CELEX: 62007CJ0248
Tillämpningsförordningen till gemenskapens tullkodex
Artiklarna 291 och 297
Gynnsam behandling i tullhänseende
Användning för särskilda ändamål
Begreppet ’person som importerar varorna eller låter importera dem för övergång till fri omsättning’
Begreppet ’överlåtelse av varor inom gemenskapen’
Begreppet ’förvärvare’

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 1a, 291 och 297 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (
EGT L 253, s. 1
; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1, och rättelse i
EGT L 180, 1996, s. 34
), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 89/97 av den 20 januari 1997 (
EGT L 17, s. 28
) (nedan kallad tillämpningsförordningen).
Begäran har framställts i ett mål mellan Trespa International BV (nedan kallad Trespa) och Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV (nedan kallad Nova) angående en begäran från Trespa om skadestånd och ersättning för de administrationskostnader som bolaget åsamkats på grund av fel som Nova påstås ha begått.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapens tullkodex
Artikel 5 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (
EGT L 302, s. 1
; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen) har följande lydelse:
”1.   Enligt de villkor som fastställs i artikel 64.2 och om inte annat följer av de bestämmelser som antas inom ramen för artikel 243.2 b får alla utse ett ombud för sina kontakter med tullmyndigheterna för att fullgöra de handlingar och formaliteter som fastställs i tullagstiftningen.
2.   Detta ombudskap får vara:
—
direkt, varvid ombudet skall handla i en annan persons namn och för dennes räkning, eller
—
indirekt, varvid ombudet skall handla i eget namn men för en annan persons räkning.
En medlemsstat får begränsa rätten att avge tulldeklarationer så att ombudet skall vara ett tullombud som bedriver sin verksamhet inom det landets territorium enligt reglerna för
—
direkt ombudskap eller
—
indirekt ombudskap.
…
4.   Ett ombud skall uppge att han handlar för huvudmannens räkning, ange om ombudskapet är direkt eller indirekt och ha fullmakt att handla som ombud.
En person som inte uppger att han handlar i någon annans namn eller för någon annans räkning eller som uppger att han handlar i någon annans namn eller för någon annans räkning utan att ha fullmakt att göra detta, skall anses handla i eget namn och för egen räkning.
5.   Tullmyndigheterna får kräva att den som uppger sig handla i någon annans namn eller för någon annans räkning styrker sin fullmakt att handla som ombud.”
Artikel 21.1 i tullkodexen har följande lydelse:
”Den gynnsamma behandling i tullhänseende som vissa varor får åtnjuta som en följd av sin beskaffenhet eller användning för särskilda ändamål skall underkastas villkor som fastställs enligt kommittéförfarandet. Om ett tillstånd krävs, skall artiklarna 86 och 87 tillämpas.”
I artikel 29.1 i tullkodexen föreskrivs följande:
”1.   Tullvärdet på importerade varor skall vara transaktionsvärdet, det vill säga det pris som faktiskt betalats eller skall betalas för varorna när de säljs för export till gemenskapens tullområde, om nödvändigt justerat enligt artiklarna 32 och 33 under förutsättning
…
c)
att förtjänsten från en av köparen vidtagen återförsäljning, avyttring eller användning av varorna inte till någon del direkt eller indirekt tillfaller säljaren om inte en lämplig justering kan göras enligt artikel 32 …
…”
Artikel 86 i tullkodexen har följande lydelse:
”Utan att det påverkar de särskilda villkor som föreskrivs inom ramen för förfarandet i fråga skall det tillstånd som anges i artikel 85 och det tillstånd som anges i artikel 100.1 endast beviljas
—
personer som lämnar alla nödvändiga garantier för ett korrekt genomförande av verksamheten,
—
om tullmyndigheterna kan övervaka och kontrollera förfarandet utan att behöva använda administrativa arrangemang som är oproportionerliga i förhållande till de ekonomiska behoven i fråga.”
Tillämpningsförordningen
I artikel 1a i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”Vid tillämpning av artiklarna 16–34 och 291–308 betraktas länderna i Benelux ekonomiska union som en enda medlemsstat.”
De bestämmelser i tillämpningsförordningen som är relevanta för målet vid den nationella domstolen, det vill säga artiklarna 291–304, återfinns i del II, rubricerad ”Godkänd tullbehandling”, avdelning 1, rubricerad ”Övergång till fri omsättning”, kapitel 2, rubricerat ”Import av varor med gynnsam behandling i tullhänseende på grund av deras slutanvändning[*]” och avsnitt 1, rubricerat ”Andra varor än hästar till slakt”. [*I överensstämmelse med terminologin i förordningen i övrigt används i denna dom begreppet ”användning för särskilda ändamål”.
