 1961, der i del I, punkt 4, fastsætter en ret for alle arbejdstagere til »en rimelig løn, der sikrer dem og deres
familier et tilfredsstillende leveniveau« blandt de mål, som de kontraherende parter har forpligtet sig til at nå i medfør
af artikel 20 i del III i denne socialpagt (Impact-dommen, præmis 113).
Henset til disse mål skal rammeaftalens § 4 anses for at være et udtryk for et socialretligt princip på unionsplan, der ikke
kan fortolkes indskrænkende (jf. analogt dom af 13.9.2007, sag C-307/05, Del Cerro Alonso, Sml. I, s. 7109, præmis 38, og
Impact-dommen, præmis 114).
En fortolkning af rammeaftalens § 4, hvorved økonomiske vilkår, såsom løn og pensioner, udelukkes fra begrebet »ansættelsesvilkår«
i denne bestemmelses forstand, ville være ensbetydende med, at anvendelsesområdet for den beskyttelse, der er tillagt de berørte
arbejdstagere mod diskrimination, begrænses i strid med det formål, der er tillagt denne bestemmelse, idet der indføres en
sondring på grundlag af karakteren af deres ansættelsesvilkår, hvilket ordlyden af denne bestemmelse på ingen måde tilsiger.
En sådan fortolkning ville desuden medføre, at henvisningen i rammeaftalens § 4, stk. 2, til pro rata temporis-princippet,
der i sagens natur kun kan finde anvendelse i relation til delelige ydelser, såsom dem, der følger af økonomiske ansættelsesvilkår,
der f.eks. er knyttet til lønninger og pensioner, ville være uden nogen som helst betydning (jf. analogt Impact-dommen, præmis
116).
Ifølge ordlyden af artikel 2, stk. 6, i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, som er gentaget i artikel 137, stk. 5,
EF, som ændret ved Nicetraktaten, gælder denne artikels bestemmelser ganske vist »ikke […] for lønforhold, organisationsret,
strejkeret eller ret til lockout«. Eftersom denne bestemmelse fraviger stk. 1-4 i samme artikel, må de spørgsmål, der er omfattet
af stk. 5, således som det allerede er fastslået af Domstolen, imidlertid undergives en streng fortolkning, således at bestemmelsen
ikke kan medføre en utilsigtet indskrænkning af rækkevidden af stk. 1-4 og heller ikke kan svække de formål, der forfølges
med artikel 136 EF (jf. Del Cerro Alonso-dommen, præmis 39, og Impact-dommen, præmis 122).
Hvad særligt angår undtagelsen med hensyn til »lønforhold« i artikel 137, stk. 5, EF bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået,
at dens eksistensberettigelse skal søges i den omstændighed, at fastsættelsen af lønniveauet henhører under arbejdsmarkedets
parters aftalefrihed på nationalt niveau samt under medlemsstaternes kompetence på dette område. Under disse omstændigheder
er det besluttet at undtage fastsættelsen af lønniveauet fra harmonisering i medfør af artikel 136 EF ff. på EU-rettens nuværende
udviklingstrin (jf. Del Cerro Alonso-dommen, præmis 40 og 46, og Impact-dommen, præmis 123).
Den nævnte undtagelse skal følgelig forstås således, at den sigter til foranstaltninger, der – såsom en ensretning af alle
eller en del af de bestanddele, der indgår i lønningerne og/eller deres niveau i medlemsstaterne, eller indførelsen af en
mindsteløn – indebærer, at EU-retten direkte griber ind i fastsættelsen af lønningerne i Den Europæiske Union. Denne undtagelse
kan imidlertid ikke udstrækkes til ethvert spørgsmål, der har en eller anden form for forbindelse med lønforhold, idet man
ellers ville tømme visse af de områder, der er fastsat i artikel 137, stk. 1, EF, for en stor del af deres indhold (jf. analogt
Impact-dommen, præmis 125).
Det følger heraf, at det forbehold, der fremgår af i artikel 2, stk. 6, i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken,
og som er gengivet i 137, stk. 5, EF ikke er til hinder for, at rammeaftalens § 4 forstås således, at medlemsstaterne ligeledes
pålægges en forpligtelse til at anvende princippet om forbud mod forskelsbehandling på deltidsansatte med hensyn til løn under
hensyntagen til princippet om pro rata temporis, såfremt dette er relevant.
