CELEX: 62002CJ0418
Tavaramerkit
Direktiivi 89/104/ETY
Palvelumerkit
Rekisteröinti
Tavaran vähittäiskaupassa tarjotut palvelut
Palvelujen sisällön täsmentäminen
Kyseessä olevien palvelujen ja tavaroiden tai muiden palvelujen samankaltaisuus

1       Ennakkoratkaisupyyntö koskee jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetun ensimmäisen
neuvoston direktiivin 89/104/ETY (EYVL 1989, L 40, s. 1; jäljempänä direktiivi) 2 artiklan, 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan
ja 5 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkintaa.
2       Tämä kysymys on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte AG (jäljempänä Praktiker Märkte)
ja Deutsches Patent- und Markenamt (Saksan patentti- ja tavaramerkkivirasto) ja joka koskee palvelumerkin rekisteröimistä
vähittäiskaupan alalla.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
3       Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tavaramerkkinä voi olla mikä tahansa merkki, joka voidaan esittää graafisesti, erityisesti sanoin, henkilönnimet mukaan lukien,
kuvioin, kirjaimin, numeroin taikka tavaroiden tai niiden päällyksen muodon avulla, jos sellaisella merkillä voidaan erottaa
yrityksen tavarat tai palvelut muiden yritysten tavaroista tai palveluista.”
4       Tämän direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, se on julistettava mitättömäksi:
a)       jos se on sama kuin aikaisempi tavaramerkki ja jos tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkkiä haetaan tai tavaramerkki
on rekisteröity, ovat samoja kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempaa tavaramerkkiä suojataan;
b)       jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten
oleva tavaramerkki, yleisön keskuudessa on sekaannusvaara, joka sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä
mielleyhtymästä.”
5       Direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman
hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa:
a)      merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten
tavaramerkki on rekisteröity;
b)      merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten
oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä
mielleyhtymästä.”
6       Direktiivin 12. perustelukappaleessa todetaan, että on tarpeen, että sen säännökset ovat täysin yhdenmukaiset teollisoikeuden
suojelemista koskevan yleissopimuksen määräysten kanssa; yleissopimus on allekirjoitettu Pariisissa 20.3.1883 ja sitä on viimeksi
tarkistettu Tukholmassa 14.7.1967 ja muutettu 28.9.1979 (Recueil des traités des Nations unies, osa 828, nro 11851, s. 305;
jäljempänä Pariisin yleissopimus). Se sitoo kaikkia yhteisön jäsenvaltioita.
7       Tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskeva, 15.6.1957 tehty Nizzan sopimus,
sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna (jäljempänä Nizzan sopimus), tehtiin Pariisin yleissopimuksen 19 artiklan
perusteella, jossa varataan sopimusmaille oikeus erikseen tehdä keskenään erityisiä sopimuksia teollisoikeuden suojelemiseksi.
8       Siinä säädetyn (jäljempänä Nizzan luokitus) luokituksen 35 luokkaan kuuluvat seuraavat palvelut:
”Mainonta;
liikkeenjohto;
yrityshallinto;
toimistotehtävät.”
9       Tähän luokkaan liittyvässä selittävässä huomautuksessa täsmennetään seuraavaa:
” – –
Tähän luokkaan sisältyy muun muassa
– –
–       erilaisten tavaroiden yhdistäminen valikoimaksi (niiden kuljettamista lukuun ottamatta) kolmannen lukuun, jolla mahdollistetaan
se, että kuluttaja voi tutustua niihin ja ostaa niitä vaivattomasti.
– –
Muun muassa seuraavat toiminnat eivät sisälly tähän luokkaan
–       yrityksen, jonka keskeisenä tehtävänä on tavaroiden myyminen, eli niin sanotun kauppayrityksen toiminta;
– – ”
10     Nizzan sopimuksen 2 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1)       Huomioon ottaen tämän sopimuksen asettamat velvoitteet, luokituksen vaikutus on se, minkä jokainen erityisliittoon kuuluva
maa sille antaa. Luokitus ei etenkään sido erityisliittoon kuuluvia maita tavaramerkin suojan laajuuden arvostelemisessa tai
palvelumerkkien tunnustamisessa.