Ö.a.
]
I artikel 291 i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”1.   Medgivande till import av varor för övergång till fri omsättning med gynnsam tullbehandling i tullhänseende på grund av deras användning för särskilda ändamål är avhängigt av att ett skriftligt tillstånd beviljas den person som importerar varorna eller låter importera dem för övergång till fri omsättning.
2.   Detta tillstånd skall utfärdas på skriftlig ansökan av den berörda personen av tullmyndigheterna i den medlemsstat där varorna deklareras för övergång till fri omsättning.
3.   …
Den berörda personen skall göra det möjligt för tullmyndigheterna att på ett för dem tillfredsställande sätt följa varorna genom bearbetningen i företagets anläggning eller anläggningar.”
Artikel 293 i förordningen har följande lydelse:
”Tillståndshavaren skall vara skyldig
a)
att hänföra varorna till den föreskrivna användningen för särskilda ändamål,
b)
att bokföra varorna, så att tullmyndigheterna har möjlighet att genomföra alla kontroller de anser nödvändiga för att säkerställa att varorna verkligen används för de särskilda ändamål som föreskrivits samt att bevara denna bokföring.”
Artikel 295.1 i förordningen har följande lydelse:
”Varor skall anses ha blivit hänförda till användning för det särskilda ändamålet i fråga
…
2)
när det gäller varor som kan användas flera gånger, två år efter det att de första gången hänförts till den föreskrivna användningen; den dag då de första gången hänfördes till denna användning skall bokföras enligt vad som anges [i] artikel 293 b. Dock gäller följande:
…
c)
De varor som anges i bilaga 40, del 1, som är avsedda för vissa typer av flygplan för konstruktion, underhåll, ombyggnad eller utrustning skall anses ha blivit hänförda till den särskilda användningen när flygplanet överlåts till en annan person än tillståndshavaren eller på nytt ställs till förfogande för ägaren, bl.a. efter underhåll, reparation eller ombyggnad.
d)
De varor som anges i bilaga 40, del 2, och som är avsedda för vissa typer av fartyg eller för borr- eller produktionsplattformar för konstruktion, reparation, underhåll, ombyggnad, utstyrsel eller utrustning av dessa skall anses ha hänförts till den särskilda användningen när fartyget eller borrplattformen överlåts till en annan person än tillståndshavaren eller på nytt ställs till förfogande för ägaren, bl.a. efter underhåll, reparation eller ombyggnad.
…”
I artikel 297.1 i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”Om varor överlåts inom gemenskapen skall förvärvaren inneha ett tillstånd som utfärdas i enlighet med artikel 291.”
I artikel 298.4 och 298.5 i förordningen föreskrivs följande:
”4.   Mottagaren skall vid varornas ankomst bokföra dem enligt artikel 293 b och bifoga originalet, den fjärde kopian skall utan dröjsmål sändas till det behöriga tullkontoret i bestämmande medlemsstaten på av denna medlemsstat föreskrivet sätt med angivande av ankomstdagen. Mottagaren skall genast anmäla eventuellt överskott, saknade varor, utbyte eller andra oegentligheter till tullen. Han skall dessutom sända den femte kopian till avsändaren.
5.   Avsändarens förpliktelser enligt detta kapitel skall övergå till mottagaren[*] den dag som avses i punkt 4. Fram till denna dag skall förpliktelserna vila på avsändaren[*].” [*Nedan används, i överensstämmelse med terminologin i artikel 297 och 300 i förordningen, begreppen ”förvärvare” och ”överlåtare”.
Ö.a.
]
Artikel 300 i förordningen har följande lydelse:
”Alla överlåtelser av varor inom en medlemsstat skall anmälas till tullmyndigheterna. Dessa myndigheter skall fastställa formen för anmälan, inom vilken tidsperiod den skall lämnas samt alla övriga villkor. Anmälan skall tydligt uppge dagen för överlåtelsen av varorna.
Från och med denna dag skall förvärvaren av varorna överta förpliktelserna enligt detta avsnitt i fråga om de överlåtna varorna.”
Artikel 302 i förordningen har följande lydelse:
”1.   Tullmyndigheterna skall inte tillåta annan användning av varorna än den som föreskrivs för den gynnsamma behandling i tullhänseende som avses i artikel 291, såvida inte tillståndshavaren på ett för tullmyndigheterna tillfredsställande sätt kan visa att det inte varit möjligt att använda varorna till den föreskrivna användningen för särskilda ändamål på grund av omständigheter som hänför sig till tillståndshavaren eller till själva varorna.