Selv om det er korrekt, at fastsættelsen af størrelsen af de forskellige bestanddele, der indgår i en arbejdstagers aflønning,
falder uden for EU-lovgivers kompetence og utvivlsomt henhører under de kompetente myndigheder i de forskellige medlemsstater,
forholder det sig ikke desto mindre således, at disse instanser skal overholde EU-retten – bl.a. rammeaftalens § 4 – ved udøvelsen
af deres kompetence på de områder, der ikke henhører under Den Europæiske Unions kompetence (jf. i denne retning Impact-dommen,
præmis 129).
Det følger heraf, at de kompetente nationale instanser ved fastsættelsen af både de bestanddele, der indgår i lønnen, og niveauet
for disse bestanddele skal anvende princippet om forbud mod forskelsbehandling på deltidsansatte, således som dette princip
er fastsat i rammeaftalens § 4.
Hvad angår pensionerne bemærkes, at under begrebet »løn« i den forstand, hvori det er anvendt i artikel 141, stk. 2, EF, henhører
i overensstemmelse med Domstolens faste praksis med hensyn til EF-traktatens artikel 119 og, efter den 1. maj 1999, artikel
141 EF, hvilke bestemmelser vedrører princippet om lige løn til mænd og kvinder, de pensioner, der hidrører fra ansættelsesforholdet
mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren, bortset fra dem, der følger af en lovbestemt ordning, der finansieres af arbejdstagere,
arbejdsgivere og eventuelt det offentlige i et omfang, som i mindre grad følger af et sådant ansættelsesforhold end af socialpolitiske
overvejelser (jf. bl.a. dom af 25.5.1971, sag 80/70, Defrenne, Sml. 1971, s. 109, org.ref.: Rec. s. 445, præmis 7 og 8, af
13.5.1986, sag 170/84, Bilka-Kaufhaus, Sml. s. 1607, præmis 16-22, af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, præmis
22-28, og af 23.10.2003, forenede sager C-4/02 og C-5/02, Schönheit og Becker, Sml. I, s. 12575, præmis 56-64).
Henset til denne retspraksis må det lægges til grund, at pensioner, der hidrører fra ansættelsesforholdet mellem arbejdstageren
og arbejdsgiveren, bortset fra dem, der følger af en lovbestemt social sikringsordning, som i mindre grad følger af et sådant
ansættelsesforhold end af socialpolitiske overvejelser, henhører under begrebet »ansættelsesvilkår« i den forstand, hvori
det er anvendt i rammeaftalens § 4, stk. 1 (jf. analogt Impact-dommen, præmis 132).
Denne fortolkning underbygges af tredje afsnit i præamblen til rammeaftalen, hvoraf det fremgår, at de kontraherende parter
erkender, »at medlemsstaterne træffer afgørelse om spørgsmål angående den sociale lovgivning«, og at udtalelsen om beskæftigelse
fra Det Europæiske Råds møde i Dublin i 1996, hvori det bl.a. understreges, at behovet for at tilpasse de sociale sikringsordninger
de nye arbejdsmønstre og give en passende social beskyttelse til de berørte personer, bør tillægges virkning.
Denne fortolkning understøttes ligeledes af det forhold, at rammeaftalen, henset til, at den er indgået af arbejdsmarkedets
parter repræsenteret ved de generelle tværfaglige organisationer, ikke har til formål at regulere spørgsmål vedrørende social
sikring eller at pålægge nationale sociale sikringsorganer forpligtelser, da de ikke er parter i aftalen (jf. analogt dom
af 16.7.2009, sag C-537/07, Gómez-Limón Sánchez-Camacho, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 48-50).
