CELEX: 62008TJ0062
Valtiontuet
Vahingonkorvaus julkisen edun nimissä suoritetun pakkolunastuksen vuoksi
Sähköntoimituksiin sovellettavan alennetun tariffin soveltamisajan jatkaminen
Päätös, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja jossa vaaditaan sen takaisinperimistä
Edun käsite
Luottamuksensuojan periaate
Tuen täytäntöönpano

Tosiseikat
Italian tasavalta kansallisti sähköalan 6.12.1962 annetulla lailla nro 1643 (GURI nro 316, 12.12.1962, s. 5007; jäljempänä
laki nro 1643/62), jolla perustettiin Ente nazionale per l’energia elettrica (ENEL), jolle siirrettiin sähköntuotantoalalla
toimivat yritykset. Italian tasavalta antoi tällä lailla ENELille tietyin poikkeuksin monipoliaseman harjoittaa maan alueella
sähköenergian tuotanto-, tuonti- ja vienti-, siirto-, jalostus-, jakelu- ja myyntitoimintaa tuotannon alkuperästä riippumatta.
Siten lain nro 1643/62 4 §:n 6 momentin mukaan pääasiallisesti omaa kulutusta varten sähköä tuottavat yritykset (jäljempänä
omaan käyttöön tuottajat) jätettiin sähköalan kansallistamisprosessin ulkopuolelle.
Kyseiseen aikaan Terni oli terästeollisuudessa, kemianteollisuudessa ja sementinvalmistuksessa toimiva osakeyhtiö, jonka suurin
osakkeenomistaja oli valtio. Sillä oli omistuksessaan ja käytössään myös vesivoimalaitoksia, joissa tuotettu energia käytettiin
pääasiallisesti sen omissa tuotantoprosesseissa.
Koska Ternillä oli strategista merkitystä maan energiahuollossa, sen vesivoiman tuotantoa harjoittava osa kansallistettiin,
vaikka tällä yrityksellä oli omaan käyttöön tuottajan asema.
Italian tasavalta myönsi lain nro 1643/62 1 §:n 1 momentissa tarkoitettuihin, Terni : Società per l’Industria e l’Elettricità
SpA -nimisen yhtiön harjoittamiin toimintoihin käytetyn omaisuuden ENELille siirtämisestä 21.8.1963 annetulla tasavallan presidentin
asetuksella nro 1165 (GURI nro 230, Supplemento ordinario, 31.8.1963, s. 58; jäljempänä asetus nro 1165/63) Ternille korvauksen
sen omaisuuden siirtämisestä myöntämällä sille alennetun sähkötariffin (jäljempänä Terni-tariffi) vuosiksi 1963–1992.
Terni jaettiin vuonna 1964 kolmeen yhtiöön, terästä valmistavaan Terni Acciai Specialiin, kemianteollisuudessa toimivaan Nuova
Terni Industrie Chimicheen ja sementtiä valmistavaan Cementiriin (jäljempänä yhdessä entiset Terni-yhtiöt). Nämä yhtiöt on
sittemmin yksityistetty ja myyty ThyssenKruppille, Norsk Hydrolle ja Caltagironelle; näistä liiketoimista seurasi ThyssenKrupp
Acciai Speciali Terni SpA:n, Nuova Terni Industrie Chimiche SpA:n ja Cementir SpA:n, jotka ovat voineet jatkaa Terni-tariffin
käyttöä, perustaminen.
Italian tasavalta jatkoi säännöksistä uuden kansallisen energiasuunnitelman uudistamiseksi: institutionaaliset näkökohdat,
vesivoimalaitokset ja voimalinjat, hiilivedyt ja maalämpöenergia, tuotanto omaan käyttöön ja verotukselliset säännökset 9.1.1991
annetulla lailla nro 9 (GURI nro 13, 16.1.1991, Supplemento ordinario, s. 3; jäljempänä laki nro 9/91) vesivoiman tuotantoa
koskevien konsessiosopimusten (jäljempänä vesivoimakonsessiot), joiden nojalla julkisia vesivaroja sähköntuotantoon käyttävät
yhtiöt toimivat, voimassaoloaikaa 31.12.2001 saakka.
Kyseisen lain 20 §:n 4 momentin mukaan Italian tasavalta jatkoi myös Terni-tariffin soveltamisaikaa 31.12.2001 saakka. Myös
siitä säädettiin, että seuraavien kuuden vuoden aikana (2002–2007) entisille Terni-yhtiöille toimitetun subventoidun sähkön
määrän piti vähentyä vaiheittain niin, että tariffiedun soveltamisesta luovuttaisiin vuoden 2007 loppuun mennessä.
Italian viranomaiset ilmoittivat laista nro 9/91 komissiolle, joka teki 6.8.1991 vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen
(valtiontukea NN 52/91 koskeva päätös, jäljempänä 6.8.1991 tehty päätös).
Italian tasavalta jatkoi vesivoimakonsessioiden voimassaoloaikaa sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä annetusta
direktiivistä 96/92/EY 16.3.1999 annetulla asetuksella (decreto legislativo) nro 79 (GURI nro 75, 31.3.1999, s. 8; jäljempänä
asetus nro 79/99). Mainitun asetuksen 12 §:n 7 ja 8 momentissa säädettiin seuraavaa:
”7. Konsessioiden, jotka ovat päättyneet tai päättyvät viimeistään 31.12.2010, voimassaoloaikaa jatketaan mainittuun päivään
saakka, ja kyseisten konsessioiden haltijat voivat tarvitsematta hallinnollista päätöstä jatkaa toimintaa ilmoittamalla siitä
konsession myöntäneelle hallintoviranomaiselle 24 päivässä tämän asetuksen voimaantulosta – –.
8. Niiden konsessioiden osalta, joiden voimassaoloaika päättyy 31.12.2010 jälkeen, sovelletaan konsession antamista koskevassa
päätöksessä säädettyjä voimassaoloajan päättymistä koskevia ehtoja.”
Italian tasavalta jatkoi Terni-tariffin soveltamisaikaa uudelleen vuoteen 2010 saakka taloudellisen, sosiaalisen ja alueellisen
kehityksen toimintasuunnitelmaan liittyvistä kiireellisistä säännöksistä 14.3.2005 annetun asetuksen (decreto legislativo)
nro 35 (GURI nro 62, 16.3.2005, s. 4), joka muutettiin 14.5.2005 annetuksi laiksi nro 80 (jäljempänä laki nro 80/05) 11 §:n
11 momentilla ja säännöstä sovellettiin 1.1.2005 alkaen (jäljempänä riidanalainen toimi). Laissa nro 80/05 täsmennetään, että
entisiin Terni-yhtiöihin sovelletaan vuoteen 2010 asti samoja toimitusmääriä (kolmelle yhtiölle yhteensä 926 GWh) ja hintoja
(1,32 eurosenttiä/kWh) kuin 31.12.2004. Hieman tämän jälkeen vesivoimakonsessioiden voimassaoloaikaa jatkettiin 23.12.2005
annetulla lailla nro 266 yleisesti vuoteen 2020 saakka.
Komissio sai toisen asian tutkinnan yhteydessä tiedon tästä jatkamistoimesta ja pyysi Italian viranomaisilta 23.12.2005 päivätyllä
kirjeellä tietoja, jotka sille toimitettiin 24.2.2006 päivätyllä kirjeellä, jota seurasivat 2.3.2006 ja 27.4.2006 päivätyt
kirjeet.
Komissio ilmoitti Italian tasavallalle 19.7.2006 päivätyllä kirjeellä päätöksestään aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu
menettely. Tämä päätös julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL C 214, s. 5), ja komissio kehotti ulkopuolisia,
joita asia koskee, esittämään riidanalaista toimea koskevat huomautuksensa.
Italian tasavalta esitti huomautuksensa 25.10.2006 päivätyllä kirjeellä ja toimitti lisätietoja 9.11.2006 ja 7.12.2006 päivätyillä
kirjeillä.
Komissio sai huomautuksia ulkopuolisilta, joita asia koskee, ja ilmoitti niistä Italian viranomaisille, jotta nämä saisivat
mahdollisuuden reagoida. Italian tasavallan huomautukset toimitettiin komissiolle 22.12.2006 päivätyllä kirjeellä.
Komissio pyysi 20.2.2007 päivätyllä kirjeellä lisätietoja, jotka Italian viranomaiset toimittivat sille 16.4.2007, 10.5.2007
ja 14.5.2007 päivätyillä kirjeillä.
Komissio teki 20.11.2007 päätöksen valtiontuesta C 36/A/06 (ex NN 38/06), jota Italia on myöntänyt yrityksille ThyssenKrupp,
Cementir ja Nuova Terni Industrie Chimiche (EUVL 2008, L 144, s. 37; jäljempänä riidanalainen päätös).
Riidanalaisen päätöksen 163 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Komissio toteaa, että [Italian tasavalta] on sääntöjenvastaisesti, EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohtaa rikkoen,
pannut täytäntöön laiksi [nro 80/05] muutetun asetuksen nro 35/2005 11 §:n 11 momentin, jolla kolmeen entiseen Terni-yhtiöön
sovellettavaa alennettua sähkötariffia muutetaan ja sen voimassaoloa jatketaan vuoteen 2010. Komissio katsoo, että kyseiseen
toimenpiteeseen, joka on puhtaasti toimintatukea, ei voida soveltaa mitään EY:n perustamissopimuksessa määrätyistä poikkeuksista,
joten se ei sovellu yhteismarkkinoille. Siksi kyseisen toimenpiteen osia, joita ei ole vielä myönnetty tai maksettu, ei saada
panna täytäntöön, ja jo myönnetty tuki on perittävä takaisin. Summat, joihin tuensaajilla olisi vuosina 2005, 2006 ja 2007
ollut lain [nro 9/91] nojalla oikeus, voidaan vähentää takaisin perittävästä kokonaissummasta.”
Riidanalaisen päätöksen päätösosa sisältää seuraavat säännökset:
”1 artikla
1.       Valtiontuki, jonka [Italian tasavalta] on pannut täytäntöön ThyssenKruppin, Cementirin ja Nuova Terni Industrie Chimichen
hyväksi, ei sovellu yhteismarkkinoille.
2.       Samaten valtiontuki, jota [Italian tasavalta] on myöntänyt mutta ei vielä maksanut ThyssenKruppille, Cementirille ja Nuova
Terni Industrie Chimichelle, on yhteismarkkinoille soveltumaton, eikä sitä saa panna täytäntöön.
2 artikla
1.       [Italian tasavallan] on perittävä 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuki tuensaajilta takaisin.
– –”

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja on nostanut käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 6.2.2008 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        toteaa riidanalaisen päätöksen lainvastaiseksi ja kumoaa sen kokonaisuudessaan
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut
–        tarpeen vaatiessa velvoittaa komission esittämään unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 ja 66 artiklan mukaisesti
Italian viranomaisten syyskuussa ja marraskuussa 1991 lähettämät ja vastaanottamat ilmoitukset sekä ryhtyy muihin tarpeellisina
pitämiinsä prosessinjohtotoimiin ja asian selvittämistoimiin
tai toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä
–        todetaan, että Italian tasavalta on pannut täytäntöön kantajan, Cementirin ja Nuova Terni Industrie Chimichen hyväksi tuen
EY 88 artiklan 3 kohdan vastaisesti
–        todetaan, että määrät on perittävä takaisin kantajalta, Cementiriltä ja Nuova Terni Industrie Chimicheltä, ja tämän seurauksena
–        määrätään, että Italian tasavallan on viipymättä perittävä takaisin nämä määrät korkoineen
tai vielä toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä säädetään, että Italian tasavallan on viipymättä
perittävä takaisin tuki korkoineen, sillä perusteella, että tällainen takaisin perintä on luottamuksensuojaa koskevan yleisen
periaatteen vastainen.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa neljään kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koskee EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista, toinen olennaisten
menettelymääräysten ja EY 87 ja EY 88 artiklan rikkomista sen vuoksi, että Italian viranomaisten esittämää taloudellisista
selvitystä on arvioitu ilmeisen virheellisesti, kolmas EY 88 artiklan 3 kohdan rikkomista ja neljäs [EY 88] artiklan soveltamista
koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 14 artiklan
1 kohdan rikkomista ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista.

EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komission on virheellisesti luokitellut riidanalaisen toimen valtiontueksi ja siten katsonut, että mainitusta
toimesta olisi pitänyt ilmoittaa sille.
Se mainitsee, että jäsenvaltioiden suorittamia korvaamistoimia yrityksille aiheutettujen vahinkojen korjaamiseksi ei pidetä
valtiontukina, minkä komissio itse myöntää riidanalaisen päätöksen 70 perustelukappaleessa.
Esillä olevassa asiassa Ternin vahingoksi vuonna 1962 suoritettu poikkeuksellinen pakkolunastus saattoi sen selkeästi epäedulliseen
kilpailuasemaan suhteessa kilpailijoihinsa, mistä syystä lainsäätäjä joutui tämän vakavan syrjinnän lievittämiseksi ottamaan
Ternin osalta käyttöön muille yrityksille, joiden omaisuutta oli pakkolunastettu, myönnetystä kertaluonteisesta taloudellisesta
korvauksesta täysin poikkeavan korvaamistavan ja näin ”olla järkyttämättä sisäistä tasapainoa tässä yrityksessä”, jonka olisi
lain mukaan pitänyt jäädä kansallistamisen ulkopuolelle.
Lailla nro 1643/62 myönnettiin siis Ternille oikeus saada tietyn aikaa taloudellista korvausta erityisen sähköntoimitustariffin,
jolla se saatettiin virtuaaliseen omaan käyttöön tuottajan asemaan, muodossa pakkolunastushetkellä vaikeasti arvioitavissa
olevien, sähkön hintakehityksen aiheuttamien mahdollisten pitkän aikavälin lisävahinkojen korvaamiseksi ja sen vaikutusten
jatkuvaksi neutraloimiseksi.
Asetuksella nro 1165/63 säädettiin tämän joustavan korvaamistavan, jolla säilytettiin Ternin ja muiden omaan käyttöön tuottajien,
joiden omaisuutta ei pakkolunastettu, välillä syrjimätön asetelma, mukaisesti, että Terni-tariffilla on oltava sama voimassaoloaika
kuin omaan käyttöön tuottajille, joiden omaisuutta ei pakkolunastettu, annetuilla vesivoiman talteenottokonsessioilla eli
sen voimassaoloaika päättyy 31.12.1992, jolloin Ternin vesivoimatoimialan pakkolunastuksen syrjivät vaikutukset ovat todennäköisesti
lakanneet. Ternin olisi pitänyt vuoden 1992 lopussa menettää konsessiot, joilla sallittiin vesivarojen hyödyntäminen sähkön
omaan käyttöön tapahtuvaa tuotantoa varten.