2)      Jokainen erityisliittoon kuuluva maa pidättää itselleen oikeuden käyttää luokitusta joko pää- tai apujärjestelmänä.
3)      Erityisliittoon kuuluvien maiden toimivaltaisten virastojen tulee sisällyttää tavaramerkkien rekisteröintiä koskeviin virallisiin
asiakirjoihin ja julkaisuihin niiden luokituksen mukaisten luokkien numerot, joihin tavarat tai palvelut, joille tavaramerkki
on rekisteröity, kuuluvat.
– – ”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
11     Praktiker Märkte haki Saksan patentti- ja tavaramerkkivirastolta (Deutsches Patent- und Markenamt) tavaramerkin ”Praktiker”
rekisteröimistä muun muassa seuraaville palveluille: ”Rakennus-, remontti- ja puutarhatuotteiden sekä muiden ’tee-se-itse’-kulutustavaroiden
vähittäiskauppa”.
12     Saksan patentti- ja tavaramerkkivirasto hylkäsi tämän hakemuksen. Se katsoi, että ”vähittäiskaupan” käsitteellä ei tarkoiteta
itsenäisiä palveluja, joilla on erillinen taloudellinen merkitys. Sillä tarkoitetaan ainoastaan tavaroiden jälleenmyyntiä
sellaisenaan. Taloudelliset toiminnat, jotka muodostavat tuotteiden jakelun keskeisen sisällön, nimittäin niiden osto ja myynti,
eivät ole sellaisia palveluita, joita varten voitaisiin rekisteröidä tavaramerkki. Tavaramerkkisuoja voidaan tässä suhteessa
saada ainoastaan sitä kautta, että tavaramerkin rekisteröintiä haetaan markkinoitavia eri tavaroita varten.
13     Praktiker Märkte nosti kanteen hylkäyspäätöstä vastaan Bundespatentgerichtissä. Se esitti, että taloudellinen kehitys palvelusyhteiskuntaa
kohti edellyttää vähittäiskaupan uudenlaista arviointia palveluna. Tuotteen saatavuuden ja hinnan lisäksi kuluttajan ostopäätökseen
vaikuttavat yhä enemmän myös muut näkökohdat, kuten tuotteiden valikoima ja ryhmittely, niiden ulkoasu, henkilökunnan tarjoama
palvelu, mainonta, liikkeen imago ja sijainti. Tällaiset vähittäiskaupassa tarjotut palvelut mahdollistavat yrityksen erottumisen
kilpailijoistaan. Niiden hyväksi pitäisi voida saada palvelumerkin suojaa. Nykyisin sekä sisämarkkinoiden harmonisointivirasto
(tavaramerkit ja mallit) (jäljempänä SMHV) että myös suurin osa jäsenvaltioista tunnustaa tavaramerkkisuojan vähittäiskauppiaan
tarjoamille palveluille. Tämän kysymyksen yhdenmukainen arviointi yhteisön sisällä on välttämätön.
14     Tämän johdosta Bundespatentgericht on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko tavaroiden vähittäiskauppa direktiivin 2 artiklassa tarkoitettu palvelu?
Mikäli tähän kysymykseen vastataan myöntävästi:
2)      Miten tällaisten vähittäiskauppiaan palvelujen sisältö on täsmennettävä, jotta voidaan taata se, että tavaramerkkisuojan kohde
on määritetty, mikä on välttämätöntä
a)      direktiivin 2 artiklassa säädetyn tavaramerkin tehtävän vuoksi eli siksi, että voidaan erottaa yrityksen tavarat ja palvelut
muiden yritysten tavaroista ja palveluista, ja
b)      siksi, että on välttämätöntä rajata tällaisen tavaramerkin suojan ulottuvuus kollisiotapauksessa?
3)      Miten on rajattava samankaltaisuuden alue (direktiivin 4 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 5 artiklan 1 kohdan b alakohta) vähittäiskauppiaan
tarjoamien tällaisten palvelujen ja
a)      muiden tavaroiden jälleenmyynnin yhteydessä suoritettavien palvelujen välillä tai
b)      kyseisen vähittäiskauppiaan jälleenmyymien tavaroiden välillä?”