Eftersom rammeaftalens § 4, stk. 1, finder anvendelse på pensioner, der hidrører fra ansættelsesforholdet mellem arbejdsgiveren
og arbejdstageren, bortset fra dem, der følger af en lovbestemt ordning, skal der endvidere tages stilling til, om den i hovedsagerne
omhandlede pensionsordning henhører under den ene eller den anden kategori. Ved vurderingen af, om en alderspension henhører
under anvendelsesområdet for artikel 141 EF, finder de kriterier, der er fastslået i retspraksis analog anvendelse.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det alene er kriteriet om, at arbejdstageren modtager pensionen som følge af arbejdsforholdet
mellem ham og hans tidligere arbejdsgiver, dvs. kriteriet om arbejdsforholdet, jf. ordlyden af artikel 141 EF, der kan tillægges
afgørende betydning. Dette kriterium er imidlertid ikke eneafgørende, idet der ved pensioner, der udbetales i henhold til
lovbestemte sociale sikringsordninger, helt eller delvist kan tages hensyn til den pågældendes løn. Sådanne pensioner udgør
ikke løn i den forstand som omhandlet i artikel 141 EF (jf. dommen i sagen Schönheit og Becker, præmis 56 og 57 og den deri
nævnte retspraksis).
Socialpolitiske, statsorganisatoriske, etiske eller endog budgetmæssige hensyn, som har haft eller har kunnet have betydning
for den nationale lovgivningsmyndigheds fastsættelse af en ordning, kan imidlertid ikke tillægges afgørende betydning, såfremt
pensionen kun berører en særlig gruppe af arbejdstagere, såfremt den direkte afhænger af den tilbagelagte tjenestetid, og
såfremt den fastsættes på grundlag af den senest oppebårne løn (jf. dommen i sagen Schönheit og Becker, præmis 58 og den deri
nævnte retspraksis).
Med henblik på at afgøre, om en alderspension, der ydes i medfør af en ordning som den, der finder anvendelse på Alitalias
kabinepersonale, er omfattet af rammeaftalens anvendelsesområde, skal det derfor undersøges, om denne pension opfylder de
tre betingelser, der er nævnt i den foregående præmis. Det tilkommer den nationale ret, som er enekompetent til at vurdere
de faktiske omstændigheder i tvister, der er indbragt for den, og til at fortolke den relevante nationale lovgivning, at afgøre,
om disse betingelser er opfyldt.
Imidlertid kan Domstolen i en præjudiciel forelæggelsessag i givet fald give nærmere oplysninger med henblik på at vejlede
den nationale ret i dens fortolkning (jf. bl.a. dom af 23.11.2006, sag C-238/05, Asnef-Equifax og Administración del Estado,
Sml. I, s. 11125, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
Den omstændighed, at pensionsordningen for Alitalias kabinepersonale administreres af et offentligt organ, såsom INPS, der
ifølge lovbestemmelser desuden administrerer den italienske sociale sikringsordning, er ikke afgørende for vurderingen af,
om denne pensionsordning hører under den lovbestemte sociale sikringsordning, eller om den i modsat fald henhører under bestemmelser
om lønvilkår (jf. bl.a. i denne retning dom af 1.4.2008, sag C-267/06, Maruko, Sml. I, s. 1757, præmis 57).
Alitalias ejerskab – offentligt eller privat – er heller ikke et afgørende kriterium, eftersom det i retspraksis allerede
er fastslået, at såfremt de tre betingelser, der er angivet i denne doms præmis 47, er opfyldt, kan en pension, der udbetales
af en offentlig arbejdsgiver til en tjenestemand, i så fald ubetinget sammenlignes med den, en privat arbejdsgiver udbetaler
til sine tidligere ansatte (jf. dommen i sagen Schönheit og Becker, præmis 58).
–       Det tidsmæssige anvendelsesområde
INPS har i det væsentlige gjort gældende, at rammeaftalen kun finder anvendelse for så vidt angår beskæftigelsesperioder efter
ikrafttrædelsestidspunktet for den nationale foranstaltning, nemlig lovdekret nr. 61/2000, hvorved direktiv 97/81 blev gennemført.