…
3.   Det tillstånd som avses i föregående punkt skall lämnas på villkor att tillståndshavaren betalar det importtullbelopp som fastställs i enlighet med artikel 208 i [tull]kodexen.”
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Trespa importerar sedan den 1 januari 1995 kraftpapper från Förenta staterna till Nederländerna att användas vid tillverkning av byggmaterial. Trespa köper dessa varor hos det amerikanska bolaget Westvaco. Enligt leveransvillkoren levereras varorna oförtullat (DDU – Delivered Duty Unpaid). Av dessa villkor framgår vidare att säljaren betalar lagerhållningskostnaderna och att Trespa kan förse sig med varor från lagret efter behov.
Kraftpapperet levererades till och med maj månad år1997 till bolaget Moerdijk Marine Services i Moerdijk (Nederländerna) där det sedan lagrades. I maj 1997 underrättades Trespa av Westvacos europeiska verksamhetsgren, Westvaco Europe NV, om att bolaget hade för avsikt att flytta sitt lager från Moerdijk till Antwerpen (Belgien) och att anlita Nova för att handha förtullning, lagring och utlagring.
Samtidigt med att Westvaco Europe NV flyttade sitt lager till Antwerpen ansökte Trespa hos Europeiska gemenskapernas kommission om att kraftpapperet skulle behandlas enligt suspensionssystemet för att bolaget skulle slippa behöva betala importtull. Denna ansökan grundade sig på att det inom den Europeiska unionen inte producerades tillräckligt med kraftpapper för att uppfylla Trespas behov.
Den 27 juni 1997 antog Europeiska unionens råd förordning (EG) nr 1291/97 om ändring av förordning (EG) nr 2505/96 om öppnande och förvaltning av autonoma gemenskapstullkvoter för vissa jordbruks- och industriprodukter och om ändring av förordning (EG) nr 3059/95 om öppnande och förvaltning av autonoma gemenskapstullkvoter för vissa jordbruks- och industriprodukter (första serien 1996) (
EGT L 176, s. 17
), enligt vilken den tillämpliga tullsatsen var 0 procent för en kvotmängd på 8000 ton kraftpapper enligt tulltaxenummer KN 4804419110 och för en kvotmängd på 7000 ton kraftpapper enligt tulltaxenummer KN 4804519010.
Enligt förordning nr 1291/97 var dessa två tullkvoter förbehållna import av kraftpapper som hänförts till användning för ett särskilt ändamål, såsom tillverkning av vissa produkter.
Mellan juli 1997 och januari 1998 deklarerade Nova vid förtullningen Trespas varor som befriade från importtull utan att detta ledde till någon invändning från tullmyndigheterna i Antwerpen. I januari 1998 genomförde tullmyndigheterna en extern revision av klareringshandlingarna, varvid Nova underrättades om att nämnda tullkvoter inte var ovillkorliga, utan endast gällde på villkor att de importerade varorna hade hänförts till användning för särskilda ändamål, och att sådan import av varor var tillståndspliktig.
Efter det att Nova hade informerat Trespa om detta ingav Trespa den 26 januari 1998 en ansökan om tillstånd till användning för särskilda ändamål till de nederländska tullmyndigheterna, för att utan importtull kunna importera kraftpapper från Förenta staterna, att användas vid tillverkning av Trespa-plattor. De nederländska tullmyndigheterna beviljade den 17 juni 1998 Trespa detta tillstånd, med angivande av att det trädde i kraft den 1 januari 1998.
Nova ingav en ansökan om ett liknande tillstånd till de belgiska tullmyndigheterna och beviljades tillstånd till användning för särskilda ändamål den 17 februari 1998 omfattande varor enligt tulltaxenummer KN 4804419910. Tillståndet utvidgades därefter, efter en kompletterande ansökan från Nova och med verkan från den 11 juni 1998, till att även omfatta varor enligt tulltaxenummer KN 4804419110 och KN 4804519010.
Den 2 december 1999 sände de belgiska tullmyndigheterna ett meddelande till Nova om uppbörd i efterhand av tull och mervärdesskatt på de varor som importerats för Trespas räkning. Efter det att Nova hade underrättat Trespa om meddelandet och anmodat Trespa att till Nova betala de belopp som skulle inbetalas, inbetalade Nova själv ett belopp på omkring 508400 euro avseende tull och mervärdesskatt.
Trespa begärde dessutom att de nederländska tullmyndigheterna skulle genomföra en administrativ kontroll i syfte att visa att de importerade varorna sedan den 1 januari 1998 hade använts på det sätt som föreskrivits i beskrivningen av respektive tulltaxenummer.