Näin määritetty vahingonkorvaus on siis seurausta kolmesta seikasta: sähkön määrästä, sen hinnasta ja toimen kestosta. Vain
ensimmäinen näistä seikoista vahvistettiin lopullisesti Ternin vuoden 1961 kulutuksen ja jo tehtyihin, mutta vuonna 1962 vielä
loppuun saattamatta oleviin, investointeihin liittyvän kulutuksen kasvua koskevan arvion perusteella. Hintaa ei aseteta, vaan
sen määrittämiseksi otetaan käyttöön laskutapa, koska vain hinnan joustavuus mahdollistaa valitun vahingonkorvaustavan logiikan
noudattamisen. Soveltamisaika määritettiin 30 vuodeksi, joka ei perustu siihen, että tämä kesto mahdollistaisi pakkolunastetun
omaisuuden arvon kattamisen, vaan koska se on vertailua niihin omaan käyttöön tuottajiin, joiden omaisuutta ei pakkolunastettu,
koskevan kriteerin mukaisesti sama kuin vesivoimakonsessioiden voimassaoloaika, minkä komissio myöntää riidanalaisen päätöksen
18 ja 77 perustelukappaleessa.
Tavoitteesta säilyttää mahdollisuuksien mukaan Ternin ennen pakkolunastusta vallinneet taloudelliset olosuhteet ja tasapaino
pidettiin kiinni myös Italian perustuslaillisten periaatteiden, esillä olevassa asiassa syrjimättömyyden periaate ja pakkolunastuksen
jälkeen suoritettavaa todellista, soveltuvaa ja asianmukaista korvausta koskeva periaate, sekä EY 4 artiklan ensimmäisessä
kohdassa säädetyn vapaan kilpailun suojaamista koskevan unionin oikeuden periaatteen nojalla.
Tämä korvaamistapa on myös sopusoinnussa Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi
tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) lisäpöytäkirjan 1 artiklan mukaisten periaatteiden sekä Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa.
Komissio väittää virheellisesti, että tämän järjestelmän keston kaikenlainen jatkaminen merkitsisi alkuperäisen korvaamistavan
muuttamista, joka muuttaa riidattomasti ja poikkeuksetta vahingonkorvauksen luonnetta hyvityksenä. Vahingonkorvauksen luonteen
mahdollista muuttumista tariffitoimen jatkamisen seurauksena on arvioitava siten, että otetaan huomioon edellä mainittu tavoite,
siten kuin se on määritelty edellä.
Kantaja esittää, että ENELin, paikallisten sähköyhtiöiden ja sähköenergiaa omaan käyttöön tuottavien yritysten suhteiden järjestämisestä
suuria vesivoimapatoja koskeviin konsessioihin liittyen 7.8.1982 annetulla lailla nro 529 (GURI nro 222, 13.8.1982, s. 5771)
ja lain nro 9/91 24 artiklalla jatkettiin 31.12.2001 saakka olemassa olevien konsessioiden haltijoiden hyväksi vuoden 1992
lopussa päättyviä vesivoiman talteenottoa koskevien konsessioiden voimassaoloaikaa ja että tämä täysin poikkeuksellinen ja
kansallistamisen suorittamisen aikaan varmuudella ennakoimaton uudistaminen nosti Terniä varten kehitetyn vahingonkorvaamistavan
käyttöönottoa koskevan ongelman uudelleen esiin. Lainsäätäjä päätti lailla nro 1643/62 ja asetuksella nro 1165/63 määritellyn
vahingonkorvaamistavan mukaisesti ja Ternin ja muiden omaan käyttöön tuottajien yhdenvertaisen aseman säilyttämiseksi jatkaa
Terni-tariffin soveltamisaikaa 31.12.2001 saakka lain nro 9/91 20 §:n 4 momentin säännöksellä.
Kantaja huomauttaa, että toisin kuin komissio väittää, lain nro 9/91 20 §:ään, jossa säädetään Terni-tariffin soveltamisajan
jatkamisesta, sisältyy kaksi nimenomaista ja yksi epäsuora viittaus omaan käyttöön tuottajiin, mikä vahvistaa sen, että mainitun
tariffin soveltamisajan jatkaminen oli Italian valtiolle pakollinen toimi lailla nro 1643/62 säädetyn korvaamistavan täytäntöön
panemiseksi.
Se korostaa vielä, että komissio päätti 6.8.1991 tekemällään päätöksellä olla vastustamatta lain nro 9/91 soveltamista. Lisäksi
komissio ei sen jälkeen, kun se oli pyytänyt Italian tasavallalta tarkempia tietoja ”Ilva-nimiselle yhtiölle [Ternin seuraaja]
alennettuna sähkötariffina mahdollisesti myönnetystä tuesta” ja saanut vastaukset, joilla selvennettiin alennetun tariffin
todellista korvausluonnetta, aloittanut tätä asiaa koskevaa menettelyä. Tästä seuraa kantajan mukaan, että komissio hyväksyi
toteamuksen siitä, että tämä jatkaminen oli Ternille lailla nro 1643/62 ja asetuksella nro 1165/63 myönnetyn korvauksen lainmukaista
jatkamista ja että tästä syystä valtiontukia koskeva unionin säännöstö ei koskenut tätä tariffijärjestelmää.
Kantaja huomauttaa, että vesivoimakonsessioita jatkettiin uudelleen 31.12.2010 saakka asetuksen nro 79/99 12 §:n 7 momentilla,
kun taas Terni-tariffin voimassaoloaikaa ei samassa yhteydessä jatkettu, koska lailla nro 9/91 säädetyllä voimassaoloajan
jatkamisella oli myös otettu käyttöön vaiheittainen järjestelmä erikoisjärjestelyistä luopumiseksi, jonka oli määrä käynnistyä
silloin, kun vesivoimakonsessiot päättyvät (eli vuoden 2001 lopussa), ja päättyä vuoden 2007 lopussa. Lisäksi myös asetuksella
nro 79/99 toteutetun sähkömarkkinoiden vapauttamisen piti ennusteiden mukaan mahdollistaa se, että entiset Terni-yhtiöt saavat
vapautetuilta markkinoilta sähköä kilpailukykyisellä hinnalla, joka vastaa niille siinä tapauksessa, että ne olisivat saaneet
pitää pakkolunastetut laitoksensa, aiheutuneita tuotantokustannuksia.
Sähkömarkkinoiden vapauttaminen ei ollut kuitenkaan vuonna 2005 tuottanut toivottuja myönteisiä kilpailuvaikutuksia, ja entiset
Terni-yhtiöt olivat uudelleen epäedullisessa asemassa verrattuna niihin omaan käyttöön tuottajiin, joiden omaisuutta ei pakkolunastettu,
minkä vuoksi lainsäätäjä ryhtyi riidanalaiseen toimeen. Kantajan mukaan on selvää, että kantajalla ja muilla entisillä Terni-yhtiöillä
oli silloin, kun Italian tasavalta päätti jatkaa, nyt vuoteen 2010 saakka, vesivoimakonsessioiden voimassaoloaikaa uudelleen,
oikeus siihen, että Terni-tariffin voimassaoloaika jatkuu, vaikka tämä toimi ei laajuudeltaan ja kestoltaan vastannut mainittuja
konsessioita. Loppujen lopuksi riidanalaisella toimella säilytettiin ennallaan vahingonkorvauksen, joka perustui siihen, että
Terniä kohdeltiin virtuaalisena omaan käyttöön tuottajana, alkuperäinen logiikka.
Kantaja korostaa, että tämä virtuaalisen omaan käyttöön tuottajan asema säilyi ajan kuluessa käytössä muita tarkoituksia varten,
erityisesti kun Italiassa otettiin käyttöön sähkötariffin komponentti, jota kutsuttiin nimellä ”lämpölisämaksu”, josta Terni
kaikkien muiden omaan käyttöön tuottajien tapaan vapautettiin. Lisäksi kantajan mukaan sekä Corte suprema di cassazione (Italian
ylin yleinen tuomioistuin) että Consiglio di Stato (Italian ylin hallintotuomioistuin) ovat neutraaleina ajankohtina asioissa,
joiden kohde eroaa täysin nyt esillä olevan asian kohteesta, antamissaan tuomioissa virallisesti tunnustaneet erityisen parallelismin
ja virtuaalisen omaan käyttöön tuottajan kriteerin, jotka ovat Terni-tariffin perusta, logiikan. Nämä kaksi ylintä tuomioistuinta
ovat vahvistaneet, että myös vuoden 1992 jälkeen Ternin ENELille maksaman sähkötariffin oli koostuttava samoista elementeistä
kuin muiden omaan käyttöön tuottajien kustannusten. Komission vastustava näkemys, jonka mukaan tällä tulkinnalla ei ole merkitystä,
koska se ei koske asetusta nro 1165/63 vaan vain lakia nro 9/91, on tarpeettoman muodollinen ja totuudenvastainen, koska näissä
tuomioissa tehdyt päätelmät perustuvat nimenomaan Ternille kansallistamisen yhteydessä myönnetyn vahingonkorvauksen erityiseen
logiikkaan ja erityisesti lain nro 1643/62 4 §.n ja asetuksen 1165/63 7 ja 8 §:n tulkintaan.
Kantajan mielestä komission kanta ilmentää ristiriitaisuuksia niin riidanalaisessa päätöksessä itsessään kuin sen ja vastineen
välillä.
Kantaja väittää, että komission väite, jonka mukaan ”määrien ja mekanismin kaikenlaisella jälkikäteisellä muuttamisella muutetaan
välttämättä toimen luonnetta”, on ilmeisessä ristiriidassa niiden komission itsensä tunnustamien seikkojen kanssa, että voimassaolon
jatkamisten logiikkana on ”kohdella Terniä samalla tavalla kuin vesivoimalaitoksia, joiden [konsessiosopimukset] oli uusittu”
(riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappale), että alkuperäinen kesto oli asetettu vesivoimakonsessioiden päättymisajankohdan
perusteella (riidanalaisen päätöksen 77 perustelukappale) tai että Italian lainsäätäjän vuonna 1962 valitsema korvaamistapa
oli perusteltu siltä osin kuin se mahdollisti ”Ternille mahdollisesti aiheutuvan suuremman vahingon neutraloimisen, jos energian
hinta ajan myötä nousee” (riidanalaisen päätöksen 73 perustelukappale).
Viimeksi mainittu väite merkitsee sen implisiittistä tunnustamista, että Ternin pakkolunastuksen vuoksi kärsimä vahinko on
läheisessä yhteydessä etuun, jonka muut omaan käyttöön tuottajat voivat saada sähköntoimituskustannuksissa, ja siitä syystä
on myönnettävä, että korvauksen suorittamisen ajallinen jatkaminen, joka on kytketty konsessioiden päättymispäivän myöhentämiseen,
ei merkitse uutta toimea (eikä uutta korvaamistapaa) vaan ainoastaan alkuperäisen toimen asianmukaista täytäntöönpanotoimea.
Ainoa syy, jonka vuoksi komissio kyseenalaistaa riidanalaisessa päätöksessä Terni-tariffin soveltamisajan jatkamisen vahingonkorvausluonteen,
perustuu aikaelementtiin, mikä ilmentää erittäin muodollista lähestymistapaa, joka ei ole sopusoinnussa Italian oikeusjärjestykseen
kuuluvien tulkintaperusteiden, joissa tunnustetaan lainsäätäjän tarkoituksen merkitys, kanssa eikä ole komission käytännössä
ja unionin oikeuskäytännössä erityisesti EY:n perustamissopimuksen säännöksiä sovellettaessa käytetyn ”sisällöllisen arvioinnin”
mukainen.
Kantaja väittää, että kun tunnustetaan, että vahingonkorvaus ei koostu pakkolunastetun omaisuuden arvioimisesta nykyarvoon
vaan sillä on virtuaalisen omaan käyttöön tuottajan aseman merkitsemän logiikan mukaisesti tarkoitus säilyttää sähkön hinnan
osalta Ternin taloudellinen ja rahoituksellinen tasapaino, ei voida väittää, että yhden tämän päämäärän saavuttamiseksi määritellyistä
muuttujista olisi pysyttävä muuttumattomana, jos sitä muuttujaa, jonka perusteella se alun perin määriteltiin, muutetaan.
Tämä merkitsee kantajan mukaan sitä, että samoin kuin Ternille toimitetun sähkön hinnan (eli Terni-tariffin) oli määrä seurata
ENELin tariffien kehitystä, oikeutta tämän tariffin soveltamiseen muutettiin sen vuoksi, että vesivoimakonsessioiden päättymisaikaa,
joksi oli määritetty 31.12.2001, muutettiin. Ainoa ero on, että kun hinnan vaihtelusta oli selvästi ja nimenomaisesti säädetty
asetuksen nro 1165/63 8 §:ssä, koska ENELin käyttämien hintojen vaihtelu oli tavanomainen ja silloin, kun tämä säännös annettiin,
ennakoitavissa ollut tapahtuma, keston vaihtelua ei mainittu nimenomaisesti, koska kukaan ei voinut 30 vuotta aikaisemmin
ennakoida, että lainsäätäjä päättäisi jatkaa konsessioiden voimassaoloaikaa.
Kantajan mukaan komissio tekee vielä toisen päättelyvirheen, kun se väittää, että jos Terni ei ole saanut täyttä korvausta,
sen olisi pitänyt riitauttaa asia lain nro 1643/62 5 §:n 5 momentin nojalla. Komissio ei ota huomioon sitä, että koska alennetun
tariffin myöntämisessä Ternille käytetty menetelmä on hyvin erikoinen ja joustava, sillä ei voinut olla mitään intressiä kyseenalaistaa
tämän tariffin asianmukaisuutta. Kantaja lisää, että kyseessä olevaa säännöstä sovellettiin vain tapauksissa, joissa pakkolunastaminen
oli korvattu ”etuuksilla” eikä alennetulla tariffilla, kuten Ternin tapauksessa.
Komissio katsoo, että kantajan esittämä kanneperuste on hylättävä sillä perusteella, että se perustuu virheelliseen oletukseen,
ja kiistää, että sen tässä asiassa omaksuma kanta olisi millään lailla ristiriitainen.
Se huomauttaa, että riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että Terni-tariffi myönnettiin täsmällisesti asetuksen nro 1165/63
6 §:n säännösten mukaan määräajaksi eli 31.12.1992 saakka. Näistä säännöksistä ilmenee selvästi, että mainittu tariffi myönnettiin
Ternille vahingonkorvauksena yhdellä kertaa määritetyksi kaudeksi silloin, kun pakkolunastus suoritettiin, ja että tätä määräaikaa
asetettaessa otettiin luultavasti huomioon Ternin vesivoimakonsessioiden jäljellä oleva kesto, joka oli keskeinen seikka pakkolunastetun
konsession arvon määrittämisessä.
Komissio väittää, että asetuksessa nro 1643/62 tai laissa nro 1165/63 ei ole millään tavoin sidottu Terni-tariffin soveltamisaikaa
eräänlaisella dynaamisella viittauksella muiden omaan käyttöön tuottajien, joiden omaisuutta ei pakkolunastettu, vesivoimakonsessioiden
tulevaan voimassaoloaikaan, ja säädetty mainitun tariffin voimassaoloajan automaattisesta pidentämisestä, jos nämä konsessiot
uudistetaan tai niiden voimassaoloaikaa jatketaan. Vaikka komission mukaan on mahdollista, että Italian lainsäätäjä ajatteli
muiden vesivoimakonsessioiden päättymistä, kun se määritti Terni-tariffin soveltamisajan, ei voida kiistää sitä, että lain
nro 1643/62 tekstistä ilmenee vain lainsäätäjän päätös suorittaa Ternille vahingonkorvaus (vesivoimakonsession pakkolunastamisesta)
kertakorvauksen sijasta toimittamalla sähköä tietyn (viimeksi asetuksella nro 1165/63 määritetyn) jakson ajan edullisemmalla
hinnalla.