15     Kansallinen tuomioistuin toteaa, että direktiivin 2 artikla ei sisällä siinä käytettyjen ilmaisujen ”tavarat” ja ”palvelut”
määritelmiä.
16     Sen mukaan vähittäiskauppiaan itsenäinen toiminta, jossa kauppias kilpailee suoraan muiden tuotteiden jälleenmyyjien kanssa
ja jota varten palvelumerkin itsenäinen suoja voi osoittautua tarpeelliseksi, rajoittuu erityiseen myyntitoimintaan, joka
mahdollistaa tavaroiden jälleenmyynnin rajoittumatta sen toteuttamiseen. Käsiteltävänä olevassa asiassa on kyseessä eri yrityksiltä
peräisin olevien tavaroiden yhdistäminen tuotevalikoimaksi ja sen tarjoaminen jälleenmyyntiyksikön tasolla, tapahtuipa tämä
sitten perinteisen kaupan yhteydessä, postimyynnissä tai sähköisessä myynnissä. Vaikka niitä ei laskuteta erikseen tietyltä
asiakkaalta, kyseessä olevat palvelut voidaan katsoa rahallista vastiketta vastaan tarjotuiksi myyntikatteen avulla.
17     Bundespatentgericht katsoo kuitenkin, että jotta alkuperää koskeva tavaramerkin tehtävä täyttyisi, myönnetyn suojan kohde
on määriteltävä riittävän selvästi. Yleiset ilmaisut, kuten ”vähittäiskaupan palvelut” eivät täytä vaatimusta yksinoikeuksien
täsmällisyydestä. Rajoitukset, jotka liittyvät ainoastaan jälleenmyytäviin tuotteisiin, eivät poista maininnassa ”vähittäiskauppa”
olevaa epämääräisyyttä kyseisellä toimialalla. Ne jättävät avoimeksi kysymyksen, mihin palveluihin viitataan näiden tavaroiden
pelkän myynnin lisäksi. Vastaavaa voidaan esittää myyntipaikkaan liittyvien täsmennysten, esimerkiksi ”tavaratalo” tai ”supermarket”,
osalta.
18     ”Vähittäiskauppiaan tarjoamien palvelujen” käsitteen sisällöllinen rajaaminen tavaramerkkejä rekisteröitäessä on vieläkin
tarpeellisempaa tulkittaessa direktiivin 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 5 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua
sekaannusvaaran käsitettä. Jopa asianmukainen täsmennys rekisteröintimenettelyssä käsitteen ”vähittäiskauppiaan tarjoamat
palvelut” sisällöstä olisi nimittäin lopulta riittämätön, jos rekisteröidyn palvelumerkin suojan alaa ei voitaisi valvoa käsitteen
”tavaroiden ja palvelujen samankaltaisuus” laajan tulkinnan vuoksi.

Ennakkoratkaisukysymykset

Kaksi ensimmäistä kysymystä
19     Kahdella ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, Bundespatentgericht kysyy, onko direktiivin
2 artiklan käsitettä ”palvelut” tulkittava siten, että se sisältää tavaran vähittäiskaupassa tarjotut palvelut, ja mikäli
tähän vastataan myöntävästi, edellyttääkö palvelumerkin rekisteröiminen tuollaisia palveluita varten tiettyjä täsmennyksiä.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
20     Praktiker Märkte katsoo, että tavaroiden vähittäiskauppa on direktiivissä tarkoitettu palvelu. Tavaramerkki, joka antaa sille
suojaa palveluna, täyttää tavaramerkin tehtävän alkuperän osoittamisesta. Palvelujen sisältöä ei ole välttämätöntä täsmentää
suojan kohteen määrittämiseksi.
21     Ranskan hallitus on suullisessa käsittelyssä esittänyt, että se myöntää, että tietyt erityiset vähittäismyyntiin liittyvät
palvelut, joiden sisältö pitää täsmentää, voisivat muodostaa myyntiin nähden itsenäisiä palveluita ja näin ollen mahdollisesti
saada hyväkseen tavaramerkkisuojaa.