Eftersom Trespa kunde visa att de importerade varorna, med undantag av ett mindre antal varor, faktiskt hade använts för de föreskrivna särskilda ändamålen, återbetalade de belgiska tullmyndigheterna mellan den 30 november 2000 och den 15 december 2003 nästan hela det belopp som Nova hade inbetalat, nämligen cirka 507200 euro.
Nova hade emellertid redan den 18 januari 2000 utställt en faktura till Trespa på ett belopp motsvarande den tull och den mervärdesskatt som Nova hade betalat. Nova väckte den 7 november 2001 talan vid Rechtbank van koophandel te Antwerpen med yrkande om att Trespa skulle förpliktas att till Nova betala ett belopp på cirka 203100 euro, jämte ränta och en schablonersättning för administrationskostnader på tio procent av nämnda fakturabelopp. Efter det att de belgiska tullmyndigheterna hade verkställt ytterligare återbetalningar till Nova, ändrade Nova sin talan, men återkallade den inte helt. Trespa yrkade å sin sida, genom genkäromål, skadestånd och ersättning för de administrationskostnader som bolaget hade åsamkats.
Rechtbank van koophandel te Antwerpen meddelade dom den 26 november 2004. Domstolen fann det inte styrkt att de belgiska tullmyndigheternas uppbörd i efterhand hade orsakats av något fel som Nova hade begått och fann det inte heller styrkt att Nova skulle ha innehaft ett tillstånd till användning för särskilda ändamål. Både Trespa och Nova förpliktades slutligen att sinsemellan betala vissa belopp. Trespa överklagade domen till Hof van beroep te Antwerpen den 1 februari 2005.
Enligt Trespa är det endast Nova som kan lastas för uppbörden av importtull i efterhand, eftersom Nova, vid tidpunkten då tulldeklarationen avseende varorna avgavs till den belgiska myndigheten för tullar och punktskatter, saknade tillstånd till användning för särskilda ändamål, trots att Nova var tillståndsskyldig. Enligt Nova var det endast uppdragsgivaren, det vill säga Trespa, som var tillståndsskyldig.
Hof van beroep te Antwerpen beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Avses med begreppet ’den person som importerar varor eller låter importera dem för övergång till fri omsättning’ i artikel 291 [i tillämpningsförordningen] även en tullagent som avger deklaration i eget namn och för egen räkning, eller avses härmed endast den importör för vilken varorna är avsedda?
2)
Är det fråga om en överlåtelse av varor inom gemenskapen i den mening som avses i artikel 297 eller artikel 1a [i tillämpningsförordningen] när varorna importeras till … gemenskapen via Antwerpen och därefter transporteras till Nederländerna? Ska den person som avses i artikel 291 [i förordningen] i förekommande fall inneha ett sådant tillstånd som avses i denna artikel?
3)
Avses med begreppet ”förvärvare” i artikel 297 [i tillämpningsförordningen] en tullagent som för den slutliga importörens räkning förtullar varor från tredjeland i en medlemsstat i Europeiska unionen?”
Tolkningsfrågorna
Upptagande till sakprövning
Kommissionen har ifrågasatt huruvida begäran om förhandsavgörande kan upptas till sakprövning. Den har gjort gällande att målet vid den nationella domstolen angår det civilrättsliga förhållandet mellan parterna i målet, som regleras av den belgiska civillagen och att det inte är uppenbart att de frågor som ställts till domstolen är relevanta för att avgöra detta mål. Kommissionen medger att dessa frågor kan vara av stor vikt inom ramen för det nationella målet, men den är inte övertygad om att ett svar på frågorna skulle ge ett tillräckligt underlag för att avgöra målet.
Domstolen vill härvid erinra om att det – inom ramen för det samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna som har inrättats genom artikel 234 EG – uteslutande ankommer på den nationella domstol, vid vilken tvisten anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet som är anhängigt vid den domstolen, bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen (se bland annat dom av den 22 november 2005 i mål
C-144/04, Mangold, REG 2005, s. I-9981
, punkt 34, av den 14 december 2006 i mål
C-217/05, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, REG 2006, s. I-11987
, punkt 16, och av den 18 juli 2007 i mål
C-119/05, Lucchini, REG 2007, s. I-6199
, punkt 43).