Hvad angår Tiziana Bruno, Daniela Lotti og Clara Matteucci vedrører beregningen af den krævede anciennitet for at opnå ret
til pension helt eller delvist perioder før udløbet af fristen for at gennemføre dette direktiv og henhører dermed ikke under
rammeaftalens anvendelsesområde.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at en ny retsforskrift i henhold til fast retspraksis, medmindre der er gjort undtagelse,
finder øjeblikkelig anvendelse på endnu ikke indtrådte virkninger af en situation, der er opstået, mens den gamle regel var
gældende (jf. i denne retning bl.a. dom af 14.4.1970, sag 68/69, Brock, Sml. 1970, s. 37, org.ref.: Rec. s. 171, præmis 7,
af 10.7.1986, sag 270/84, Licata mod ØSU, Sml. s. 2305, præmis 31, af 18.4.2002, sag C-290/00, Duchon, Sml. I, s. 3567, præmis
21, af 11.12.2008, sag C-334/07 P, Kommissionen mod Freistaat Sachsen, Sml. I, s. 9465, præmis 43, og af 22.12.2008, sag C-443/07 P,
Centeno Mediavilla m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 10945, præmis 61).
Som generaladvokaten har anført i punkt 39 i forslaget til afgørelse, afviger hverken direktiv 97/81 eller rammeaftalen fra
det i foregående præmis nævnte princip.
Beregningen af den anciennitet, der kræves for at opnå ret til en alderspension som den i hovedsagerne omhandlede, reguleres
dermed af bestemmelserne i direktiv 97/81, også hvad angår beskæftigelsesperioder, der ligger forud for direktivets ikrafttrædelse.
Det første spørgsmål
Med et første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeaftalens § 4 om princippet om ikke-forskelsbehandling
skal fortolkes således, at den er til hinder for lovgivningen i en medlemsstat, såsom den i hovedsagerne omhandlede, når den
for så vidt angår vertikalt periodisk deltidsarbejde bevirker, at perioder, hvor der ikke er udført noget arbejde, ikke medregnes
i beregningen af den anciennitet, der kræves for at opnå ret til en alderspension.
Rammeaftalens § 4, stk. 1, bestemmer, at hvad angår ansættelsesvilkår må deltidsansatte ikke behandles på en mindre gunstig
måde end sammenlignelige fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet
i objektive forhold.
Forbuddet mod forskelsbehandling i den nævnte bestemmelse er blot det konkrete udtryk for det almindelige lighedsprincip,
som er et af EU-rettens grundlæggende principper (jf. dom af 12.10.2004, sag C-313/02, Wippel, Sml. I, s. 9483, præmis 54
og 56).
Der skal derfor tages stilling til, om den omstændighed, at de perioder, hvor vertikalt periodisk deltidsansatte ikke har
udført noget arbejde, ikke medtages i beregningen af den anciennitet, der kræves for at opnå ret til en alderspension, udelukkende
fordi de pågældende har arbejdet på deltid, indebærer, at de behandles mindre gunstigt end fuldtidsansatte, som befinder sig
i en sammenlignelig situation.
Rammeaftalens § 3 indeholder kriterier for definitionen af, om der er tale om en »en sammenlignelig fuldtidsansat«. Denne
defineres i § 3, nr. 2), første afsnit, som en »fuldtidsansat i samme virksomhed, der har samme type ansættelseskontrakt eller
ansættelsesforhold, og som er involveret i samme eller tilsvarende arbejde/beskæftigelse, idet der tages hensyn til andre
forhold, der kan omfatte anciennitet, kvalifikationer/færdigheder«. Det fremgår af § 3, nr. 2), andet afsnit, at hvor der
ikke findes nogen sammenlignelig fuldtidsansat i samme virksomhed, »skal sammenligningen ske ved henvisning til den kollektive
aftale, der finder anvendelse, eller – hvis en sådan ikke foreligger – i overensstemmelse med national lovgivning, kollektive
aftaler eller praksis«.
For en fuldtidsansat er det tidsrum, der skal tages med ved beregningen af den anciennitet, der kræves for at opnå ret til
alderspension, sammenfaldende med arbejdsforholdet. For vertikalt periodisk deltidsansatte bliver ancienniteten derimod ikke
opgjort på samme grundlag, idet den udelukkende beregnes ud fra de perioder, hvor der rent faktisk er udført arbejde under
hensyntagen til den nedsatte arbejdstid.