22     Itävallan hallitus katsoo, että vähittäiskaupan keskeinen ydin, eli tavaroiden myynti, ei ole palvelu, joka voi mahdollisesti
olla sellaisenaan tavaramerkkisuojan kohteena, mikä Itävallan hallituksen mukaan vahvistetaan Nizzan luokituksen luokkaan
35 liittyvässä selittävässä huomautuksessa. Ainoastaan palveluja, jotka ylittävät tämän keskeisen ytimen ja joiden sisältö
on määritelty, varten voidaan rekisteröidä palvelumerkki.
23     Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus väittää, että tavaramerkki voidaan rekisteröidä pätevästi palvelulle, jos kuluttajille
tarjotaan tällä tavaramerkillä yksilöitävissä olevaa palvelua, joka ylittää pelkän tavaroiden jälleenmyynnin. Nizzan luokituksen
luokkaan 35 liittyvässä selittävässä huomautuksessa vahvistetaan, että pelkkä tavaroiden jälleenmyynti ei ole yksilöitävä
palvelu, mutta että vähittäiskaupan jotkut toiminnot, jotka liittyvät erilaisten tavaroiden yhdistämiseen valikoimaksi kolmannen
lukuun, jotta kuluttajat voisivat tutustua näihin tavaroihin ja ostaa niitä vaivattomasti, voi olla palvelu, jota voidaan
suojata tavaramerkillä. Sen rekisteröimiseksi tulee ilmoittaa yksityiskohtaisesti palvelun muodostavat toiminnot sekä vähittäiskaupan
toimiala tai -alat, jotta suojan kohteen varmuus voidaan taata.
24     Komissio esittää, että tavaran vähittäiskauppa on direktiivissä tarkoitettu palvelu, kun EY 50 artiklan edellytykset täyttyvät.
Palvelumerkin suoja voi soveltua kaikkiin toimintoihin, jotka eivät ole pelkkiä myyntitoimintoja. Ei ole mahdollista luetella
tyhjentävästi kaikkia kyseessä olevia palveluja. Nämä voivat käsittää tavaroiden asettelun, sijainnin, yleisen vaikutelman,
henkilöstön suhtautumisen ja sitoutuneisuuden ja asiakkaiden huomioimisen.
25     Palvelujen sisältöä koskeva kysymys on komission mukaan juridinen muodollisuuskysymys tavaramerkkiä rekisteröitäessä. Tämä
kysymys kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan, kuten ilmenee direktiivin viidennestä perustelukappaleesta, jonka mukaan jäsenvaltiot
saavat vapaasti säätää menettelystä, jota noudatetaan tavaramerkkien rekisteröinnissä, esimerkiksi päättää tavaramerkin rekisteröintimenettelyn
muodosta. Tässä suhteessa tavaramerkin rekisteröiminen vähittäiskauppaa varten on mahdollista ainoastaan Nizzan luokituksen
mukaisessa luokassa 35. Nizzan sopimuksessa ei määrätä palvelun määrittelyä koskevista vaatimuksista.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
26     Direktiivin ensimmäisestä perustelukappaleesta seuraa, että sen tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden lainsäädäntöä sellaisten
eroavaisuuksien vähentämiseksi, jotka voivat rajoittaa tavaroiden vapaata liikkuvuutta ja palvelujen tarjoamisen vapautta
sekä vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla.
27     Direktiiviä sovelletaan sen 1 artiklan mukaisesti tavaroita tai palveluja varten oleviin tavaramerkkeihin.
28     Se ei sisällä ilmaisun ”palvelut” määritelmää, ja niitä kuvaillaan EY 50 artiklassa ”suorituksina, joista tavallisesti maksetaan
korvaus”.
29     Siinä ei määritellä myöskään edellytyksiä tavaramerkin rekisteröinnille palvelua varten, kun tuollainen rekisteröinti myönnetään
kansallisen lain nojalla.
30     Tältä osin on todettava, että direktiivin viidennessä perustelukappaleessa todetaan, että jäsenvaltiot saavat vapaasti säätää
menettelystä, jota noudatetaan tavaramerkkien rekisteröinnissä, joten ne voivat esimerkiksi päättää tavaramerkin rekisteröintimenettelyn
muodosta. Seitsemännessä perustelukappaleessa korostetaan kuitenkin, että niiden päämäärien saavuttaminen, joihin tällä lainsäädännön
lähentämisellä pyritään, edellyttää, että tavaramerkkioikeuden saamisen edellytykset ovat kaikissa jäsenvaltioissa pääsääntöisesti
samat.