Härav följer att nationella domstolars frågor om tolkningen av gemenskapsrätten som ställs inom ramen för den beskrivning av omständigheterna i målet och tillämplig lagstiftning som den nationella domstolen har lämnat på eget ansvar, och vilka det inte ankommer på EG-domstolen att pröva riktigheten av, presumeras vara relevanta (se dom av den 15 maj 2003 i mål
C-300/01, Salzmann, REG 2003, s. I-4899
, punkt 31, och av den 5 december 2006 i de förenade målen
C-94/04 och C-202/04, Cipolla m.fl., REG 2006, s. I-11421
, punkt 25). Denna presumtion avseende relevans bryts endast i undantagsfall, nämligen i de fall där det är uppenbart att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen eller när frågan är hypotetisk eller när domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att den ska kunna lämna ett användbart svar på de frågor som har ställts (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2005 i mål
C-105/03, Pupino, REG 2005, s. I-5285
, punkt 30, och av den 28 juni 2007 i mål
C-467/05, Dell’Orto, REG 2007, s. I-5557
, punkt 40).
I förevarande fall kan det genom en tolkning av gemenskapens tullbestämmelser klarläggas huruvida en tullagent, under de omständigheter som råder i målet vid den nationella domstolen, ska inneha ett tillstånd till användning för särskilda ändamål. Det framgår av handlingarna i målet att denna uppgift är nödvändig för att avgöra om Nova har begått ett fel i förhållande till Trespa och för att klarlägga vem som ska bära de kostnader som parterna har ådragit sig på grund av den aktuella uppbörden av importtull i efterhand. Det rör sig alltså varken om en hypotetisk fråga eller om en fråga som saknar samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen.
Det framgår visserligen inte med säkerhet av beslutet om hänskjutande, om tullagenten, det vill säga Nova, har avgett tulldeklarationerna för egen räkning eller för Trespas räkning. Den första och den tredje tolkningsfrågan skapar en osäkerhet i detta avseende, vilken förstärks genom de motstående argument som parterna i målet vid den nationella domstolen har framfört i sina skriftliga och muntliga yttranden.
Domstolen kan inte lösa en tvist avseende faktiska omständigheter inom ramen för det förfarande som avses i artikel 234 EG. En sådan tvist, liksom för övrigt varje bedömning av de faktiska omständigheterna i målet, omfattas av den nationella domstolens behörighet (se dom av den 11 september 2008 i mål
C-279/06, CEPSA, REG 2008, s. I-6681
, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall har domstolen emellertid tillräckligt med uppgifter för att kunna tolka de aktuella gemenskapsrättsliga bestämmelserna och lämna användbara svar genom att, i förekommande fall, ställa upp olika hypoteser.
Tolkningsfrågorna kan därmed tas upp till sakprövning.
Prövning i sak
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i om artikel 291.1 i tillämpningsförordningen ska tolkas så, att begreppet ”person som importerar varorna eller låter importera dem för övergång till fri omsättning” i denna artikel inte bara avser den importör för vilken varorna är avsedda, utan även den tullagent som avger tulldeklarationen.
Inledningsvis kan det konstateras att begreppet ”tullagent” inte definieras i vare sig tullkodexen eller tillämpningsförordningen. I artikel 5 i tullkodexen benämns det ombud som sköter kontakterna med tullmyndigheterna ”tullombud”.
I nämnda artikel 5 föreskrivs härutöver att alla har rätt att utse ett ombud för sina kontakter med tullmyndigheterna för att fullgöra de handlingar och formaliteter som fastställs i tullagstiftningen. Ett sådant ombudskap kan vara direkt eller indirekt, allt efter om ombudet handlar i en annan persons namn och för dennes räkning, eller i eget namn men för en annan persons räkning.
Såsom har angetts i punkt 35 ovan kan domstolen inte avgöra i vilken egenskap Nova, såsom tullagent, har avgett de tulldeklarationer som är aktuella i målet vid den nationella domstolen. Det ankommer på sistnämnda domstol att klarlägga denna faktiska omständighet.
Om det antas att Nova har handlat i egenskap av ombud i den mening som avses i artikel 5 i tullkodexen, är det sannolikt att bolaget har avgett deklarationerna för Trespas räkning enligt reglerna för indirekt ombudskap eftersom det, enligt de uppgifter som Nova och den belgiska regeringen har lämnat inför domstolen, inte föreskrivs något direkt ombudskap i de belgiska tullbestämmelserna.
Det kan emellertid inte heller uteslutas att Nova inte uppgav sig handla för Trespas räkning eller att Nova handlade utan att ha fullmakt att göra detta. Det framgår av artikel 5.4 andra stycket i tullkodexen att den som i ett sådant fall har avgett tulldeklarationer anses ha handlat i eget namn och för egen räkning. Denne ska därför betraktas som importör och inte som ombud.
Det ska därmed prövas huruvida en tullagent såsom Nova i dessa två hypotetiska situationer ska inneha ett skriftligt tillstånd i den mening som avses i artikel 291 i tillämpningsförordningen.