Se korostaa, että italialaisen oikeuskäytännön mukaan hermeneuttinen kriteeri, jonka mukaan lakia on tulkittava sanojen oman
merkityksen mukaisesti, on ensisijainen kaikkiin muihin kriteereihin nähden silloin, kun lain sanamuoto on yksiselitteinen.
Komission kannattama asetuksen nro 1165/63 lukemistapa ei voi missään tapauksessa olla ristiriidassa kantajan mainitsemien
Corte suprema di cassazionen ja Consiglio di Staton tuomioiden kanssa. Nämä tuomiot eivät perustu mainitun asetuksen alkuperäiseen
tekstiin vaan säännöstöön, jota sovellettiin sen jälkeen, kun Terni-tariffin voimassaoloaikaa oli jatkettu lailla nro 9/91.
On ilmeistä, että näissä tuomioissa viitataan lain nro 1643/62 ja asetuksen nro 1165/63 säännöksiin vain siltä osin kuin niiden
voimassaoloaikaa oli lailla nro 9/91 jatkettu tai säädetty, että niitä sovelletaan myös 31.12.1992 tapahtuneen voimassaoloajan
päättymisen jälkeen. Komissio väittää, että nämä tuomiot puhuvat kantajan näkemystä vastaan.
Lain nro 9/91 osalta riidanalaisesta päätöksestä ilmenee vain, että komissio ymmärsi Italian viranomaisten antamien tietojen
perusteella, että Terni-tariffin soveltamisajan jatkamista vuoteen 2001 saakka (siten, että siitä vaiheittain luovutaan vuosien
2002–2007 aikana) koskevan päätöksen tekemisessä otettiin huomioon vesivoimakonsessioiden lähes samanaikainen jatkaminen.
Kyseessä olevasta lakitekstistä ilmenee kuitenkin selkeästi, ettei siinä sidottu Terni-tariffin soveltamisaikaa muiden omaan
käyttöön tuottajien vesivoimakonsessioiden voimassaoloaikaan ja että väite, jonka mukaan Terni-tariffin voimassaoloajan jatkaminen
oli ”välttämätön” toimi, on lain nro 1643/62 ja asetuksen nro 1165/63 sisällön perusteella selvästi perusteeton.
Ei ole myöskään mitään syytä katsoa, että vuonna 2005 myönnetty mainitun tariffin soveltamisajan jatkaminen riidanalaisella
toimella olisi erityisesti sidoksissa konsessioille kuusi vuotta aikaisemmin asetuksella nro 79/99 myönnettyyn voimassaoloajan
pidennykseen. Sen lisäksi, ettei riidanalaisen toimen tekstiin sisälly mitään tällaista viittausta, on vaikea ymmärtää, miksi
lainsäätäjä olisi odottanut kuusi vuotta ennen mainitun tariffin soveltamisajan jatkamista, jos sen todellisena tarkoituksena
oli sitoa Terni-tariffi vesivoimakonsessioille asetettuun uuteen voimassaoloaikaan. Tämän epäyhtenäisyyden osoittaa se, että
lailla nro 266/2005 myönnettiin muutamia kuukausia Terni-tariffin voimassaoloajan jatkamisen jälkeen vesivoimakonsessioiden
uusi pidennys (vuoteen 2020 saakka) säätämättä kuitenkaan vastaavasti Terni-tariffin soveltamisajasta.
Sen sijaan laista nro 80/05 ilmenee selvästi, että etutariffien, kuten Terni-tariffin, soveltamisajan jatkaminen on tapahtunut
yleisesti sen vuoksi, että ”kyseisten yritysten tuotantoa voitaisiin kehittää ja järjestää uudelleen”, minkä tavoitteen Italian
viranomaiset ovat hallinnollisen menettelyn aikana nimenomaisesti myöntäneet.
Komissio esittää, että jos asetuksessa nro 1165/63 olisi säädetty Terni-tariffin soveltamisajan automaattisesta jatkamisesta
siinä tapauksessa, että muiden omaan käyttöön tuottajien konsessioita jatketaan, tämä olisi ollut sen periaatteen vastaista,
jonka mukaan vahingonkorvaus omaisuuden pakkolunastamisesta on määritettävä omaisuuden pakkolunastushetken mukaisen arvon
(joka konsession pakkolunastuksen tapauksessa riippuu myös sen jäljellä olevasta kestosta) perusteella. Kun mainitun korvauksen
määrä on määritetty siten, että pakkolunastetun omaisuuden arvo otetaan huomioon, sitä ei voida jälkikäteen muuttaa omaisuuden
arvon myöhempien vaihtelujen (nousu tai lasku) perusteella lainsäädännön tai asetusten muuttamisen jälkeen.
Ternille suoritettavan vahingonkorvauksen suorittamistavan valinta ei merkitse rajoittamatonta tai jatkuvaa oikeutta alennetun
tariffin säilyttämiseen, ja komissio toteaa, ettei se ymmärrä, miltä osin kantajan esittämä tulkinta olisi vahvistettu Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen luokitteleminen perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi
tueksi edellyttää, että kaikki kyseisessä määräyksessä tarkoitetut edellytykset täyttyvät (ks. asia C-142/87, Belgia v. komissio,
ns. Tubemeuse-tapaus, tuomio 21.3.1990, Kok., s. I-959, Kok. Ep. X, s. 387, 25 kohta ja yhdistetyt asiat C‑341/06 P ja C‑342/06 P,
Chronopost ja La Poste v. Ufex ym., tuomio 1.7.2008, Kok., s. I‑4777, 121 kohta).
Ensinnäkin kyseessä on oltava valtion toimenpide tai valtion varoilla toteutettu toimenpide. Kyseisen toimenpiteen on toiseksi
oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi toimenpiteellä on annettava etua sille, joka on
toimenpiteen kohteena. Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua (asia C-451/03, Servizi
Ausiliari Dottori Commercialisti, tuomio 30.3.2006, Kok., s. I-2941, 56 kohta ja edellä 55 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
Chronopost ja La Poste v. Ufex ym., tuomion 122 kohta).
On huomattava, että EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja etuja ovat toimenpiteet, jotka eri tavoin alentavat yrityksen
vastattavaksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia ja ovat siten avustusten kaltaisia (asia 30/59, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen
in Limburg v. korkea viranomainen, tuomio 23.2.1961, Kok., s. 1, 39, Kok. Ep. I, s. 69; asia C‑256/97, DM Transport, tuomio
29.6.1999, Kok., s. I‑3913, 19 kohta ja asia C‑276/02, Espanja v. komissio, tuomio 14.9.2004, Kok., s. I‑8091, 24 kohta),
kuten erityisesti tavaroiden tai palveluiden tarjoaminen tavallista edullisemmin ehdoin (ks. asia T‑274/01, Valmont v. komissio,
tuomio 16.4.2004, Kok., s. II‑3145, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantaja väittää käsiteltävänä olevassa asiassa, että riidanalaista toimea ei voida luokitella valtiontueksi, koska edellytys
edun antamisesta sille, joka on toimenpiteen kohteena, ei ole täyttynyt, koska mainitulla toimella on ainoastaan vahingonkorvauksen
luonne.
On riidatonta, että tietyt yrityksille myönnettyjen vahingonkorvausten muodot eivät ole valtiontukea.
Niinpä yhdistetyissä asioissa 106/87–120/87, Asteris ym., 27.9.1988 annetussa tuomiossa (Kok., s. 5515, Kok. Ep. IX, s. 725,
23 ja 24 kohta) on täsmennetty, että viranomaisen toteuttamina, tiettyjä yrityksiä tai tiettyjä tuotteita suosivina toimenpiteinä
annettu julkinen tuki poikkeaa oikeudelliselta luonteeltaan perustavalla tavalla vahingonkorvauksista, joita kansalliset viranomaiset
voidaan tarvittaessa velvoittaa maksamaan yksityisille oikeussubjekteille näille aiheuttamansa vahingon korvaamiseksi ja jotka
eivät siis ole EY 87 ja EY 88 artiklassa tarkoitettuja tukia.
Unionin tuomioistuin on aikaisemmin todennut, että julkisiin tukiin, jotka myönnetään sellaisille yrityksille, joiden tehtäväksi
on nimenomaisesti annettu julkisen palvelun velvoitteiden täyttäminen, ja joiden tarkoituksena on korvata kyseisten velvoitteiden
täyttämisestä aiheutuneet kustannukset ja jotka vastaavat tiettyjä edellytyksiä, ei sovelleta perustamissopimuksen 87 artiklan
1 kohtaa (asia C‑280/00, Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, tuomio 24.7.2003, Kok., s. I‑7747, 94 kohta).
Komissio esittää esillä olevassa asiassa, että valtion myöntämä korvaus omaisuuden pakkolunastamisesta ei yleensä ole valtiontukea
(riidanalaisen päätöksen 70 perustelukappale).
Riidanalainen toimenpide koostuu ensimmäisen toimenpiteen, jolla Ternille myönnettiin sähköntoimituksessa sovellettava alennettu
tariffi vahingonkorvauksena sen vesivoimaosan vuonna 1962 suoritetun kansallistamisen vuoksi, soveltamisajan jatkamisesta.
Asetuksen nro 1165/63 6 §:ssä, jossa tämä korvaus määritellään, säädetään seuraavaa:
”ENEL toimittaa joka vuosi Ternille – – sähköenergiaa sen vuonna 1961 – – muihin kuin lain nro [1643/62] 1 §:ssä tarkoitettuihin
toimintoihin käyttämää sähköenergian määrää vastaavan 1 025 000 000 (miljardi kaksikymmentäviisi miljoonaa) kWh, jonka teho
on 170 000 (sataseitsemänkymmentä tuhatta) kW, ja lisäksi lain nro [1643/62] voimaantullessa käynnissä olleita toimintoja
varten 595 000 000 kWh (viisisataayhdeksänkymmentäviisi miljoonaa), jonka teho on 100 000 kW (satatuhatta).
Mainitut toimitukset on tehtävä 31.12.1992 saakka osapuolten yhteisellä sopimuksella määritettäviin Ternin toimipaikoissa
sijaitseviin toimituspisteisiin.”
Tämä kiinteä sähköenergian määrä piti toimittaa alennetulla tariffilla, jonka määrittämisestä säädettiin asetuksen nro 1165/63
7 §:ssä seuraavaa:
”Vuosittaisen 1 025 000 000 kWh:n – – toimituksen osalta toimitushinta kilowattituntia kohti määritetään Ternin sähköntuotanto-osan
muilla toimialoilla toimiville saman yhtiön toimipaikoille vuosien 1959 ja 1961 välisenä aikana suorittamassaan sähkönjakelussa
käyttämien keskimääräisten yrityksensisäisten luovutushintojen perusteella.
Sen Ternin kuluttaman energian määrän, joka on enemmän kuin 1 025 000 000 kWh – – mutta vähemmän kuin 595 000 000 kWh – –
vuodessa, osalta edellisessä momentissa tarkoitettua hintaa korotetaan 0,45 Italian liiralla kilowattituntia kohti.”
Terniin kohdistunut toimi oli siten kolmen tekijän, sähkön määrän, sen hinnan ja alennettua hintaa koskevan järjestelmän soveltamisajan,
summa.
Komissio katsoo, että alkuperäinen toimi oli soveltuva vahingonkorvaus eikä Terni-tariffi tuottanut toimen kohteena olleille
mitään etua koko mainitulle toimelle säädetyn keston aikana eli vuoteen 1992 saakka. Komissio viittaa pelkkään asetuksen nro
1165/63 6 §:n sanamuodon mukaiseen lukemistapaan ja mainitun tariffin selvästi määritettyyn 30 vuoden soveltamisaikaan, ja
katsoo, että sen soveltamisajan jatkamista ei voida pitää vahingonkorvauksen keskeisenä osana, ja päättelee vielä, että entisille
Terni-yhtiöille lain nro 80/05 11 §:n 11 momentin säännöksillä 1.1.2005 alkaen myönnetty tariffi on EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettu valtiontuki (riidanalaisen päätöksen 78, 79, 94 ja 117 perustelukappale).
Kantaja kyseenalaistaa tämän päätelmän perusteenaan kansallisten vahingonkorvaussäännösten dynaaminen tulkinta. Se väittää,
että näillä säännöksillä otetaan käyttöön joustavuutensa vuoksi poikkeuksellinen korvaamistapa, sillä sähkön määrä on ainoana
kolmesta vahingonkorvauksen määrittämisessä käytettävästä muuttujasta, joista muut ovat hinta ja kesto, asetettu yhdellä kertaa
lopullisesti.
Tämän järjestelmän tavoitteena on varmistaa vuonna 1962 tapahtunutta kansallistamista ennen vallinnut Ternin taloudellinen
tasapaino, ja toimi on poikkeuksellinen ja muita sähkön omaan käyttöön tuottajia, olivatpa ne Ternin kilpailijoita tai eivät,
syrjivä. Tässä tilanteessa lainsäätäjän tarkoituksena oli myöntää Ternille vahingonkorvaus sellaisen järjestelmän avulla,
joka perustui tämän yrityksen pitämiseen virtuaalisena omaan käyttöön tuottajana ja jolla voidaan varmistaa jatkuvalla tavalla
Ternin kohtelun tasavertaisuus niiden omaan käyttöön tuottajien kanssa, joiden omaisuutta ei pakkolunastettu.
Italian viranomaiset jatkoivat siis vahingonkorvauksen alkuperäisen logiikan mukaisesti Terni-tariffin soveltamisaikaa omaan
käyttöön tuottajien vesivoimakonsessioiden uudistamista vastaavasti, koska tämä jatkaminen oli välttämätöntä vahingonkorvaustoimen
täytäntöön panemiseksi eikä sitä voitu erottaa siitä.
Näitä näkemyksiä ei voida hyväksyä.
Ensinnäkin on korostettava, että käsiteltävä asia liittyy Italian sähköalan kansallistamiseen, joka perustuu Italian perustuslain
43 §:ään ja jonka täytäntöönpanossa käytetty oikeudellinen instrumentti oli laki nro 1643/62, jota täydennettiin asetuksella
nro 1165/63.
Kyseessä olevan kansallistamisen ymmärtämiseksi kaikilta osiltaan, mukaan lukien valtion yksipuolisesti päättämän omaisuudensiirron
tapauksessa oikeudellisesti edellytettävä vahingonkorvaus, on siten tutustuttava mainittuihin säädöksiin.
Asetuksen nro 1165/63 6 §:n yksiselitteisen sanamuodon mukaan Terni-tariffi myönnettiin vahingonkorvauksena määrätyksi ajaksi
ilman jatkamisen mahdollisuutta. Niinpä mainitussa säännöksessä säädetään, että sähköntoimitukset Ternille ”tapahtuvat 31.12.1992
saakka”, ja täsmällisen päivämäärän mainitseminen sulkee ennakkoon pois kaikenlaisten tämän säännöksen ajallista soveltamisalaa
koskevien tulkintavaikeuksien mahdollisuuden.