31     Sellaisen palvelun, jota voidaan suojata rekisteröidyllä tavaramerkillä, luonteen ja sisällön määrittelystä ei säädetä rekisteröintimenettelyyn
liittyvissä säännöksissä, vaan säännöksissä, jotka koskevat tavaramerkkisuojan saamiseen liittyviä aineellisia edellytyksiä.
32     Jos käsite ”palvelut” kuuluisi jäsenvaltioiden toimivaltaan, siitä voisi seurata, että palvelumerkkien osalta sovellettaisiin
kulloinkin kyseessä olevan kansallisen lain mukaan erilaisia rekisteröinnin edellytyksiä. Tavoitetta tavaramerkkisuojan saamisesta
”samoilla edellytyksillä” kaikissa jäsenmaissa ei saavutettaisi.
33     Näin ollen yhteisöjen tuomioistuimen on annettava yhteisön oikeusjärjestyksen mukainen yhtenäinen tulkinta direktiivissä tarkoitetulle
käsitteelle ”palvelut” (ks. vastaavasti asia C-414/99–C-416/99, Zino Davidoff ja Levi Strauss, tuomio 20.11.2001, Kok. 2001,
s. I-8691, 42 ja 43 kohta).
34     Tältä osin on huomattava, että vähittäiskaupan tavoite on tavaroiden myynti kuluttajille. Tämä kauppa käsittää oikeudellisen
myyntitoimen lisäksi kaiken muun toiminnan, jota kauppias harjoittaa saattaakseen tuollaisen toimen päätökseen. Tämä toiminta
muodostuu nimittäin myytäväksi tarjottavien tuotteiden valikoiman laatimisesta ja erilaisten palvelujen tarjoamisesta, joiden
tarkoituksena on saada kuluttaja tekemään mainitun toimen kyseisen kauppiaan kanssa eikä kilpailijan kanssa.
35     Mikään direktiivistä tai yhteisön oikeuden yleisistä periaatteista johdettava pakottava syy ei estä sitä, että nämä palvelut
sisältyisivät direktiivissä tarkoitettuun käsitteeseen ”palvelut”, ja että kauppiaalla olisi näin ollen oikeus saada tavaramerkkinsä
rekisteröinnillä niille suojaa osoituksena tuottamiensa palvelujen alkuperästä.
36     Tämä käsitys on esitetty Nizzan luokituksen luokkaan 35 liittyvässä selittävässä huomautuksessa, jonka mukaan tämä luokka
käsittää ”erilaisten tavaroiden yhdistämisen valikoimaksi – – kolmannen lukuun, jolla mahdollistetaan se, että kuluttaja voi
tutustua niihin ja ostaa niitä vaivattomasti” (”the bringing together, for the benefit of others, of a variety of goods –
– enabling customers to conveniently view and purchase those goods” huomautuksen englanninkielisessä versiossa).
37     Mitä tulee yhteisön tavaramerkistä 20 päivänä joulukuuta 1993 annettuun neuvoston asetukseen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L
11, s. 1), on huomattava, että SMHV katsoo nykyisin, että vähittäiskaupassa tarjottuja palveluja varten voidaan sellaisenaan
rekisteröidä yhteisön tavaramerkki ja että ne kuuluvat Nizzan luokituksen luokkaan 35 (ks. SMHV:n presidentin 12.3.2001 antama
tiedonanto N:o 3/01, joka koskee yhteisön tavaramerkkien rekisteröintiä vähittäispalveluille).
38     Muutoin on todettava, että yhtäältä kaikki asianosaiset, jotka ovat esittäneet huomautuksia yhteisöjen tuomioistuimessa, ovat
myöntäneet, että ainakin tietyt vähittäiskaupassa tarjotut palvelut voivat olla direktiivissä tarkoitettuja palveluja ja että
toisaalta yhteisöjen tuomioistuimella olevien tietojen perusteella tuollainen arvio vastaa jäsenvaltioissa laajasti hyväksyttyä
käytäntöä.
39     Näin ollen on todettava, että direktiivissä tarkoitettu käsite ”palvelut” sisältää tavaran vähittäiskaupassa tarjotut palvelut.