Begreppet ”person som importerar varorna eller låter importera dem för övergång till fri omsättning” definieras visserligen inte i kapitel 2, avdelning 1, del II i tillämpningsförordningen, som rör import av varor med gynnsam behandling i tullhänseende på grund av deras användning för särskilda ändamål. Innehavaren av nämnda tillstånd åläggs emellertid i förordningen vissa skyldigheter, vilka gör det möjligt att avgöra vem som avses i artikel 291.1 i denna förordning.
I artikel 291.3 andra stycket i tillämpningsförordningen preciseras således att den berörda personen ska göra det möjligt för tullmyndigheterna att på ett för dem tillfredsställande sätt följa varorna genom bearbetningen i företagets anläggning eller anläggningar. Av artikel 293 i denna förordning framgår även att tillståndsinnehavaren är skyldig att hänföra varorna till den föreskrivna användningen för särskilda ändamål. Denne ska även bokföra varorna, så att tullmyndigheterna har möjlighet att genomföra alla kontroller de anser nödvändiga, och bevara denna bokföring.
Dessa skyldigheter visar, såsom kommissionen har gjort gällande, att den person som importerar varan eller som låter importera den, det vill säga den person som är tillståndsskyldig enligt artikel 291 i tillämpningsförordningen, är den person för vilken varan är avsedd och som har för avsikt att hänföra den till den föreskrivna användningen för särskilda ändamål. Det är endast denna person som har möjlighet att uppfylla de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 291 och 293 i förordningen.
Det faktum att de alternativa formuleringarna ”den person som importerar” och ”den person som låter importera” används i artikel 291.1 i tillämpningsförordningen tyder på att det är tillåtet att importera varor för ett särskilt ändamål genom att låta sig företrädas av ombud vid tullmyndigheterna i enlighet med artikel 5 i tullkodexen.
Härav följer att ett ombud som avger tulldeklarationer för en annan persons räkning inte är en sådan person som avses i artikel 291.1 i tillämpningsförordningen och därför inte är tillståndsskyldig i den mening som avses i denna artikel.
Det är endast i den hypotetiska situation som nämns i punkt 44 ovan, det vill säga när tullagenten inte uppger sig handla i en annan persons namn och för dennes räkning, eller uppger sig handla i en annan persons namn och för dennes räkning utan att ha fullmakt att göra detta, som tullagenten betraktas som importör och följaktligen ska inneha ett skriftligt tillstånd för att de importerade varorna ska kunna bli föremål för en gynnsam behandling i tullhänseende.
Det ska härvid anmärkas att det framgår av artiklarna 21 och 86 i tullkodexen att tillstånd endast beviljas personer som lämnar alla nödvändiga garantier för ett korrekt genomförande av verksamheten. Om tillstånd likväl beviljas och innehavaren därefter inte kan visa att varorna i sin helhet blivit föremål för den föreskrivna användningen för särskilda ändamål, är innehavaren enligt artikel 302 i tillämpningsförordningen skyldig att betala det importtullbelopp som fastställs i enlighet med tullkodexen.
Det saknas skäl att godta den belgiska regeringens argument att även en tullagent som lagrar varor i sina egna lagerlokaler för sin uppdragsgivares räkning ska inneha ett tillstånd till användning för särskilda ändamål för att tullövervakningen ska kunna säkerställas. Det framgår inte av artiklarna 291–304 i tillämpningsförordningen att de varor som ska användas för särskilda ändamål ska kvarstå under tullövervakning. Dessa varor övergår däremot till fri omsättning och tullmyndigheterna ska, antingen vid bearbetningen av varorna i företagets anläggning eller vid genomgång av importörens bokföring, kunna utföra de kontroller som krävs för att i efterhand försäkra sig om att varorna verkligen används för de särskilda ändamål som föreskrivits.
Den första frågan ska följaktligen besvaras enligt följande. Artikel 291.1 i tillämpningsförordningen ska tolkas så, att begreppet ”person som importerar varorna eller låter importera dem för övergång till fri omsättning” i denna artikel avser den person för vilken varan är avsedd och som har för avsikt att hänföra den till den föreskrivna användningen för särskilda ändamål, oavsett om denna person själv avger tulldeklarationen eller för detta ändamål låter sig företrädas av ombud i den mening som avses i artikel 5 i tullkodexen. Begreppet avser inte denna persons ombud vid tullmyndigheterna, såvida ombudet inte anses handla i eget namn och för egen räkning enligt artikel 5.4 andra stycket i tullkodexen och därför ska betraktas som importör.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i om artikel 297.1 i tillämpningsförordningen jämförd med artikel 1a i denna förordning ska tolkas så, att det är fråga om en överlåtelse av varor inom gemenskapen då varorna importeras till Belgien och därefter transporteras till Nederländerna. Denna domstol önskar även ett klarläggande av om den person som avses i artikel 291 i tillämpningsförordningen i ett dylikt fall är tillståndsskyldig enligt denna artikel.