Ved fastsættelsen af skæringsdatoen for opnåelse af retten til pension opnår en fuldtidsansat således et års anciennitet efter
tolv på hinanden følgende måneders beskæftigelse. En arbejdstager i en sammenlignelig situation, som i henhold til ordningen
om vertikalt periodisk deltidsarbejde har valgt at få sin arbejdstid nedsat med 25%, vil derimod kun opnå en anciennitet for
samme periode, der svarer til 75% af den pågældendes fuldtidsansatte kollegas anciennitet, og dette alene fordi vedkommende
er deltidsansat. Heraf følger, at selv om deres arbejdskontrakter i grunden har samme varighed, går der længere tid, inden
en deltidsansat opnår den anciennitet, der er krævet for at opnå alderspension, i forhold til en fuldtidsansat. Der er således
tale om forskelsbehandling, udelukkende fordi der arbejdes på deltid.
Såvel INPS som den italienske regering har i det væsentlige gjort gældende, at denne forskel ikke udgør forskelsbehandling,
for så vidt som fuldtidsansatte og vertikalt periodisk deltidsansatte ikke befinder sig i sammenlignelige situationer. De
gør dermed gældende, at arbejdstagere i hver af disse kategorier udelukkende opnår anciennitet svarende til de perioder, hvori
der rent faktisk er udført arbejde. De har således understreget, at arbejdstagerne udelukkende betaler sociale sikringsbidrag
for de perioder, hvori er udført et arbejde, og at deltidsansatte i henhold til italiensk ret har mulighed for frivilligt
at erhverve pensionsrettigheder for så vidt angår de perioder, hvor der ikke er udført noget arbejde.
Det skal imidlertid bemærkes, at princippet om ikke-forskelsbehandling af fuldtids- og deltidsarbejdstagere finder anvendelse
på arbejdsvilkårene, der omfatter løn, og som er et begreb, der, således som det er anført i denne doms præmis 42-46, ligeledes
omfatter pensioner bortset fra dem, der er omfattet af den sociale sikringsordning. Deltidsansattes løn skal dermed svare
til en fuldtidsansats løn, med forbehold af anvendelsen af princippet om pro rata temporis i rammeaftalens § 4, stk. 2.
I henhold til princippet om pro rata temporis afhænger beregningen af pensionens størrelse således direkte af, hvor meget
arbejde arbejdstageren har udført, og de tilsvarende bidrag. I denne forbindelse bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået,
at EU-retten ikke er til hinder for, at en alderspension ved deltidsarbejde beregnes efter en pro rata temporis-regel. En
hensyntagen til, hvor lang tid en deltidsansat faktisk har arbejdet i løbet af sin karriere sammenlignet med den tid, hvori
en arbejdstager, der i hele sin karriere har arbejdet på fuld tid, har arbejdet, udgør et objektivt kriterium, der kan begrunde
en forholdsmæssig nedsættelse af pensionen (jf. i denne retning dommen i sagen Schönheit og Becker, præmis 90 og 91, og i
sagen Gómez-Limón Sánchez-Camacho, præmis 59).
Princippet om pro rata temporis finder derimod ikke anvendelse ved fastlæggelsen af tidspunktet for opnåelse af retten til
pension, da dette udelukkende afhænger af arbejdstagerens anciennitet. Ancienniteten svarer nemlig til, hvor lang tid arbejdsforholdet
reelt har varet, og ikke til, hvor meget arbejde der er udført i denne periode. Princippet om ikke-forskelsbehandling mellem
deltids- og fuldtidsansatte indebærer dermed, at den anciennitet, der tages i betragtning ved fastlæggelsen af tidspunktet
for opnåelse af retten til pension, for en deltidsansat beregnes, som om han havde arbejdet fuldtid, idet de perioder, hvor
den pågældende ikke har arbejdet, medregnes fuldt ud.
Den forskelsbehandling, der er konstateret i denne doms præmis 61 og 62, accentueres desuden af den omstændighed, at det fremgår
af retsforhandlingerne ved Domstolen, at vertikalt periodisk deltidsarbejde er den eneste mulighed for deltidsarbejde, som
Alitalias kabinepersonale har i henhold til de kollektive overenskomster, som finder anvendelse på dem.
Heraf følger, at en lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede behandler vertikalt periodisk deltidsansatte på en mindre
gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid.