40     On kysyttävä, onko käsitettä ”palvelut” tarkennettava erityisesti vähittäiskaupan osalta.
41     Tältä osin yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyissä huomautuksissa on esitetty, että vähittäiskaupan palveluina suojaa saavat
palvelut olisi yksilöitävä, jotta ne erottuvat palveluista, jotka liittyvät läheisesti tavaroiden myyntiin ja joita varten
ei voida rekisteröidä tavaramerkkiä. Sitä paitsi on korostettu, että tavaramerkin rekisteröintihakemuksessa olisi kuvattava
konkreettisesti se palvelu tai ne palvelut, joille hakija hakee suojaa.
42     On todettu, että tällaiset täsmennykset ovat tarpeellisia etenkin tavaramerkin keskeisen tehtävän säilyttämiseksi, eli takaamaan
niiden tavaroiden tai palvelujen alkuperä, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, sekä sen välttämiseksi, että vähittäiskaupan
palvelumerkeille annettaisiin liian laajaa ja epämääräistä suojaa.
43     Esitettyjen kysymysten vaikeus ilmenee huomautuksia esittäneiden asianosaisten ehdottamista erilaisista vastauksista sekä
yhteisöjen tuomioistuimen tiedoista, jotka koskevat jäsenvaltioiden nykyistä käytäntöä.
44     Jäljempänä esitetyillä perusteilla ei ole syytä ottaa perustaksi direktiivissä tarkoitetun käsitteen ”vähittäiskaupan palvelut”
suppeampaa sisältöä kuin se, joka seuraa tämän tuomion 34 kohdassa esitetystä kuvauksesta.
45     Aluksi on todettava, että erottelu erilaisten tavaran myynnin yhteydessä tarjottujen palvelujen välillä, mitä käsitteen ”vähittäiskaupan
palvelut” tiukempi rajoittaminen edellyttäisi, osoittautuisi keinotekoiseksi tämän kaupan edustaman tärkeän taloudellisen
sektorin todellisuuteen nähden. Siitä aiheutuisi väistämättä vaikeuksia sekä yleisten arviointiperusteiden määrittelyn kannalta
että niiden käytännön soveltamisen kannalta.
46     On myönnettävä, että käsitteen ”vähittäiskaupan palvelut” tiukempi rajoittaminen vähentäisi tavaramerkin haltijalle myönnettyä
suojaa ja vastaavasti pienentäisi niiden tapausten lukumäärää, joissa syntyisi direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ja 5 artiklan
1 kohdan soveltamista koskeva kysymys.
47     Tuollainen toteamus ei kuitenkaan riitä suppean tulkinnan perusteluksi.
48     Itse asiassa mikään ei osoita, että vähittäiskaupan palveluja varten olevien tavaramerkkien rekisteröinnistä mahdollisesti
aiheutuviin ongelmiin ei voitaisi löytää ratkaisua direktiivin kahden kyseessä olevan säännöksen perusteella, sellaisina kuin
yhteisöjen tuomioistuin on niitä tulkinnut. Tältä osin on muistettava, että oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaaraa on arvioitava
kokonaisuutena ja huomioon on otettava kaikki tekijät, jotka ovat merkityksellisiä kyseisessä yksittäistapauksessa (asia C-251/95,
SABEL, tuomio 11.11.1997, Kok. 1997, s. I-6191, 22 kohta ja asia C-39/97, Canon, tuomio 29.9.1998, Kok. 1998, s. I-5507, 16
kohta). Tämän kokonaisvaltaisen arvioinnin yhteydessä on mahdollista ottaa tarvittaessa huomioon käsitteen ”vähittäiskaupan
palvelut” erityispiirteet, jotka liittyvät sen laajaan soveltamisalaan, ottamalla asianmukaisesti huomioon kaikkien asianosaisten
oikeutetut intressit.
49     Näin ollen rekisteröitäessä tavaramerkki vähittäiskaupan palveluja varten, ei ole välttämätöntä kuvailla konkreettisesti sitä
palvelua tai niitä palveluja, joita varten rekisteröintiä haetaan. Niiden yksilöimiseksi on riittävää käyttää yleisiä muotoiluja,
kuten ”erilaisten tavaroiden yhdistämisen valikoimaksi, jolla mahdollistetaan se, että kuluttaja voi tutustua niihin ja ostaa
niitä vaivattomasti”.