Lisäksi kantaja ei vetoa mihinkään lain nro 1643/62 tai asetuksen nro 1165/63 säännökseen, jossa säädettäisiin Terni-tariffin
voimassaoloajan muuttamisesta siten, että tätä kestoa mahdollisesti jatkettaisiin säädetystä voimassaolon päättymispäivästä.
Sitä vastoin on huomattava, että kansallinen lainsäätäjä on asetuksen nro 1165/63 8 §:ssä nimenomaisesti säätänyt mahdollisuudesta
tarkistaa Ternille toimitettavan sähkön hintaa.
Kantaja korostaa, että kansallinen lainsäätäjä otti omaan käyttöön tuottajien vesivoimakonsessioiden voimassaoloajan päättymisajankohdan
huomioon kansallistamisen aikaan, kun se sisällytti asetukseen nro 1165/63 päivämäärän 31.12.1992, ja väittää, että mahdollisuutta
Terni-tariffin voimassaoloajan tarkistamiseen konsessioiden voimassaoloaikaa vastaavasti koskevan nimenomaisen säännöksen
puuttuminen selittyy sillä, että konsessioiden uudistaminen oli samalle lainsäätäjälle samana aikana ”varmuudella ennakoimaton”
tapahtuma.
On huomattava, että konsessioiden voimassaoloajan alkuperäiseen asettamiseen liittyi itsessään jo kysymys näiden konsessioiden
tulevaisuudesta niiden voimassaoloajan päättymisen jälkeen, ja niiden jatkaminen lainmuutoksella toteutettavalla voimassaoloajan
pidentämisellä tai kilpailun palauttamista koskevan menettelyn vuoksi oli todellinen mahdollisuus eikä ”varmuudella ennakoimaton”
tapahtuma. Asiakirja-aineistosta ilmenee siten, että nimenomaisen säännöksen, jolla säädettäisiin mahdollisuudesta jatkaa
Terni-tariffin soveltamisaikaa, puuttuminen kansallisesta lainsäädännöstä on vain seuraus lainsäätäjän valinnasta suorittaa
Ternille vahingonkorvaus tarkkaan määritettyä kautta koskevan ja kansallistamisen aikaan lopullisesti asetetun alennetun sähköntoimitustariffin
avulla.
Vaikka katsottaisiin, että kyseessä olevien oikeussääntöjen tulkitsemiseksi olisi niiden yksiselitteisestä sanamuodosta huolimatta
otettava kantajan väitteiden mukaisesti huomioon niiden asiayhteys ja kansallisen lainsäätäjän tarkoitus, edellä esitettyä
arviointia ei voitaisi asettaa kyseenalaiseksi.
Kantaja viittaa ensinnäkin parlamentin lainvalmistelutoimiin ja erityisesti edustajainhuoneen 18.9.1962 iltapäiväistunnossa
ja tasavallan senaatin 15.11.1962 iltapäiväistunnossa tapahtuneeseen.
Ensimmäisen viittauksen osalta kantaja mainitsee seuraavan otteen:
”Mitä [vahingon korvaamiseksi Ternille] voidaan tehdä? Lautakunta on alun perin valinnut hyvin täsmällisen korvaamistavan:
Ternin nykyisille toimipaikoille toimitetaan vuoden 1961 kulutusta vastaava määrä sähköä tuon vuoden hinnalla. Voimme kuitenkin
päättää toisesta korvaamistavasta.”
Senaatin istunnon osalta kantaja esittää, että on nimenomaisesti täsmennetty, että Ternille myönnetty erityinen vahigonkorvaustapa
oli ”luonnollisesti sellainen, ettei se häiritse tämän yrityksen sisäistä tasapainoa”.
Nämä kaksi viittausta ilmentävät lisäksi kansanedustajien halua yhtäältä säilyttää Ternin taloudellinen tasapaino, minkä olisi
lähtökohtaisesti pitänyt jäädä lain nro 1643/62 ulkopuolelle, ja toisaalta halua päättää korvausperusteesta tai -järjestelmästä,
jota lainsäädännössä todella ilmentää erityisen korvaamistavan valinta, kuten asetuksen nro 1165/63 6 §:n sisällöstä käy ilmi.
On riidatonta, että vahingonkorvaus ei käsiteltävänä olevassa asiassa muodostu pakkolunastetun omaisuuden markkinahinnan perusteella
määräytyvästä kertakorvauksesta vaan se määritetään menetelmällä, jossa säädetään tietyn sähköenergiamäärän toimittamisesta
Ternille pakkolunastetun konsession jäljellä olevaan kestoon suhteutetun ajan hinnalla, jonka Terni olisi maksanut, jos se
olisi säilyttänyt tuotantolaitoksensa, mikä ilmentää lainsäätäjän halua olla horjuttamatta Ternin sisäistä tasapainoa.
On totta, että Terni-tariffin soveltamisaika ylittää lievästi Ternin konsession jäljellä olevan voimassaoloajan ja että komissio
mainitsee, että on ymmärrettävää, että Italian viranomaiset pyrkivät asettamaan Terni-tariffin soveltamisen päättymisajankohdaksi
saman ajankohdan, jolloin vesivoimalaitosten toimiluvat Italiassa yleisesti päättyvät (riidanalaisen päätöksen 77 perustelukappale).
Kansallinen lainsäätäjä on näin säätänyt täsmällisen ajankohdan Terni-tariffin voimassaoloajan päättymiselle ilman muita voimassaoloaikaa
koskevia mainintoja asetuksessa nro 1165/63, ja kantaja ei ole osoittanut, että lainsäädäntötyöt ilmentäisivät mainitun lainsäätäjän
halua kytkeä Terni-tariffin soveltamisaika omaan käyttöön tuottajien vesivoimakonsessioiden kestoon siten, että konsessioiden
uudistaminen johtaisi automaattisesti mainitun tariffin soveltamisajan jatkamiseen.
Toiseksi kantaja vetoaa Italian ylimpien tuomioistuinten ”kansallisen lainsäätäjän tarkoituksen yksiselitteiseen tulkintaan”
ja viittaa tältä osin Corte suprema di cassazionen 21.11.2003 antamaan tuomioon nro 17686 ja Consiglio di Staton 21.2.2005
antamaan tuomioon nro 606, joissa sen mukaan vahvistetaan myös vuoden 1992 jälkeen vallinnut tarve varmistaa Ternin ja niiden
omaan käyttöön tuottajien, joiden omaisuutta ei pakkolunastettu, tasavertainen kohtelu.
Viittauksella näihin kahteen tuomioon ei ole kuitenkaan merkitystä, koska ne on annettu myöhemmin kuin laki nro 9/91, jolla
jatkettiin niiden säännösten, joilla Ternille myönnettiin vahingonkorvauksena alennettu tariffi, voimassaolo- ja soveltamisaikaa
31.12.1992 jälkeen.
Lisäksi – kuten kantaja mainitsee – nämä tuomiot on annettu ”asioissa, joiden kohteet poikkesivat esillä olevan asian kohteesta”.
Kansallisten tuomioistuinten käsiteltäväksi ei saatettu kysymystä siitä, rikkoivatko Italian viranomaiset EY 88 artiklan 3
kohdassa jäsenvaltiolle asetettua velvoitetta olla panematta valtiontukea täytäntöön ilmoittamatta siitä etukäteen komissiolle,
kun ne jatkoivat Terni-tariffin soveltamisaikaa 31.12.1992 jälkeen.
Näiden tuomioistuinten pohdittavana ollut kysymys koski sitä, oliko Ternin kansallisen sähkötariffijärjestelmän muuttamisen
jälkeen kannettava lisääntyneet sähköntoimituskustannukset. Tuomioistuimet vastasivat tähän edellä 87 kohdassa mainitun lainsäädännöllisen
tilanteen valossa kieltävästi perusteenaan sähkön toimittamisessa Ternille käytettävä erityinen hinnanmääritysjärjestelmä,
jolla sille suoritettiin vahingonkorvaus kansallistamisen vuoksi.
Tuomioissa todettiin, että Terni-tariffilla oli tarkoitus säilyttää tämän yhtiön eduksi mahdollisuus saada sähköä ”niitä kustannuksia,
joista Terni itse olisi vastannut, jos se olisi voinut jatkaa itse tuottamansa energian käyttämistä, yleisesti vastaavilla
kustannuksilla” ja että tätä yhtiötä ei siten voitu vaatia vastaamaan ”[sähköntoimituksista maksettavista] lisäkustannuksista,
joista sen ei olisi tarvinnut vastata, jos se olisi voinut jatkaa sähkön tuottamista omaa käyttöään varten ja siten itse tuottamansa
sähkön käyttämistä”.
Tällainen perustelu puhuu kantajan näkemystä vastaan. Sen väitteiden vastaisesti kansalliset tuomioistuimet eivät katsoneet,
että Ternin ENELille maksaman sähkötariffin oli säilyttävä ”muiden omaan käyttöön tuottajien kustannuksia vastaavana” vaan
että sen oli vastattava kustannuksia, jotka ”Ternin itsensä” olisi kannettava, jos se olisi voinut jatkaa itse tuottamansa
energian käyttämistä, mikä oli mahdollista vain Ternin vesivoimakonsession perusteella sen voimassaoloaikana.
Kansallisten tuomioistuinten näin määritellyn vahingonkorvauslogiikan mukaan voidaan sähkön hintaan liittyvän tekijän osalta
todeta, että Terni-tariffin soveltamisaikaa ei voitu, kuten komissio aivan oikein huomauttaa, irrottaa pakkolunastetun konsession
jäljellä olevasta voimassaoloajasta eikä kytkeä sitä omaan käyttöön tuottajien tulevien vesivoimakonsessioiden kehittymiseen.
Toiseksi on huomattava, että lakia nro 1643/62 ja asetusta nro 1165/63 myöhempi vesivoimakonsessioiden jatkamista koskeva
lainsäädäntö puhuu sitä kantajan ehdottamaa näiden säädösten lukemistapaa vastaan, jonka mukaan Terni-tariffin soveltamisaika
kytketään mainituissa säädöksissä dynaamisella ja implisiittisellä viittauksella omaan käyttöön tuottajien vesivoimakonsessioiden
voimassaoloaikaan siten, että niiden jatkamisesta seuraisi automaattisesti mainitun tariffin soveltamisajan jatkaminen.
Tämän tulkinnan esteenä on jo se, että Terni-tariffin soveltamisajan jatkaminen ei ole tapahtunut automaattisesti vaan on
vaatinut lainsäädännöllisiä toimia asetuksessa nro 1165/63 alun perin säädetyn vahingonkorvauksen muuttamiseksi.
Terni-tariffin soveltamisajan ensimmäinen jatkaminen tapahtui lain nro 9/91 20 §:n 4 momentilla, jolla jatkettiin myös silloisia
vesivoimakonsessioita vuoteen 2001 saakka. Tällä lailla ei voida katsoa vain jatketun Terni-tariffin soveltamisaikaa ja omaan
käyttöön tuottajien vesivoimakonsessioiden voimassaoloaikaa yhtäaikaisesti vuoteen 2001 saakka, kuten kantaja tekee, sillä
sen kohde oli kaksiosainen eli sillä paitsi jatketaan Terni-tariffin soveltamisaikaa myös säädetään siitä luopumisesta vuoden
2007 jälkeen (ks. riidanalaisen päätöksen 19 perustelukappale) eli silloisten vesivoimakonsessioiden voimassaoloajan päättymisen
jälkeen ja siitä itsenäisesti. Nämä kaksi osaa ovat erottamattomat ja ilmentävät todellisuudessa mainitun tariffin soveltamisaikaa
koskevan kysymyksen riippumattomuutta omaan käyttöön tuottajien tilanteesta.
Entisten Terni-yhtiöiden ja omaan käyttöön tuottajien aseman eriyttämisen vahvistaa se, että Italian viranomaiset ovat vuonna
1999 toimineet ainoastaan silloisten vesivoimakonsessioiden uudistamiseksi vuoteen 2010 saakka.
Terni-tariffin voimassaoloajan toinen jatkaminen perustuu lain nro 80/2005 11 §:n 11 momenttiin, jossa säädetään seuraavaa:
”Kyseisten yritysten tuotannon kehittämiseksi ja järjestämiseksi uudelleen 18.2.2003 annetun lain nro 25, sellaisena kuin
se on muutettuna 17.4.2003 annetulla lailla nro 83, 1 §:n 1 momentin c alakohdassa tarkoitettujen edullisempien tariffiehtojen
soveltamista jatketaan vuoden 2010 loppuun saakka 31.12.2004 sovellettavien tariffiehtojen mukaisesti.”
Mainitussa säännöksessä ei edes viitata vesivoimakonsessioihin, eikä se sisällä mitään mainintaa, jonka perusteella voitaisiin
ajatella, että lainsäätäjällä oli tarkoitus sitoa Terni-tariffin soveltamisaika mainittujen konsessioiden voimassaoloaikaan.
Tästä säännöksestä ilmenee sen sijaan, että Terni-tariffi on vain yksi edullisemmista tariffiehdoista, joiden jatkamisella
pyritään mahdollistamaan ”kyseisten yritysten tuotannon kehittäminen ja järjestäminen uudelleen”. Riidanalaisen päätöksen
67 perustelukappaleessa, joka kuuluu siihen osaan päätöstä, jossa esitetään yhteenveto Italian viranomaisten muodollisen tutkintamenettelyn
aikana esittämistä huomautuksista, on täsmennetty, että mainitut viranomaiset ovat ehdottomasti sitä mieltä, että
”lain nro 80/2005 11 §:n 11 momentissa säädetty kiistanalainen tariffin voimassaolon jatkaminen liittyy mittavaan investointiohjelmaan,
jota ThyssenKrupp toteuttaa Terni-Narnin teollisuusalueella. Alueella luodaan toimintasuunnitelman perusteella uutta sähköntuotantokapasiteettia.
Tariffin on näin ollen tarkoitus olla tilapäisratkaisu, joka on voimassa siihen asti, kunnes tuotantokapasiteetti on käytettävissä,
ja tariffin poistaminen vaarantaisi käynnissä olevat investoinnit”.
Kuten ”poliittista syytä voimassaolon jatkamiseen toisen kerran” koskevassa riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappaleessa
mainitaan, Italian viranomaiset ovat todenneet, että
”tariffi on välttämätön niin kauan kuin sähkön tuotantoa ja kuljetuksia koskevat infrastruktuurihankkeet ovat kesken. Tariffin
avulla näitä Italiassa toimivia energiavaltaisia yrityksiä voitaisiin kohdella samalla tavoin kuin niiden [Euroopan unionissa]
toimivia kilpailijoita, joihin myös sovelletaan alennettuja energiahintoja (tariffien tai sopimusten perusteella). Jos tariffi
poistettaisiin, kyseiset yhtiöt siirtäisivät toimintansa [unionin] ulkopuolelle. Tästä seuraisi väistämättä teollisuuskriisi,
ja kyseisillä alueilla menetettäisiin runsaasti työpaikkoja. Tariffin voimassaolon jatkaminen on kuitenkin [Italian tasavallan]
mukaan tilapäisratkaisu”.
Kyse ei siis ole toimenpiteestä, joka merkitsisi Ternin sen vesivoimatoimialan 1962 tapahtuneen kansallistamisen jälkeen saaman
vahingonkorvauksen lainsäädännöllisesti tapahtuvaa jatkamista.