Det fremgår imidlertid af rammeaftalens § 4, stk. 1, at en sådan forskelsbehandling kan anses for at være forenelig med princippet
om ikke-forskelsbehandling, såfremt den er begrundet i objektive forhold.
INPS og den italienske regering, der var blevet opfordret til at uddybe de forhold, der kunne begrunde forskelsbehandlingen,
erklærede under den mundtlige forhandling, at en kontrakt om vertikalt periodisk deltidsarbejde ifølge italiensk ret anses
for suspenderet i de perioder, hvor der ikke udføres noget arbejde, eftersom der hverken udbetales løn eller bidrag i disse
perioder.
Det skal for det første bemærkes, at denne begrundelse umiddelbart forekommer svært forenelig med den omstændighed, at de
sagsakter, som er tilstillet Domstolen, og retsforhandlingerne ved denne viser, at den italienske lovgivning for så vidt angår
offentligt ansatte i artikel 8 i lov nr. 554 af 29. december 1988 om offentlig ansættelse (GURI nr. 1 af 2.1.1989) udtrykkeligt
bestemmer, at »for at opnå ret til pension ved den pågældende myndighed […] skal alle de år, hvor tjenesten er udført på nedsat
tid, godskrives fuldt ud«. Denne forskel bevirker, at relevansen af den begrundelse, som INPS og den italienske regering har
påberåbt sig, er noget tvivlsom.
Det skal for det andet bemærkes, at det, der kendetegner en deltidsansat ifølge rammeaftalens § 3, er, at den pågældendes
normale arbejdstid er lavere end den normale arbejdstid for en sammenlignelig fuldtidsansat. Deltidsarbejdet er således udtryk
for et særligt arbejdsforhold, der alene er karakteriseret ved en nedsættelse af den normale arbejdstid. Dette kendetegn kan
ikke sidestilles med de situationer, hvor opfyldelsen af arbejdskontrakten om fuld- eller deltidsarbejde bliver stillet i
bero som følge af en hindring eller midlertidig afbrydelse, som kan tilskrives arbejdstageren, selskabet eller andre grunde.
De perioder, hvori der ikke udføres noget arbejde – som svarer til den nedsættelse af arbejdstiden, som fremgår af arbejdskontrakten
om deltidsarbejde – er en naturlig følge af opfyldelsen af kontrakten og ikke en berostillelse heraf. Deltidsarbejde er ikke
ensbetydende med en afbrydelse af beskæftigelsen (jf. analogt vedrørende jobdeling dom af 17.6.1998, sag C-243/95, Hill og
Stapleton, Sml. I, s. 3739, præmis 32).
For så vidt som INPS’ og den italienske regerings argumentation kan fortolkes således, at disse hermed gør gældende, at den
i hovedsagerne omhandlede forskelsbehandling er berettiget, henset til den omstændighed, at de perioder, som svarer til den
nedsættelse i arbejdstiden, som fremgår af arbejdskontrakten om deltidsarbejde, indebærer, at opfyldelsen af kontrakten stilles
i bero, er denne argumentation dermed i strid med definitionen af deltidsarbejde i rammeaftalens § 3, og den medfører, at
princippet i rammeaftalens § 4, stk. 1, om forbud mod, at deltidsansatte behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige
fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid, berøves sin effektive virkning.
Det skal bemærkes, at såfremt det antages, at denne argumentation tilsigter at godtgøre, at forskelsbehandlingen mellem vertikalt
periodisk deltidsansatte og fuldtidsansatte er begrundet i national ret, tilkommer det den forelæggende ret under fuld udnyttelse
af det skøn, den råder over i henhold til national ret, at fortolke og anvende de gældende nationale bestemmelser i overensstemmelse
med EU-retten, og hvis en sådan overensstemmende fortolkning ikke er mulig, har den nationale retsinstans pligt til at undlade
at anvende enhver modstridende bestemmelse i national ret (jf. dom af 18.12.2007, sag C-357/06, Frigerio Luigi & C., Sml.
I, s. 12311, præmis 28).
Det følger af ovenstående, at det første spørgsmål skal besvares med, at rammeaftalens § 4 hvad angår alderspension skal fortolkes
således, at den er til hinder for en national lovgivning, der for vertikalt periodisk deltidsansatte udelukker de perioder,
hvor der ikke er udført noget arbejde, fra beregningen af den anciennitet, der kræves for at opnå ret til en sådan pension,
medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold.