Det ska till en början konstateras att artiklarna 291 och 297 i tillämpningsförordningen reglerar olika förfaranden. Den första artikeln avser import av en vara med gynnsam behandling i tullhänseende på grund av dess användning för särskilda ändamål, medan den senare avser en överlåtelse av denna vara inom gemenskapen som sker efter det att varan importerats, men före det att den hänförs till den föreskrivna användningen för särskilda ändamål.
Härav följer att det inte är nödvändigt att domstolen i domskälen utvecklar svaret vad avser det andra ledet i den andra frågan eftersom detta, för det fall det rör sig om import, redan framgår av punkt 54 ovan. Om det däremot skulle röra sig om en överlåtelse framgår det av artikel 297.1 i tillämpningsförordningen att det är förvärvaren som är tillståndsskyldig.
I artikel 297 i tillämpningsförordningen föreskrivs att förvärvaren ska inneha ett tillstånd utfärdat i enlighet med artikel 291 i förordningen om varor överlåts inom gemenskapen. I artikel 1a i nämnda förordning föreskrivs att länderna i Benelux ekonomiska union, vid tillämpning av bland annat artiklarna 291–308 i förordningen, betraktas som en enda medlemsstat.
Trespa har i sitt yttrande till domstolen gjort gällande att det rör sig om en överlåtelse i den mening som avses i artikel 297 i tillämpningsförordningen varje gång det sker en övergång av besittningen till de importerade varorna.
Kommissionen anser däremot att det endast är fråga om en sådan överlåtelse när det sker en övergång av äganderätten till de aktuella varorna.
Nova har påstått att det inte är fråga om en överlåtelse inom gemenskapen, eftersom Konungariket Belgien och Konungariket Nederländerna ska betraktas som en enda medlemsstat i den mening som avses i artikel 1a i tillämpningsförordningen.
Detta sistnämnda påstående kan inte godtas. Det framgår av domstolens rättspraxis avseende tolkningen av en bestämmelse som föregick artikel 297 i tillämpningsförordningen, men som hade samma lydelse, att med ”överlåtelse av varor inom gemenskapen” avses både en överlåtelse som sker från en medlemsstat till en annan och en som sker inom en och samma medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 juli 1989 i de förenade målen
248/88, 254–258/88, 309/88 och 316/88, Chimica del Friuli m.fl., REG 1989, s. 2837
, domslutet). Artikel 1a i tillämpningsförordningen saknar följaktligen betydelse för definitionen av begreppet ”överlåtelse”.
Svaret på frågan huruvida begreppet ”överlåtelse” i artikel 297.1 i tillämpningsförordningen avser övergång av äganderätten eller besittningen till varorna framgår inte klart av ordalydelsen i vare sig förordningen eller tullkodexen. Detta begrepp räknas dessutom upp tillsammans med begreppen ”återförsäljning” och ”användning” i artikel 29.1 c i tullkodexen, och nämns som ett alternativ till att en vara ”på nytt ställs till förfogande för ägaren” i artikel 295.1.2 c och d i tillämpningsförordningen.
I övrigt ger en jämförelse mellan tillämpningsförordningens olika språkversioner inte heller vid handen att lagstiftaren har önskat precisera om det rör sig om övergång av äganderätten eller av besittningen till varorna. Nämnda begrepp benämns således exempelvis ”cesión” på spanska, ”Übertragung” på tyska, ”transfer” på engelska, ”cessione” på italienska och ”overdrach” på nederländska.
Frågan huruvida det rör sig om en övergång av äganderätten eller besittningen är i alla händelser inte avgörande för att fastställa om det föreligger en överlåtelse inom gemenskapen i den mening som avses i artikel 297.1 i tillämpningsförordningen. Det framgår däremot av ändamålet med förordningen att det som är viktigt är övergången av förpliktelserna avseende de överlåtna varorna till förvärvaren. Detta är anledningen till att förvärvaren ska inneha ett tillstånd utfärdat i enlighet med artikel 291 i förordningen.
I artiklarna 298.4, 298.5 och 300 andra stycket i tillämpningsförordningen föreskrivs att förpliktelserna enligt artiklarna 291–304 i tillämpningsförordningen övergår från överlåtaren till förvärvaren den dag då varorna överlåts, och att förvärvaren är skyldig att bokföra de överlåtna varorna.