Lisäksi on huomattava, että tämä Terni-tariffin soveltamisajan jatkaminen tapahtui lähes kuusi vuotta lailla nro 79/99 suoritetun
vesivoimakonsessioiden uudistamisen jälkeen; tällainen aikaväli puhuu riidanalaisen toimen ja mainittujen konsessioiden jatkamisen
välillä väitetysti olevaa yhteyttä vastaan.
Kantaja väittää, että se, ettei Terni-tariffin soveltamisaikaa ole jatkettu samaan aikaan vuonna 1999, johtuu siitä, että
lailla nro 9/91 säädettiin ”pehmeästä laskusta”, ja mainitun tariffin soveltamisajan oli määrä päättyä vuonna 2007. Kantajan
näkemyksen vastaisesti on todettava, että tällä argumentilla vain vahvistetaan Terni-tariffin ja omaan käyttöön tuottajien,
jotka ovat vesivoimakonsessioiden haltijoita, aseman eriyttäminen.
Tätä toteamusta objektiivisesta yhteydestä suunnitellun vähittäisen Terni-tariffista luopumisen ja sen, ettei sen soveltamisaikaa
jatkettu vuonna 1999, välillä ei voida kyseenalaistaa pelkällä kantajan esittämällä oletuksella, jota se ei ole mitenkään
perustellut, siitä, että kyseisen tariffin soveltamisaikaa ei jatkettu vuonna 1999, koska silloin odotettiin sähkön hinnan
laskevan markkinoiden vapauttamisen seurauksena.
Todellisuudessa Italian viranomaiset päättivät vuonna 1991 lopettaa vaiheittain Terni-tariffin soveltamisen, ja ne muuttivat
mieltään vuonna 2005, kun riidanalainen toimi liitettiin erityisesti kantajan toteuttamiin investointeihin.
On todettava vielä, että joitakin kuukausia Terni-tariffin soveltamisajan jatkamisen jälkeen vesivoimakonsessioita jatkettiin
lailla nro 266/2005 (vuoteen 2020 saakka) säätämättä kuitenkaan vastaavasti Terni-tariffin soveltamisajasta.
Kolmanneksi on korostettava, että 6.8.1991 tehtyä päätöstä ja yleisemmin komission väitettyjä ristiriitaisuuksia koskevat
kantajan väitteet ovat merkityksettömiä.
Kantaja väittää ensinnäkin, että 6.8.1991 tehdystä päätöksestä ”olla esittämättä huomautuksia” lain nro 9/91 johdosta ja komission
ja Italian viranomaisten välisestä kirjeenvaihdosta ilmenee, että tämä toimielin oli tullut siihen tulokseen, että Terni-tariffin
soveltamisajan jatkaminen vuonna 1991 merkitsi Ternin hyväksi lailla nro 1643/62 ja asetuksella nro 1165/63 myönnetyn korvaamistoimen
jatkamista lainsäädännöllisesti ja että valtiontukia koskeva unionin säännöstö ei tästä syystä koskenut tariffijärjestelmää.
On riidatonta, että komissio teki 6.8.1991 päivätyn päätöksen, jolla se päätti olla esittämättä huomautuksia, sen jälkeen,
kun Italian viranomaiset olivat ilmoittaneet laista nro 9/91, jonka 20 §:n 4 momentilla jatkettiin ensimmäistä kertaa Terni-tariffin
soveltamisaikaa.
Komissio täsmentää riidanalaisessa päätöksessä kantajan tätä vastustamatta, että laista nro 9/91 ilmoitettiin sille samaan
aikaan kuin laista nro 10/91, joka myös koskee energiakysymystä, ja että asiakirjoissa, joiden perusteella komissio teki päätöksensä,
oli vain lyhyt kuvaus ja arviointi pykälistä, joilla oli valtiontukien kannalta merkitystä. Lain nro 9/91 20 §:n 4 momenttia,
jossa säädetään Terni-tariffin soveltamisajan jatkamisesta, ei mainittu (ks. riidanalaisen päätöksen 20 ja 134 perustelukappale).
Komissio lisää, että asiakirja-aineiston niukkuuden vuoksi on valitettavasti mahdotonta muodostaa kuvaa tuolloin suoritetusta
pohdinnasta ja varsinkaan tietää, tutkittiinko Terni-tariffia ja oliko se tarkoitus hyväksyä, mutta että voidaan kuitenkin
todeta, että Italian tasavallan ilmoitus ja hyväksymistä koskeva päätös koskivat molemmat lakia kokonaisuudessaan (riidanalaisen
päätöksen 135 ja 136 perustelukappale).
Toisin kuin kantaja väittää, komissio totesi ”kummassakin näistä laista säädetyt tuet valtiontukisääntöjen mukaisiksi” (ks.
riidanalaisen päätöksen 20 perustelukappale).
Tätä johtopäätöstä tukee 6.8.1991 tehdyn päätöksen sanamuoto, jonka mukaan komissio mainitsee, että ”[se] on sen vuoksi, että
energiansäästö on yksi unionin energiapolitiikan tavoitteista, ja sen jälkeen, kun [kyseessä olevissa] laeissa säädetyt taloudelliset
kannustimet on tutkittu ja kun Italian viranomaisten tiettyjen säännösten osalta antamat sitoumukset otetaan huomioon, päättänyt
olla esittämättä mitään näitä lakeja koskevia huomautuksia”. Ympäristöä koskevan tavoitteen ja kansallisten viranomaisten
sitoumusten, jotka yksilöidään saman päätöksen seuraavissa kohdissa, mainitseminen yhdessä erityisesti alueellisille tuille
säädettyä enimmäismäärää koskevan viittauksen kanssa vahvistaa, että lakeihin nro 9/91 ja nro 10/91 sisältyvät toimet, joita
aluksi pidettiin valtiontukina, ovat sallittuja, koska niitä on pidetty yhteismarkkinoille soveltuvina, vaikka 6.8.1991 tehdyssä
päätöksessä ei nimenomaisesti täsmennetä sovellettua poikkeusta.
On huomattava lisäksi, että päätös olla esittämättä huomautuksia vastaa asetuksen N:o 659/1999, jolla koonnetaan ja vahvistetaan
komission unionin oikeuskäytännön (asia C‑521/06 P, Athinaïki Techniki v. komissio, tuomio 17.7.2008, Kok., s. I‑5829, 5 kohta)
mukaisesti kehittämää käytäntöä valtiontukia koskevan tutkintamenettelyn alalla, 4 artiklan 3 kohdassa esitettyä määritelmää
tilanteessa, jossa komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille
ei ole epäilyjä siltä osin kuin toimenpide kuuluu perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, ja päättää, että
kyseinen toimenpide soveltuu yhteismarkkinoille.
Kantaja väittää lisäksi perusteenaan Italian teollisuus-, kauppa- ja käsityöteollisuusasioita vastaavan ministeriön 19.9.1991
päivättyyn kirjeeseen Italian valtion omistajuusasioista vastaavalle ministeriölle, että komissio kääntyi Italian viranomaisten
puoleen pyytääkseen tietoja ”Ilva-nimiselle yhtiölle”, aikaisemmalta nimeltään Terni, väitetysti myönnetystä tuesta ja että
komissio ei mainituilta viranomaisilta saamansa vastauksen, jonka mukaan Terni-tariffin soveltamisajan jatkaminen lailla nro
9/91 ei ole tuki vaan laissa nro 1643/62 säädetyn vahingonkorvauksen jatkamistoimi, saatuaan kyseenalaistanut tätä tulkintaa.
Erillään siitä, että komissio kiistää sen, että Italian viranomaiset olisivat toimittaneet tätä vastausta, voidaan todeta,
että yksin komission hiljaisuudesta ei voida, kun otetaan huomioon asetuksen N:o 659/1999 sisältö, päätellä tämän toimielimen
ottaneen kantaa lailla nro 9/91, jota koskeva arviointi muutoin sisältyi jo 6.8.1991 tehtyyn päätökseen, suoritettuun toimeen.
Joka tapauksessa on korostettava, että Terni-tariffin soveltamisajan jatkaminen lailla nro 9/91 ei ole esillä olevan asian
kohteena olevaan riidanalaisen päätökseen johtanut riidanalainen toimi ja että kantajan 6.8.1991 tehtyä päätöstä koskevat
väitteet ja väitetty kirjeenvaihto komission ja Italian viranomaisten välillä koskee keskustelua siitä, että tämän toimielimen
väitetään loukanneen luottamuksensuojan periaatetta, mitä kantajan viimeinen kumoamisperuste koskee.
Kantaja väittää toiseksi, että riidanalainen päätös on ristiriitainen, koska komissio luokittelee siinä riidanalaisen toimen
valtiontueksi, vaikka se hyväksyy, että soveltamisajan jatkamisten logiikkana on ”kohdella Terniä samalla tavalla kuin vesivoiman
tuottajia, joiden toimiluvat oli uusittu” (riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappale), että alkuperäinen kesto oli määritetty
vesivoimakonsessioiden päättymisajankohdan perusteella (riidanalaisen päätöksen 77 perustelukappale) tai että Italian lainsäätäjän
vuonna 1962 valitsema korvaamistapa oli perusteltu siltä osin kuin se mahdollisti ”Ternille mahdollisesti aiheutuvan suuremman
vahingon neutraloimisen, jos energian hinta ajan myötä nousee” (riidanalaisen tuomion 73 perustelukappale), koska tämä toteamus
merkitsee sen implisiittistä tunnustamista, että Ternin pakkolunastuksen seurauksena kärsimä vahinko on läheisessä yhteydessä
etuun, jonka muut omaan käyttöön tuottajat voivat saada.
Nämä väitteet perustuvat hajanaiseen ja subjektiiviseen tapaan lukea riidanalaista päätöstä ja erityisesti sen 92 perustelukappaletta,
jossa esitetään yhteenveto komission arvioinnista ja todetaan seuraavaa:
”Komissio ymmärtää, että Terni-tariffin voimassaolon jatkamisten logiikkana oli kohdella Terniä samalla tavalla kuin vesivoimalaitoksia,
joiden toimiluvat oli uusittu. Korvausmekanismin perustana oleva samanlainen kohtelu oli kuitenkin säädetty pakkolunastusjärjestelyssä
vain 30 vuodeksi eikä toistaiseksi voimassa olevaksi. Tästä syystä ei voida 73–78 kappaleessa esitetyistä syistä katsoa, että
voimassaolon jatkamiset olisivat olleet luonteeltaan vahingonkorvauksia.”
Komissio lisää riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Päätelmä on erityisen selvä tariffin toisen jatkamisen kohdalla. Voimassaolon jatkaminen keskeytti asteittaisen vähentämisen
mekanismin, jolla oli tarkoitus helpottaa yhtiön siirtymistä alentamattomaan tariffiin, mikä todistaa Italian viranomaisten
olleen vakuuttuneita siitä, että yhtiön vahingot oli kokonaan korvattu. Itse asiassa [Italian tasavalta] selitti laajasti
tariffin voimassaolon toiseen jatkamiseen johtaneita syitä, jotka olivat yksinomaan teollisuuspoliittisia (ks. Italian [tasavallan]
huomautukset 60 perustelukappaleessa).”
Komission, joka katsoo, että Ternin vahingonkorvauksen suorittamistavan valinnassa noudatetulla logiikalla ei voida oikeuttaa
Terni-tariffin soveltamisajan jatkamista kansallisen lainsäätäjän täsmällisesti säätämää 30 vuoden aikaa pidemmäksi, arvioinnissa
ei ole siten mitään monitulkintaisuutta tai ristiriitaa.
Lopuksi on huomattava, että kantajan päättelystä seuraisi, että asiassa olisi pantu täytäntöön ajallisesti toistaiseksi jatkuva
ja siten määrältään rajoittamaton vahingonkorvaus, jonka lainmukaisuutta kantaja ei ole kansallisen oikeusjärjestyksen eikä
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännönkään avulla pystynyt osoittamaan.
On huomattava, että Italian viranomaisten Ternin vesivoimatoimialan kansallistamista koskevan päätöksen oikeusperustana on
Italian perustuslain 43 §, jossa säädetään, että ”lailla voidaan yleisen edun nimissä säilyttää alusta asti valtion hallussa
tai siirtää pakkolunastamalla ja vahingonkorvausta vastaan valtiolle, julkisoikeudellisille elimille tai työntekijöiden tai
käyttäjien yhteisöille tiettyjä yrityksiä tai yritysryhmiä, jotka suorittavat keskeisiä julkisia palveluja tai vastaavat energialähteistä
tai ovat monopoliasemassa ja joita koskee huomattava yleinen etu”.
Kantaja esittää, että Corte suprema di cassazionen ja Corte costituzionalen oikeuskäytännön mukaan vahingonkorvauksen on oltava
”sopiva ja riittävä”, ”todellinen” ja sen laskennassa on otettava huomioon ”omaisuuden arvo, kun sen mahdollisen taloudellisen
käytön ilmentämät keskeiset ominaisuudet otetaan huomioon”.
Komissio ei kiistä näitä väitteitä ja viittaa Corte costituzionalen 30.1.1980 antamaan tuomioon nro 5/1980, jossa todetaan
seuraavaa:
”Vaikka sille, jonka omaisuutta on pakkolunastettu, suoritettava vahingonkorvaus ei olisikaan täysi korvaus aiheutuneesta
vahingosta, sitä ei voida kuitenkaan – koska yksityisen oikeus ja pakkolunastuksella tavoiteltava yleinen etu on sovitettava
yhteen – määrittää vähäpätöiseksi tai yksinomaan symboliseksi, vaan sen on oltava todellinen hyvitys. Tämän mahdollistamiseksi
korvauksen laskemisessa on otettava huomioon lailla säädettävällä tavalla omaisuuden arvo suhteessa sen käytön ilmentämiin
keskeisiin ominaisuuksiin.”
On riidatonta, että asetuksen nro 1165/63 6 §:ssä säädetty korvaamistapa on määritelty kansallistetun omaisuuden eli konsession,
jonka keston piti mahdollistaa konsessionsaajalle sen tekemän investoinnin kuolettaminen, mukaisesti käytettyjen sähköntuotantolaitosten
ominaisuuksien perusteella.
Italian tasavalta valitsi näin, että korvauksen myöntäminen tapahtuu pakkolunastetun omaisuuden markkinahinnan perusteella
määräytyvän kertakorvauksen sijaan siten, että sen suuruus määritetään menetelmällä, jossa säädetään tietyn sähköenergiamäärän
toimittamisesta Ternille hinnalla, jonka Terni olisi maksanut, jos se olisi säilyttänyt tuotantolaitoksensa. Tässä yhteydessä
kansalliset viranomaiset ovat loogisesti ottaneet huomioon Ternin konsession jäljellä olevan keston Terni-tariffin soveltamisajan
määrittämiseksi, ja tariffin soveltamisen päättymispäiväksi oli säädetty jopa hieman mainitun konsession voimassaolon päättymispäivää
myöhäisempi päivä.
Kuten komissio on riidanalaisen päätöksen 75 perustelukappaleessa todennut, vahingonkorvauksen kokonaismäärä riippuu näin
ollen Terni-tariffin soveltamisajasta.