50     Sitä vastoin on vaadittava, että hakija täsmentää näiden palvelujen käsittämät tavarat tai tavaratyypit esimerkiksi sellaisin
selvityksin, jotka pääasiassa esitetty rekisteröintihakemus sisältää (ks. tämän tuomion 11 kohta).
51     Tuollaiset täsmennykset helpottaisivat direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ja 5 artiklan 1 kohdan soveltamista, ilman että ne
rajoittavat tuntuvasti tavaramerkille myönnettyä suojaa. Ne helpottaisivat samoin direktiivin 12 artiklan 1 kohdan soveltamista,
jonka mukaan ”tavaramerkki on julistettava menetetyksi, jollei sitä viiden vuoden yhtäjaksoisen määräajan kuluessa ole otettu
jäsenvaltiossa tosiasialliseen käyttöön tavaroissa tai palveluissa, joita varten se on rekisteröity, eikä hyväksyttävää syytä
merkin käyttämättä jättämiseen ole”.
52     Ensimmäisiin ennakkoratkaisukysymyksiin on näin ollen vastattava, että direktiivissä, erityisesti sen 2 artiklassa tarkoitettu
käsite ”palvelut” sisältää tavaran vähittäiskaupassa suoritetut palvelut.
Rekisteröitäessä tavaramerkkiä tällaisia palveluita varten ei ole tarpeen kuvata konkreettisesti kyseessä olevia palveluja.
Sitä vastoin täsmennykset niiden tuotteiden tai tuotetyyppien osalta, joita nämä palvelut koskevat, ovat tarpeelliset.

Kolmas kysymys
53     Kolmannella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin kysyy, onko sitä, aiheuttaako direktiivin 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa
ja 5 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu käsite ”samankaltaisuus” kyseisessä asiassa näiden säännösten tarkoittaman
sekaannusvaaran, tulkittava suppeiden arviointiperusteiden mukaisesti sellaisten palvelumerkkien osalta, joilla suojataan
tavaran vähittäiskaupassa tarjottuja palveluja.
54     Kansallisen tuomioistuimen päätöksestä johtuu, että tavaramerkin ”Praktiker” rekisteröintihakemus vähittäiskaupan palveluille
on hylätty sillä perusteella, että käytetty käsite ”vähittäiskauppa” ei ole palvelu, jotka voi olla tavaramerkin rekisteröinnin
kohteena.
55     Ennakkoratkaisupyyntö ei sisällä mitään seikkaa, joka osoittaisi, että kansallisen tuomioistuimen olisi lausuttava direktiivin
4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 5 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta käsitteestä ”samankaltaisuus” näissä
säännöksissä tarkoitettuun sekaannusvaaraan nähden.
56     Vaikka nämä säännökset ovat merkityksellisiä kahden ensimmäisen kysymyksen vastauksen osalta, ne eivät kuitenkaan liity kolmanteen
kysymykseen.
57     Yhteisöjen tuomioistuin ei ole toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisukysymyksiin, jos on ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen
pyytämällä yhteisön oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin
tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä
tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin
kysymyksiin (ks. asia C-421/01, Traunfellner, tuomio 16.10.2003, Kok. 2003, s. I-11941, 37 kohta).
58     Näin ollen kolmas ennakkoratkaisukysymys on katsottava hypoteettiseksi kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävään asiaan
nähden, ja se on näin ollen jätettävä tutkimatta.

Oikeudenkäyntikulut
59     Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetussa ensimmäisessä neuvoston direktiivissä
89/104/ETY, erityisesti sen 2 artiklassa, tarkoitettu käsite ”palvelut” sisältää tavaran vähittäiskaupassa tarjotut palvelut.
2)
Tavaramerkin rekisteröimiseksi tällaisia palveluita varten ei ole tarpeen kuvata konkreettisesti kyseessä olevaa palvelua
tai palveluita. Sitä vastoin täsmennykset niiden tuotteiden tai tuotetyyppien osalta, joita nämä palvelut koskevat, ovat tarpeelliset.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.