Det andet spørgsmål
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeaftalens § 1 og § 5, stk. 1, skal fortolkes
således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, for så vidt den udgør en væsentlig
hindring for arbejdstagernes valg af vertikalt periodisk deltidsansættelse.
Den fremgår navnlig af rammeaftalens § 1, at denne bestemmelse har et dobbelt formål, nemlig dels at fremme deltidsarbejde
ved at forbedre kvaliteten af heraf, dels at fjerne forskelsbehandling mellem deltidsansatte og fuldtidsansatte (jf. dommen
i sagen Michaeler m.fl., præmis 22).
I overensstemmelse med dette dobbelte formål pålægger rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), medlemsstaterne at »identificere
og tage op til overvejelse hindringer af juridisk eller administrativ art, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde,
og, hvor det er hensigtsmæssigt, fjerne disse hindringer«.
For så vidt som den i hovedsagerne omhandlede lovgivning vedrører alderspension, der hidrører fra arbejdsforholdet, bortset
fra den, der følger af en lovbestemt social sikringsordning, indføres der med den en forskelsbehandling mellem vertikalt periodisk
deltidsansatte og fuldtidsansatte, idet de perioder, hvor der ikke er udført noget arbejde, ikke tages med ved beregningen
af den anciennitet, der kræves for at opnå ret til en alderspension, og den tilsidesætter dermed princippet om ikke-forskelsbehandling
i rammeaftalens § 4. Som det allerede er bemærket i denne doms præmis 67, bevirker den omstændighed, at vertikalt periodisk
deltidsarbejde er den eneste form for deltidsbeskæftigelse, som Alitalias kabinepersonale kan vælge, desuden, at denne forskelsbehandling
accentueres.
Disse forhold bevirker samlet set, at deltidsarbejde bliver mindre attraktivt for denne kategori af arbejdstagere, idet de
afskrækkes fra at udøve deres erhverv efter disse bestemmelser, eftersom et sådant valg bevirker, at datoen for opnåelse af
retten til pension udskydes forholdsmæssigt svarende til nedsættelsen af deres arbejdstid i forhold til sammenlignelige fuldtidsansatte.
Disse forhold er åbenlyst i strid med rammeaftalens formål om at lette udviklingen af deltidsarbejde.
Det andet spørgsmål skal hermed besvares med, at såfremt den forelæggende ret kommer til den konklusion, at den i hovedsagerne
omhandlede nationale lovgivning er uforenelig med rammeaftalens § 4, skal aftalens § 1 og § 5, stk. 1, fortolkes således,
at de ligeledes er til hinder for en sådan lovgivning.
Det tredje spørgsmål
Med et tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeaftalens § 4 vedrørende princippet om
ikke-forskelsbehandling skal fortolkes således, at den, ud over at forbyde forskelsbehandling mellem deltidsansatte og sammenlignelige
fuldtidsansatte, også forbyder forskelsbehandling mellem forskellige former for deltidsarbejde, såsom vertikalt periodisk
deltidsarbejde og horisontalt deltidsarbejde.
Under hensyn til besvarelsen af de to første spørgsmål er det ufornødent at tage stilling til dette spørgsmål.

Sagsomkostningerne
Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i
forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
1)
§ 4 i rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde i bilaget til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende
deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS, skal hvad angår alderspension fortolkes således, at den er til hinder
for en national lovgivning, der for vertikalt periodisk deltidsansatte udelukker de perioder, hvor der ikke er udført noget
arbejde, fra beregningen af den anciennitet, der kræves for at opnå ret til en sådan pension, medmindre forskelsbehandlingen
er begrundet i objektive forhold.
2)
Såfremt den forelæggende ret kommer til den konklusion, at den i hovedsagerne omhandlede nationale lovgivning er uforenelig
med § 4 i rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde i bilaget til direktiv 97/81, skal aftalens § 1 og § 5, stk. 1, fortolkes
således, at de ligeledes er til hinder for en sådan lovgivning.
Underskrifter
*
Processprog: italiensk.