Kantajan mukaan mainitun tariffin soveltamisaikaa on kansallisen lainsäätäjän valitseman korvaamistavan alkuperäisen logiikan
mukaisesti systemaattisesti jatkettava sitä mukaa kuin omaan käyttöön tuottajien, joiden omaisuutta ei pakkolunastettu, konsessioita
uudistetaan, jotta kansallistamisen vahingolliset vaikutukset neutralisoidaan ”jatkuvalla tavalla”, kun sähköenergian hintakehitys
otetaan huomioon.
Kantajan esittämä tulkinta asetuksen nro 1165/63 6 §:stä merkitsisi sitä, että Ternin vesivoimatoimialan kansallistamisesta
seurannut vahingonkorvaus olisi myönnetty määrittämättömäksi ajaksi ja sen määrä riippuu kansallistamisen ajankohtaan nähden
myöhäisemmistä, jopa usean vuoden päähän sijoittuvista tapahtumista, ja että tästä syystä niin korvauksen määrä kuin kansallistetun
omaisuuden arvo ovat määrittämättömiä ja rajoittamattomia.
On todettava, että kantaja ei esitä mitään säännöstä, mitään unionin oikeuden periaatetta, mitään kansalliseen oikeusjärjestykseen
kuuluvaa säännöstä eikä mitään kansallisen tuomioistuimen ratkaisua, joka voisi olla perusteena sen tulkinnalle, josta on
seurauksena kiinteän vahingonkorvauksen myöntäminen määrittämättömäksi ajaksi tai johon kuuluu yleisesti mahdollisuus ottaa
huomioon vahingonkorvauksen määrittämistä myöhemmät tapahtumat kansallistettua tai pakkolunastettua omaisuutta koskevan arvion
muuttamiseksi ja siten vahingonkorvauksen laajentamiseksi.
Lisäksi vaikuttaa siltä, että kantaja tunnistaa tällaisen tulkinnan mahdottomuuden, kun se hyväksyy yleisen edun nimissä tapahtuvaa
pakkolunastamista koskevien lakien ja asetusten säännösten yhdenmukaistamisesta 8.6.2001 annetun tasavallan presidentin asetuksen
nro 327 32 §:n, johon komissio on viitannut, sisällön. Se esittää tältä osin, että ”on varmasti totta, että pakkolunastamisen
perusteella myönnettävä vahingonkorvaus ei voi olla kestoltaan määrittämätön toimi” ja että ”se on asetettava selkeästi ja
ennakoitavalla tavalla silloin, kun pakkolunastaminen tapahtuu”. Mainitun asetuksen 32 §:ssä säädetään, että ”pakkolunastamisen
perusteella suoritettava vahingonkorvaus lasketaan omaisuuden ominaisuuksien perusteella silloin, kun luovuttamista koskeva
sopimus tehdään tai pakkolunastamista koskeva asetus annetaan”.
Kantaja väittää kuitenkin, että ”alkuperäinen joustava korvaamistapa on myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen lisäpöytäkirjan
1 artiklan periaatteiden sekä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukainen, kun otetaan huomioon Terniä koskevan
pakkolunastuksen poikkeuksellisuus”.
Mainitussa artiklassa, jonka otsikko on ”Omaisuuden suoja”, määrätään seuraavaa:
”Jokaisella luonnollisella [henkilöllä] tai oikeushenkilöllä on oikeus nauttia rauhassa omaisuudestaan. Keneltäkään ei saa
riistää hänen omaisuuttaan paitsi julkisen edun nimissä ja laissa määrättyjen ehtojen sekä kansainvälisen oikeuden yleisten
periaatteiden mukaisesti.
Edellä olevat määräykset eivät kuitenkaan saa millään tavoin heikentää valtioiden oikeutta saattaa voimaan lakeja, jotka ne
katsovat välttämättömiksi omaisuuden käytön valvomiseksi yleisen edun nimissä tai taatakseen verojen tai muiden maksujen tai
sakkojen maksamisen.”
On todettava, että tässä määräyksessä vahvistetaan oikeus omaisuuteen ja määritellään tämän oikeuden rajat ja että kantajan
esillä olevassa asiassa esittämää vaatimusta ei voida perustaa yksin tähän määräykseen.
Kantaja viittaa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön osalta 11.4.2002 asiassa Lallement vastaan Ranska annettuun
tuomioon, josta ilmenee, että se edellytys, että vahingonkorvaus on ”omaisuuden arvoon nähden kohtuullinen”, voi ”merkitä
joskus tarvetta määrätä, että korvauksen määrä on selvästi pakkolunastetun omaisuuden arvoa suurempi”.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi mainitussa, maatalouskäytössä olleen kiinteistön pakkolunastamista koskeneessa asiassa
annetussa tuomiossa, että pakkolunastamisen kaltainen omaisuudensuojaan puuttuminen edellyttää yhteisön yleisen edun ja yksityishenkilön
perusoikeuksien suojaa koskevien pakottavien vaatimusten olevan ”tasapainossa” keskenään. Pakkolunastamisen osalta tämä tasapaino
saavutetaan yleensä silloin, kun se, jonka omaisuutta on pakkolunastettu, saa omaisuuden myyntiarvoon ”nähden kohtuullisen”
vahingonkorvauksen, vaikka julkisen edun lainmukaiset tavoitteet voisivat olla perusteena täyttä markkina-arvoa pienemmälle
korvaukselle. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoo valtiolle kuuluvasta harkintavallasta riippumatta, että kun pakkolunastettu
omaisuus on sen, jonka omaisuutta pakkolunastetaan, ”työväline”, vahingonkorvaus ei ole kohtuullinen omaisuuden arvoon nähden,
jos se ei kata tätä erityistä menetystä tai jos sillä ei voida saada tällaista työvälinettä pakkolunastuksen jälkeen.
Ensinnäkin on kyseenalaista, voidaanko Ternin tilanne kantajan esittämällä tavalla rinnastaa mainittuun tuomioon johtaneen
asian tilanteeseen eli maanviljelysmaiden pakkolunastamiseen, jolla maanviljelijältä vietiin tuotantovälineet ja jolla vaarannettiin
tämän mahdollisuudet jatkaa ammattitoimintaansa, ja toiseksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomioon ei sisälly mitään
nimenomaista mainintaa ”tarpeesta määrätä, että korvauksen määrä on selvästi pakkolunastetun omaisuuden arvoa suurempi”.
Mainitun tuomion perusteena on oikeasuhteisuus, joka vahingonkorvauksen määrän ja pakkolunastetulle omaisuudelle annetun arvon
välillä on vallittava, ja tämä peruste on ristiriidassa kantajan kannattamasta asetuksen nro 1165/63 6 §:n tulkinnasta seuraavan
lopputuloksen kanssa, joka voi ajallisen täsmennyksen puuttuessa olla jopa se, että oikeus Terni-tariffin merkitsemään hyötyyn
on rajoittamaton tai ikuinen.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ei voida katsoa, että vuonna 2005 myönnetty Terni-tariffin soveltamisajan jatkaminen
riidanalaisella toimella olisi Ternille vuonna 1962 tehdyn pakkolunastuksen vuoksi suoritettavan vahingonkorvauksen keskeinen
osa. Tämä kantajan väite perustuu pikemminkin kansallisen lainsäätäjän alun perin valitseman vahingonkorvauslogiikan, jossa
Terniä pidettiin virtuaalisena omaan käyttöön tuottajana, ekstrapolointiin. Sillä kierrettäisiin Terni-tariffin soveltamiselle
säädetty ajallinen rajoitus, ja se vääristäisi asetuksen nro 1165/63 6 §:n selkeän ja täsmällisen sisällön.
Komissio on ensin täsmentänyt, ettei ole epäilystä siitä, että sähkön toimittaminen tavallisesti sovellettavaa tariffia alempaan
hintaan on selvä etu tuensaajille, joiden tuotantokustannukset alenevat ja kilpailuasema vahvistuu (riidanalaisen päätöksen
99 perustelukappale), ja todennut sen jälkeen siten aivan oikein, että entisille Terni-yhtiöille 1.1.2005 lähtien myönnetty
alennettu tariffi on EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtiontuki.
Tästä seuraa, että EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste on hylättävä.

Olennaisten menettelymääräysten ja EY 87 ja EY 88 artiklan rikkomista sen vuoksi, että Italian viranomaisten esittämää taloudellista
selvitystä on arvioitu ilmeisen virheellisesti, koskeva kanneperuste
Olennaisten menettelymääräysten rikkominen
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja esittää, että komissio pyysi 20.2.2007 päivätyllä kirjeellä Italian tasavaltaa nimenomaisesti toimittamaan tietoja,
joiden perusteella voidaan objektiivisesti verrata pakkolunastetun omaisuuden arvoa Terni-tariffin sitä koskevan järjestelmän
käyttöönotosta vuoteen 2010 saakka tuottaman edun arvoon siten, että kyseiset arvot nykyarvotetaan vertailun mahdollistamiseksi.
Se korostaa, että komissio täsmensi mainitussa kirjeessä, että pyydetyt tiedot olivat ”tarpeellisia ratkaisun saavuttamiseksi
kyseessä olevissa asioissa”, minkä perusteella Italian viranomaiset ja edunsaajayhtiöt ovat pitäneet niille muodollisen tutkintamenettelyn,
johon ne osallistuivat, aikana tunnustettujen oikeuksien käyttämisen osalta vaaditun vertailevan arvioinnin lopputulosta ratkaisevana
sen kannalta, luokitellaanko Terni-tariffi valtiontueksi.
Vastauksena tähän pyyntöön Italian viranomaiset esittivät huhtikuussa 2007 komissiolle riippumattoman ja energia-alalla tunnustetun
konsultin entisten Terni-yhtiöiden pyynnöstä toteuttaman selvityksen, jonka mukaan Terni-tariffilla saadun edun kokonaisarvo
oli kansallistamisen vuoksi pakkolunastetun omaisuuden (vuonna 2006 päivitettyä) kirjanpitoarvoa pienempi eikä ylikorvausta
ollut siten suoritettu.
Komissio väitti riidanalaisessa päätöksessä improvisoidulla ja ”välineellisellä” tavalla, että tutkimuksella ei ole mitään
merkitystä, ja katsoi, että korvaamistavan sopivuutta voidaan mitata vain pakkolunastushetkellä (ex ante) eikä sen jälkeen
(ex post).
Riidanalainen päätös tehtiin olosuhteissa, joissa kantajalla ei ollut täyttä mahdollisuutta käyttää puolustautumisoikeuksiaan
ja osallistua päätöksen kohteen ratkaisemista koskevaan menettelyyn. Komissio oli kantajan mukaan kääntänyt kantajan huomion
seikkoihin, joiden osalta se riidanalaisessa päätöksessä esitti, ettei niillä ole mitään merkitystä, kun se jätti ilmoittamatta
kantajalle sen näkemyksen ratkaisevasta muuttumisesta menettelyn aikana. Tämä merkitsee vakavaa kontradiktorisen periaatteen,
joka on kaikkien, myös unionin tasolla tapahtuvien, hallintomenettelyjen keskeinen ja rikkomaton tae, loukkaamista. Missään
hallinnollisessa menettelyssä ei voida sivuuttaa tällaiseen menettelyyn osallistuvan yksityisen puolustautumisoikeuksia koskevaa
keskeistä periaatetta.
Komission kirjallisissa lausumissaan mainitsema oikeuskäytäntö perustuu kantajan mukaan asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan
vajavaiseen lukemiseen, eikä siinä oteta huomioon EY 88 artiklan 2 kohtaa, jossa säädetään kontradiktorisesta menettelystä
siltä osin kuin komission ”on vaadittava niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa”.
Kantaja esittää, että on selvää, että jäsenvaltio ei varmuudella ole ainoa oikeussubjekti, jota päätös tukitoimen toteamisesta
EY 87 artiklassa tarkoitetulla tavalla soveltumattomaksi koskee. Unionin hallintoviranomaisille tunnustettu päätösvalta ja
siihen nähden liitännäinen valta määrätä lainvastaiset tuet perittäväksi takaisin koskee välittömästi sekä tuensaajaa että
sen kanssa kilpailevia yrityksiä niinä tahoina, joita asia koskee, kun otetaan huomioon, että ne voivat valittaa komission
kieltävästä päätöksestä. Puolustautumisoikeudet liittyvät siten kaikille, joita päätös koskee (eli sekä jäsenvaltioille että
ulkopuolisille, jotka eivät saa komission kieltämää tukea), epäedullisiin hallintopäätöksiin, ja tätä epäedullista tilannetta
on pidettävä edellytyksenä kontradiktorisen periaatteen soveltamiselle kaikkiin niihin, joita päätös koskee.
Komission viittamassa oikeuskäytännössä tunnustetaan ainakin se, että ”[muille tahoille, joita asia koskee, kuin jäsenvaltiolle
on taattava] oikeus osallistua hallinnolliseen menettelyyn ainoastaan siinä määrin kuin yksittäistapaukseen liittyvissä olosuhteissa
on tarkoituksenmukaista”. Esillä olevassa asiassa yksi keskeisistä seikoista sen kannalta, miten Terni-tariffin yhteensopivuutta
valtiontukia koskevan unionin säännöstön kanssa arvioidaan, on entisten Terni-yhtiöiden lailla nro 1643/62 toteutetun pakkolunastuksen
suorittamisen aikaan vallinneen taloudellisen ja rahoituksellisen tilanteen arviointi. Kantajan mukaan tämä seikka on ratkaiseva
myös sen vuoksi, että asian ratkaisu riippuu Terniltä pakkolunastetun omaisuuden ja Terni-tariffin 31.12.2010 saakka tuottaman
hyödyn nykyarvojen vertailusta, ja sen vuoksi, että riidanalainen seikka koskee ainoastaan mahdollisuutta pitää mainitun tariffin
soveltamisajan viimeisintä jatkamista lisäkorvauksena Ternin poikkeuksellisen pakkolunastuksen vuoksi kärsimästä vahingosta.
Kantaja väittää vielä, että vaikka edellä esitettyä ei otettaisi huomioon, komissio on silti rikkonut vakavasti olennaisia
menettelymääräyksiä muodollisen tutkintamenettelyn aikana sekä sen itsensä että Italian tasavallan osalta. Riidanalainen päätös
on joka tapauksessa lainvastainen, vaikka hyväksyttäisiin suppea näkemys kantajan puolustautumisoikeuksista, sillä sitä rasittaa
korjaamiskelvoton ristiriita riidanalaisen päätöksen selvitysosan, perusteluosan ja päätösosan välillä. Niillä henkilöillä,
joita menettely koski, ei ollut riittäviä takeita, jotka olisivat mahdollistaneet menettelyn suorittavan viranomaisen näkemysten
kyseenalaistamisen sellaisen seikan osalta, joka osoittautui myöhemmin keskeiseksi riidanalaisen päätöksen kannalta. Tämä
puute aiheutti sen, että Italian tasavallan antamalla yksityiskohtaisella vastauksella komission 20.2.2007 päivätyssä kirjeessä
esittämiin kysymyksiin ei tosiasiassa ollut mitään merkitystä.
Komissio vastaa, että edunsaajat eivät vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan voi valtiontukien valvontamenettelyssä vaatia,
että komission olisi kuultava niitä kontradiktorisella tavalla, minkä lisäksi niillä ei ole puolustautumisoikeuksia eivätkä
ne voi vedota sille jäsenvaltiolle, jota vastaan menettely on aloitettu, kuuluviin oikeuksiin.