Härav följer att en överlåtelse av varor, i den mening som avses i artikel 297.1 i tillämpningsförordningen, endast kan äga rum mellan personer som innehar tillstånd till användning för särskilda ändamål, det vill säga personer som har eller hade för avsikt att hänföra de överlåtna varorna till den föreskrivna användningen för särskilda ändamål.
I en situation som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen, där tullformaliteterna har fullgjorts i Belgien och varorna därefter har transporterats till Nederländerna, kan en överlåtelse av varorna inom gemenskapen, i den mening som avses i artikel 297.1 i tillämpningsförordningen, inte anses ha ägt rum för det fall den befullmäktigade handlar för den slutliga importörens räkning, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera. Den omständigheten att varorna har importerats till och förtullats i Belgien och därefter transporterats till Nederländerna saknar betydelse för bedömningen av om det är fråga om en överlåtelse i den mening som avses i denna bestämmelse.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 297.1 i tillämpningsförordningen ska tolkas så, att det inte är fråga om en överlåtelse av varor inom gemenskapen då varorna importeras till Belgien och därefter transporteras till Nederländerna, såvida den befullmäktigade handlar för den slutliga importörens räkning, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera. Blotta omständigheten att varorna har importerats till och förtullats i Belgien och därefter transporterats till Nederländerna saknar betydelse för bedömningen av om det är fråga om en överlåtelse i den mening som avses i denna bestämmelse. I händelse av överlåtelse ska förvärvaren inneha ett tillstånd utfärdat i enlighet med artikel 291 i nämnda förordning.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i om artikel 297.1 i tillämpningsförordningen ska tolkas så, att begreppet ”förvärvare” i denna artikel avser en tullagent som fullgör tullformaliteter för importörens räkning.
Såsom parterna i målet vid den nationella domstolen, den belgiska regeringen och kommissionen med rätta har gjort gällande ska svaret på denna fråga vara nekande.
Förvärvaren är den person som från överlåtaren förvärvar den rättighet eller den egendom som överlåts. Begreppet ”förvärvare” i den mening som avses i 297.1 i tillämpningsförordningen åsyftar sålunda den person som från överlåtaren förvärvar de varor som vid övergången till fri omsättning har fått en gynnsam behandling i tullhänseende på grund av deras användning för särskilda ändamål, men som vid tidpunkten för överlåtelsen ännu inte har kommit till sådan användning.
En tullagent, som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen, som förtullar icke-gemenskapsvaror för importörens räkning är importörens ombud vid tullmyndigheterna i den mening som avses i artikel 5 i tullkodexen, medan importören är den person som importerar varorna för övergång till fri omsättning i den mening som avses i artikel 291 i tillämpningsförordningen.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska den tredje frågan besvaras enligt följande. Artikel 297.1 i tillämpningsförordningen ska tolkas så, att begreppet ”förvärvare” i denna artikel inte avser en tullagent som fullgör tullformaliteter för importörens räkning.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Artikel 297.1 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 89/97 av den 20 januari 1997, ska tolkas så, att begreppet ”person som importerar varorna eller låter importera dem för övergång till fri omsättning” i denna artikel avser den person för vilken varan är avsedd och som har för avsikt att hänföra den till den föreskrivna användningen för särskilda ändamål, oavsett om denna person själv avger tulldeklarationen eller för detta ändamål låter sig företrädas av ombud i den mening som avses i artikel 5 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen. Begreppet avser inte denna persons ombud vid tullmyndigheterna, såvida ombudet inte anses handla i eget namn och för egen räkning enligt artikel 5.4 andra stycket i förordning nr 2913/92 och därför ska betraktas som importör.

2)
Artikel 297.1 i förordning nr 2454/93, i dess lydelse enligt förordning nr 89/97, ska tolkas så, att det inte är fråga om en överlåtelse av varor inom gemenskapen då varorna importeras till Belgien och därefter transporteras till Nederländerna, såvida den befullmäktigade handlar för den slutliga importörens räkning, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera. Den omständigheten att varorna har importerats till och förtullats i Belgien och därefter transporterats till Nederländerna saknar betydelse för bedömningen av om det är fråga om en överlåtelse i den mening som avses i denna bestämmelse. I händelse av överlåtelse ska förvärvaren inneha ett tillstånd utfärdat i enlighet med artikel 291 i nämnda förordning.

3)
Artikel 297.1 i förordning nr 2454/93, i dess lydelse enligt förordning nr 89/97, ska tolkas så, att begreppet ”förvärvare” i denna artikel inte avser en tullagent som fullgör tullformaliteter för importörens räkning.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.