Lisäksi komissio väittää, ettei sitä voida moittia kontradiktorisen periaatteen tai Italian tasavallan puolustautumisoikeuksien
loukkaamisesta esillä olevassa asiassa. Se väittää näin ollen, ettei se ole missään vaiheessa menettelyä ilmoittanut mainitulle
jäsenvaltiolle, että se arvioisi Terni-tariffin soveltuvuutta ex post tutkimatta, voidaanko tämä riidanalaisessa toimessa
säädetty tariffi oikeuttaa Ternin vuonna 1962 kärsimän pakkolunastuksen perusteella suoritettavana vahingonkorvauksena, mistä
on osoituksena se, että Italian viranomaiset ja entiset Terni-yhtiöt ovat menettelyn aikana todella esittäneet argumentteja
sen osoittamiseksi, että mainitun pidennyksen on katsottava kuuluvan olennaisena osana Ternille asetuksella nro 1165/63 ex
ante suoritettavaksi säädettyyn vahingonkorvaukseen.
Komissio korostaa, että vaikka Italian viranomaisten esittämä selvitys on todettu merkityksettömäksi, se on kuitenkin tutkinut
sen perusteellisesti ja todennut, että selvityksen perustana oleva menetelmä oli epätäsmällinen ja/tai virheellinen. Se lisää,
että kun kantaja väittää, että ”riidanalainen päätös on joka tapauksessa lainvastainen, sillä sitä rasittaa korjaamiskelvoton
ristiriita selvitysosan, perusteluosan ja päätösosan välillä”, se esittää uuden kanneperusteen, joka on työjärjestyksen 48
artiklan 2 kohdan nojalla jätettävä tutkimatta.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On huomattava, että komissio ilmoitti 19.7.2006 päivätyllä kirjeellä Italian tasavallalle päätöksestään aloittaa EY 88 artiklan
2 kohdassa tarkoitettu menettely ja että se on julkaisemalla mainitun päätöksen Euroopan unionin virallisessa lehdessä kehottanut
ulkopuolisia, joita asia koskee, esittämään riidanalaista toimea koskevat huomautuksensa.
Komissio totesi ensin, että ”ratkaisun saavuttaminen edellyttää muita tietoja”, ja pyysi sitten 20.2.2007 päivätyllä kirjeellä
Italian tasavaltaa toimittamaan sille tiedot, joiden perusteella voidaan objektiivisesti verrata pakkolunastetun omaisuuden
arvoa Terni-tariffin sitä koskevan järjestelmän käyttöönotosta vuoteen 2010 saakka tuottaman edun arvoon, sekä kyseisten arvojen
nykyarvot.
Vastauksena tähän pyyntöön Italian viranomaiset esittivät huhtikuussa 2007 komissiolle riippumattoman konsultin entisten Terni-yhtiöiden
pyynnöstä toteuttaman tutkimuksen, jossa mainittiin, että Terni-tariffilla saadun edun kokonaisarvo oli kansallistamisen vuoksi
pakkolunastetun omaisuuden (vuonna 2006 päivitettyä) kirjanpitoarvoa pienempi eikä ylikorvausta ollut siten suoritettu.
Riidanalaisen päätöksen 82 ja 83 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on arvioinut ensinnäkin, että tämä selvitys ei
ollut merkityksellinen, koska korvaamistavan soveltuvuuden arvioinnin on välttämättä tapahduttava ex ante eli pakkolunastusajankohdan
mukaan. Komissio on tämän lähestymistavan mukaisesti todennut, että edunsaajat eivät olleet korvauksena myönnetyn alkuperäisen
tariffitoimen soveltamisajan päättymiseen saakka, ja ainoastaan tähän saakka, saaneet mitään etua, eikä tätä johtopäätöstä
voida kyseenalaistaa voittoja ja tappioita koskevilla laskelmilla, varsinkin jos ne on toteutettu jälkikäteen.
Toiseksi komissio on tutkinut sisällöllisesti Italian viranomaisten toimittaman selvityksen ja todennut, että tämän selvityksen
perustana oleva menetelmä oli epätäsmällinen ja virheellinen, koska siinä aliarvioitiin systemaattisesti entisille Terni-yhtiöille
annettu etu ja todennäköisesti yliarvioitiin pakkolunastetun omaisuuden arvo (riidanalaisen päätöksen 87–90 perustelukappale).
Kantaja väittää ensinnäkin, että riidanalainen päätös tehtiin olosuhteissa, joissa kantajalla ei ollut täyttä mahdollisuutta
käyttää puolustautumisoikeuksiaan ja osallistua päätöksen kohteen ratkaisemista koskevaan menettelyyn. Komissio katsoi sen
jälkeen, kun se oli saanut pyydetyn vertailevan arvioinnin sisältävän selvityksen, yllättäen ja ilmoittamatta kantajalle,
ettei selvityksellä ollut mitään merkitystä. Komissio ei ollut antanut kantajalle mahdollisuutta kyseenalaistaa muodollisen
tutkintamenettelyn aikana tämän toimielimen näkemystä Terni-tariffin soveltamisajan jatkamisen lainvastaisuudesta valtiontukia
koskevan säännöstön kannalta, koska se ei menettelyn aikana tiedottanut kantajalle 20.2.2007 päivätyssä kirjeessä pyydettyjen
tietojen ja siten riidanalaisen toimen arviointia koskevasta muutoksesta.
Näitä perusteluja ei voida hyväksyä.
Puolustautumisoikeuksien loukkaamisen osalta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että valtiontukien valvontamenettely
on sen systematiikan perusteella menettely, joka aloitetaan tuen myöntämisestä unionin oikeuden mukaisten velvoitteidensa
valossa vastuussa olevaa jäsenvaltiota vastaan (asia 234/84, Belgia v. komissio, tuomio 10.7.1986, Kok., s. 2263, Kok. Ep.
VIII, s. 717, 29 kohta ja yhdistetyt asiat C‑74/00 P ja C‑75/00 P, Falck ja Acciaierie di Bolzano v. komissio, tuomio 24.9.2002,
Kok., s. I-7869, 81 kohta).
Menettelyssä ne, joita asia koskee, eivät tuen myöntämisestä vastuussa olevaa jäsenvaltiota lukuun ottamatta voi siis itse
vaatia, että komission olisi kuultava niitä samalla kontradiktorisella tavalla kuin sen on kuultava kyseistä jäsenvaltiota
(asia C‑367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I‑1719, 59 kohta ja edellä 161 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Falck ja Acciaierie di Bolzano v. komissio, tuomion 82 kohta). Niillä on näin ollen lähinnä komission
tietolähteen asema (asia T‑266/94, Skibsværftsforeningen ym. v. komissio, tuomio 22.10.1996, Kok., s. II-1399, 256 kohta ja
yhdistetyt asiat T‑371/94 ja T‑394/94, British Airways ym. v. komissio, tuomio 25.6.1998, Kok., s. II‑2405, 59 kohta).
Yhdessäkään valtiontukien valvontamenettelyä koskevassa määräyksessä tai säännöksessä ei anneta tuensaajalle kaikista niistä,
joita asia koskee, mitään erityistä asemaa. On lisäksi syytä muistuttaa, että valtiontukien valvontamenettely ei ole tuensaajaa
”vastaan” aloitettu menettely, joka tarkoittaisi sitä, että tuensaaja voisi vedota niin laajoihin oikeuksiin kuin puolustautumisoikeudet
sellaisinaan (edellä 161 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Falck ja Acciaierie di Bolzano v. komissio, tuomion 83 kohta ja
asia T‑198/01, Technische Glaswerke Ilmenau v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2717, 193 kohta).
Kantaja väittää, että edellä mainittu oikeuskäytäntö perustuu asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan epätäydelliseen lukemiseen
eikä siinä oteta huomioon EY 88 artiklan 2 kohtaa, jossa määrätään kontradiktorisesta menettelystä siltä osin kuin komissio
sen mukaan vaatii ”niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa”.
On riittävää todeta, että kyseisen oikeuskäytännön kohteena on nimenomaan EY 88 artiklan 2 kohdan sekä asetuksen N:o 659/1999
6 ja 20 artiklan, joissa säädetään niiden, joita asia koskee, oikeudesta esittää huomautuksensa muodollisen tutkintamenettelyn
aikana, tulkitseminen.
Lisäksi toisin kuin kantaja väittää, sitä ei voida pitää riidanalaisen päätöksen adressaattina, vaikka päätöksessä todetaan
sen saama tuki yhteismarkkinoille soveltumattomaksi. Komission tekemien valtiontukia koskevien päätösten adressaatteja ovat
vain ja ainoastaan kyseiset jäsenvaltiot (ks. asetuksen N:o 659/1999 25 artikla ja edellä 162 kohdassa mainittu asia komissio
v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 45 kohta).
Tässä yhteydessä on todettava, että unionin tuomioistuimet eivät voi kuulluksi tulemista koskevan oikeuden ja hyvän hallintotavan
periaatteen, joihin kantaja vetoaa, kaltaisten yleisten oikeusperiaatteiden perusteella laajentaa niille, joita asia koskee,
valtiontukien valvontamenettelyn yhteydessä perussopimuksessa ja johdetussa oikeudessa myönnettyjä menettelyllisiä oikeuksia
(edellä 163 kohdassa mainittu asia Technische Glaswerke Ilmenau v. komissio, tuomion 194 kohta). Se, että kantajalla on riidanalaista
päätöstä koskeva asiavaltuus, ei myöskään mahdollista sitä.
Oikeuskäytännössä on todettu, että mistään valtiontukia koskevasta määräyksestä tai säännöksestä tai oikeuskäytännöstä ei
ilmene, että komission velvollisuutena olisi kuulla valtionvarojen saajaa siitä oikeudellisesta arvioinnista, jonka se tekee
kyseessä olevasta toimenpiteestä, tai että sen velvollisuutena olisi tiedottaa asianomaiselle jäsenvaltiolle tai varsinkaan
tuensaajalle kannastaan ennen päätöksensä tekemistä, kun niitä, joita asia koskee, sekä jäsenvaltiota on vaadittu esittämään
huomautuksensa (edellä 163 kohdassa mainittu asia Technische Glaswerke Ilmenau v. komissio, tuomion 198 kohta).
On joka tapauksessa korostettava, että kantajaa on kehotettu esittämään huomautuksensa ja että se on käyttänyt tätä mahdollisuutta,
kun se on esittänyt yksityiskohtaiset huomautuksensa komissiolle.
Kantaja on esittänyt, että Terni-tariffi on laillinen korvaus, johon Terni-yhtiö oli oikeutettu, kun sen omaisuutta oli pakkolunastettu,
eikä sitä voida näin ollen pitää valtiontukena. Se on palauttanut mieleen tämän tariffin historian ja korostanut, että sen
voimassaolon jatkamiset vuoden 1991 jälkeen liittyivät muille yrityksille myönnettyjen vesivoimakonsessioiden yleiseen uudistamiseen
ja että sen vuoksi ne vastasivat periaatetta, jonka mukaan Terniä oli kohdeltava samalla tavoin kuin niitä omaan käyttöön
tuottajia, joiden omaisuutta ei pakkolunastettu ja jotka saattoivat jatkaa sähkön tuotantoa ja kulutusta hyvin alhaisin kustannuksin
(riidanalaisen päätöksen 43 ja 44 perustelukappale).
Kantaja on siis muodollisen tutkintamenettelyn aikana esittänyt väitteitä, joilla se pyrkii osoittamaan, että Terni-tariffin
uudistamista olisi pidettävä olennaisena osana asetuksen nro 1165/63 6 §:ssä säädettyä järjestelmää, jolla suoritetaan vahingonkorvaus
Ternille.
Juuri tähän komissio on ensinnäkin ottanut kantaa, kun se on todennut, että riidanalainen toimi merkitsee EY 87 artiklan 1
kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Kantaja väittää siten virheellisesti, että komissio esti sitä ”osallistumasta päätöksen
kohteen ratkaisemista koskevaan menettelyyn” tai että siltä ”evättiin ilman oikeudellista perustetta mahdollisuus kyseenalaistaa
muodollisen tutkintamenettelyn aikana tämän toimielimen näkemys Terni-tariffin soveltamisajan jatkamisen lainvastaisuudesta
valtiontukia koskevan säännöstön kannalta”.
On todettava vielä, että kantajan väite siitä, että komissio muutti menettelyn aikana radikaalisti 20.2.2007 päivätyllä kirjeellä
pyytämiään tietoja ja siten riidanalaista toimea koskevaa arviointia, ei vastaa muodollisen tutkintamenettelyn kohdetta ja
perustuu 20.2.2007 päivätyn tiedonsaantipyynnön tekstin virheelliseen lukemistapaan.
Komissio on pitänyt tarpeellisena kerätä kansallistamisen yhteydessä valtiolle luovutetun omaisuuden kirjanpitoarvoa koskevia
tietoja. Kyseessä ei kuitenkaan ollut ainoa 20.2.2007 päivättyyn kirjeeseen sisältyvistä tiedonsaantipyynnöistä, ja muotoilu,
jonka mukaan pyydetyt tiedot olivat tarpeen ”ratkaisun saavuttamiseksi” kyseisessä asiassa, on sijoitettava muodollisen tutkintamenettelyn
ja sen tavoitteiden, joita ovat se, että ne tahot, joita asia koskee, tulevat kuulluiksi, ja se, että komissio on tietoinen
kaikista asiaa koskevista tiedoista, ennen kuin se tekee päätöksensä, asiayhteyteen (ks. vastaavasti asia 84/82, Saksa v.
komissio, tuomio 20.3.1984, Kok., s. 1451, Kok. Ep. VII, s. 545, 13 kohta).
Muodollisella tutkintamenettelyllä ei voi olla edellä kuvatusta poikkeavaa ulottuvuutta, eikä siihen sisälly muun muassa tiettyjen
asiakirja-aineistoon kuuluvien seikkojen toteamista lopullisesti ennen lopullisen päätöksen tekemistä.
On todettava, että 20.2.2007 päivätystä kirjeestä ei voida kantajan väittämällä tavalla päätellä, että komissio olisi pitänyt
”ratkaisevana sen kannalta, luokitellaanko alennettu tariffi valtiontueksi, sen osoittamista, että tämän korvauksen (nyky-)arvo
oli sama tai pienempi kuin pakkolunastetun omaisuuden arvo”. Tämä väite perustuu mainitun kirjeen tekstin virheelliseen lukemiseen.
Komissio ei missään tapauksessa ole koskaan ilmoittanut Italian viranomaisille eikä entisille Terni-yhtiöille, että se arvioisi
Terni-tariffin soveltuvuutta jälkikäteen tutkimatta sitä, voidaanko mainitun tariffin soveltamisajan jatkaminen riidanalaisella
toimella oikeuttaa vahingonkorvauksena Ternin vuonna 1962 suoritetun pakkolunastuksen vuoksi kärsimästä vahingosta.
Edellä esitetystä seuraa, että kantajan puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskeva väite on hylättävä.
Kantaja väittää toiseksi, että riidanalainen päätös on joka tapauksessa lainvastainen, vaikka hyväksyttäisiin suppea näkemys
niiden, joita asia koskee, puolustautumisoikeuksista asetuksen N:o 659/1999 nojalla aloitetussa menettelyssä, sillä sitä rasittaa
korjaamiskelvoton ristiriita päätöksen selvitysosan, perusteluosan ja päätösosan välillä.
Komissio väittää, että mainittua kanneperustetta ei voida ottaa tutkittavaksi, ja vetoaa työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohtaan,
jossa säädetään, että asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu kirjallisen käsittelyn
aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin.
On kuitenkin huomattava, että mainittua kanneperustetta ei voida pitää uutena, koska se mainittiin jo kannekirjelmässä. Komission
vaatimus sen tutkimatta jättämisestä on siten hylättävä.
Kanneperusteen täsmällistä ulottuvuutta on kuitenkin vaikea hahmottaa, koska yksin ”päätöksen selvitysosan, perusteluosan
ja päätösosan välisen korjaamiskelvotonta ristiriitaa” koskevan väitteen perusteella ei voida todeta täsmällistä rikkomista,
kun tarkastellaan sitä, onko komissio mahdollisesti rikkonut unionin säännöstöön kuuluvaa säännöstä tai loukannut unionin
oikeuden yleistä oikeusperiaatetta.
Kantajan vastauskirjelmässä kanneperustetta seuraa selitys: ”Niillä henkilöillä, joita menettely koskee, ei ollut riittäviä
takeita, jotka olisivat mahdollistaneet menettelyn suorittavan viranomaisen (komission) näkemysten kyseenalaistamisen sellaisen
seikan osalta, joka myöhemmin osoittautui keskeiseksi päätöksen tekemisen kannalta.” Tämä perustelu osoittaa, että kyseinen
kanneperuste ei eroa edellä 178 kohdassa mainitulla tavalla hylätystä kantajan puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevasta
kanneperusteesta.
Lopuksi on huomattava, että kantajan vastauskirjelmässä on mainittu, että ”komissio on silti rikkonut vakavasti olennaisia
menettelymääräyksiä muodollisen tutkintamenettelyn aikana sekä sen itsensä että Italian tasavallan osalta, joilta kummaltakin
vietiin oikeudetta mahdollisuus kyseenalaistaa tämän toimielimen näkemys alennetun tariffin soveltamisajan jatkamisen lainvastaisuudesta
valtiontukia koskevan säännöstön kannalta” .
Siltä osin kuin kantajan tarkoituksena on esittää Italian tasavallan puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskeva kanneperuste,
mainittu kanneperuste on hylättävä sen vuoksi, etteivät tutkittavaksi ottamisen edellytykset täyty, ja joka tapauksessa perusteettomana.
On huomattava, että puolustautumisoikeuksien loukkaaminen merkitsee subjektiivisten oikeuksien loukkaamista (ks. yhdistetyt
asiat T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2501, 425 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen) ja että asianomaisen jäsenvaltion on siis itse vedottava siihen (ks. vastaavasti edellä 163
kohdassa mainittu asia Technische Glaswerke Ilmenau v. komissio, tuomion 203 kohta).
Näin ollen kantajan esittämää väitettä, jonka mukaan asianomaisen jäsenvaltion, tässä tapauksessa Italian tasavallan, puolustautumisoikeuksia
on loukattu, ei voida ottaa tutkittavaksi.
Vaikka tämä kanneperuste voitaisiin ottaa tutkittavaksi, sitä ei kuitenkaan voitaisi hyväksyä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaate edellyttää, että asianomaiselle jäsenvaltiolle
annetaan tilaisuus esittää tehokkaasti näkemyksensä sellaisista niiden kolmansien osapuolten, joita asia koskee, EY 88 artiklan
2 kohdan mukaisesti esittämistä huomautuksista, jotka komissio aikoo ottaa päätöksensä perustaksi. Jos jäsenvaltiolle ei ole
annettu tilaisuutta kommentoida näitä huomautuksia, komissio ei voi käyttää niitä päätöksessään kyseistä jäsenvaltiota vastaan.
Tällaisesta puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta voi kuitenkin seurata päätöksen kumoaminen ainoastaan, jos menettely olisi
voinut johtaa toisenlaiseen tulokseen ilman kyseistä sääntöjenvastaisuutta (asia 259/85, Ranska v. komissio, tuomio 11.11.1987,
Kok., s. 4393, 12 ja 13 kohta ja asia C-301/87, Ranska v. komissio, tuomio 14.2.1990, Kok., s. I-307, Kok. Ep. X, s. 319,
29−31 kohta).
Esillä olevassa asiassa on todettava, että komissiota ei ole moitittu siitä, että se olisi ottanut päätöksensä perustaksi
sellaiset kolmansien osapuolten, joita asia koskee, huomautukset, joiden osalta Italian tasavallalle ei olisi varattu tilaisuutta
esittää näkemystään. Italian tasavallalla on ollut EY 88 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 2 kohdassa
edellytetty mahdollisuus esittää huomautuksensa menettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä, ja sille on toimitettu kolmansien
osapuolten, joita asia koskee, tässä yhteydessä esittämät huomautukset, mistä on osaltaan seurannut sen puolelta 22.12.2006
päivätyssä kirjeessä ilmaistu reaktio (riidanalaisen päätöksen kuudes perustelukappale).
Kantaja väittää, että komissio ei ollut antanut Italian tasavallalle ja kantajalle itselleen mahdollisuutta kyseenalaistaa
muodollisen tutkintamenettelyn aikana tämän toimielimen näkemystä Terni-tariffin soveltamisajan jatkamisen lainvastaisuudesta
valtiontukia koskevan säännöstön kannalta, koska se ei menettelyn aikana tiedottanut Italian tasavallalle 20.2.2007 päivätyssä
kirjeessä pyydettyjen tietojen ja siten riidanalaisen toimen arviointia koskevasta muutoksesta.
On korostettava, että Italian tasavalta on komissiolle muodollisen tutkintamenettelyn kuluessa toimittamissaan huomautuksissa
esittänyt, että niin alkuperäinen tariffisopimus – Ternin saama lainmukainen korvaus sen omaisuuden pakkolunastamisesta –
kuin sen myöhemmät jatkamisetkaan eivät ole valtiontukea. Se viittaa tämän näkemyksen tueksi useisiin unionin tuomioistuimen
tuomioihin, joissa on todettu, etteivät tietyt yrityksille myönnettyjen korvausten muodot ole valtiontukea, erityisesti silloin,
kun kyse on vahingonkorvauksista ja yleishyödyllisistä palveluista maksetuista korvauksista (riidanalaisen päätöksen 58 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 59 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Terni-tariffin hyväksymisestä valtiontukena [Italian tasavalta] toteaa, että laista nro 9/1991, jossa säädetään tariffin
voimassaolon jatkamisesta ensimmäisen kerran, ilmoitettiin komissiolle asianmukaisesti ja komissio hyväksyi sen. Kun tariffin
voimassaoloa on sittemmin jatkettu samalla kun sähköä vesivoimalla tuottaville laitoksille myönnetyn [konsession] voimassaoloa
on jatkettu, on noudatettu samaa logiikkaa, jota komissio ei ole koskaan kyseenalaistanut. Sen vuoksi Terni-tariffia olisi
Italian [tasavallan] mukaan pidettävä voimassa olevana toimenpiteenä, joka ei ole tukea.”
Italian tasavalta on siten muodollisen tutkintamenettelyn kuluessa esittänyt näkemyksensä riidanalaisen toimen vahingonkorvausluonteesta.
Lisäksi edellä 191 kohdassa mainittu kantajan väite ei liity muodollisen tutkintamenettelyn kohteeseen ja perustuu 20.2.2007
päivätyssä kirjeessä esitetyn tietojensaantipyynnön virheelliseen lukemiseen, kuten edellä on mainittu.
On huomattava vielä, että mistään valtiontukia koskevasta säännöksestä tai määräyksestä tai oikeuskäytännöstä ei ilmene, että
komission velvollisuutena olisi kuulla valtiontukien saajaa siitä oikeudellisesta arvioinnista, jonka se tekee kyseessä olevasta
toimenpiteestä, tai että sen velvollisuutena olisi tiedottaa asianomaiselle jäsenvaltiolle tai varsinkaan tuensaajalle kannastaan
ennen päätöksensä tekemistä, kun niille, joita asia koskee, sekä jäsenvaltiolle on annettu mahdollisuus esittää huomautuksensa
(edellä 163 kohdassa mainittu asia Technische Glaswerke Ilmenau v. komissio, tuomion 198 kohta).
Italian viranomaisten esittämää taloudellista selvitystä koskeva ilmeinen arviointivirhe
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja esittää, että komissio kyseenalaistaa Italian viranomaisten esittämän taloudellisen selvityksen kahden seikan osalta.
Ensinnäkin tässä selvityksessä yliarvioidaan pakkolunastettujen laitosten arvo, eikä oteta huomioon sitä, että nämä laitokset
ja niihin liittyvä omaisuus olisi pitänyt palauttaa valtiolle konsession päättyessä.
Kantaja esittää, että pakkolunastetun omaisuuden arvon laskenta Ternin vuosittaisten tilinpäätösten avulla on juuri se, mitä
komissio oli pyytänyt, ja että alkuperäiset, notaarin vahvistamat tilinpäätökset olivat täysin yhtiöoikeutta koskevan säännöstön,
mukaan lukien säännökset omaisuuden arvon ”kuolettamisesta” suhteessa mahdollisten konsessioiden jäljellä olevaan kestoon,
mukaisia.
Sen lisäksi, että komission väitteiden hyväksymisestä seuraisi todistustaakan kääntyminen, niissä ei oteta huomioon sitä,
että ilman pakkolunastusta Ternin vesivoimakonsessioita olisi jatkettu useaan otteeseen 31.12.2020 saakka, kuten kaikkien
muiden omaan käyttöön tuottajien, joiden omaisuutta ei pakkolunastettu, konsessioita.
Toiseksi kantaja väittää, että komission mukaan kyseessä olevassa selvityksessä aliarvioitiin Terni-tariffin tuottaman edun
arvoa, koska Ternin todellisuudessa maksamaa määrää olisi mainitun tariffiedun laskemiseksi pitänyt verrata tariffiin, jonka
mainittua yhtiötä sähkönkulutukseltaan vastaava muu kuin omaan käyttöön tuottaja normaalisti maksaa.
Kantaja vastaa, että Terni ja sen seuraajat on vapautettu tietyistä tariffin muodostavista osista (esimerkiksi lämpölisämaksu)
laista nro 1643/62 ja sen soveltamisasetuksesta täysin erillisillä ja niiden jälkeen annetuilla lakien ja asetusten säännöksillä
mutta mainitun lain perusteena olevan omaan käyttöön tuottajien kanssa suoritettavan vertailun logiikan mukaisesti. On siten
virheellistä väittää, että Terni-tariffia olisi saadun edun arvon arvioimiseksi verrattava (lämpölisämaksun sisältävään) ”tavanomaiseen
tariffiin”, jonka muut toimijat kuin omaan käyttöön tuottajat joutuvat maksamaan. Samaa ajattelua voidaan soveltaa entisten
Terni-yhtiöiden sähkötoimialan korvauskassasta vuosien 2000 ja 2006 välisenä aikana saamien ”korvaavien etujen” laskentaan.
Etu on siten kantajan mukaan laskettava sen hinnan perusteella, joka entisten Terni-yhtiöiden olisi joka tapauksessa pitänyt
edellä mainittujen säännösten perusteella maksaa, eikä sähkömarkkinoiden normaalihinnan perusteella, kuten komissio virheellisesti
väittää.
Komissio huomauttaa, että se on tutkinut Italian viranomaisten esittämän selvityksen sisällöllisesti vain toissijaisesti ja
että esillä olevan kanteen toisessa osassa mainitut väitteet ovat joka tapauksessa vaikutuksettomia, jos sen väite siitä,
ettei selvityksellä ole merkitystä, vahvistetaan.
Se korostaa, että kantaja ei kiistä sitä riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappaleessa esitettyä havaintoa, jonka mukaan
”selvityksessä omaisuuden kirjanpitoarvona pidetään Ternin vuoden 1962 tilinpäätöksen ’koneet ja laitteet’ -tase-erää vähennettynä
seuraavan vuoden vastaavalla tase-erällä”, vaikka ”ei ole mitään konkreettista näyttöä siitä, että erotus johtuisi yksinomaan
vesivoimalaitoksen menettämisestä”. Tämä havainto riittää osoittamaan selvityksen vähäisen luotettavuuden, koska ei ole näytetty,
että vahingonkorvauksen asianmukaisuus olisi tutkittu yksin pakkolunastettujen vesivoimalaitosten perusteella.
Komissio katsoo, että Italian viranomaisten esittämässä selvityksessä ei täsmennetä sitä, otettiinko Ternin vuoden 1963 tilinpäätökseen
perustuvassa laitosten arvon määrittämisessä huomioon sitä, että konsession päättyessä suuri osa näistä laitoksista olisi
siirtynyt valtion haltuun. Kantajan muodollinen, notaarin vahvistamaa tilinpäätöstä koskeva huomautus ei poista tätä keskeistä
seikkaa koskevaa epävarmuutta. Komissio on esittänyt kantajan sen väitteen osalta, jonka mukaan Ternin vesivoimakonsessiota
olisi ilman pakkolunastusta jatkettu joulukuuhun 2020 saakka, että vuonna 1962 pakkolunastetun omaisuuden arvon määrittämiseksi
on tarkasteltava pakkolunastushetkellä vallinnutta tilannetta eikä huomioon voida ottaa muutoksia, joita ilman pakkolunastusta
olisi voinut myöhemmin tapahtua, ja että vuosi 2020 on joka tapauksessa virheellinen ajankohta, koska lailla nro 266/2005
säädetty vesivoimakonsessioiden voimassaoloajan jatkaminen vuoteen 2020 on julistettu perustuslainvastaiseksi.
Komissio väittää tariffien vertailevan arvioinnin osalta, että kyseessä olevassa selvityksessä otetaan virheellisesti vertailukohdaksi
(tavanomaisen markkinahinnan sijasta) omaan käyttöön tuottajan maksama hinta eikä oteta huomioon sitä, että Ternin pitäminen
virtuaalisena omaan käyttöön tuottajana vuoteen 1992 saakka oli osa tälle yhtiölle suoritettavaa vahingonkorvausta. Jos tämän
yhtiön omaisuutta olisi pakkolunastettu ilman vahingonkorvausta, sitä ei olisi pidetty ”virtuaalisena omaan käyttöön tuottajana”
ja sen olisi tästä syystä pitänyt maksaa sähköstä tavanomainen markkinahinta (eikä omaan käyttöön tuottajan, joka on vapautettu
tietyistä tariffin muodostavista osista, maksama hinta). Niinpä Ternille myönnetyn vahingonkorvauksen määrän arvioimiseksi
on laskettava markkinahinnan (eli ilman vahingonkorvausta maksettavan hinnan) ja tälle (virtuaalisena omaan käyttöön tuottajana
pidettävälle) yhtiölle vahingonkorvauksena myönnetyn alennetun tariffin erotus.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On huomattava, että komissio on tutkinut kyseessä olevan selvityksen sisällöllisesti vain toissijaisesti ja että se on ensisijaisesti
katsonut, että tämä selvitys ei ole merkityksellinen, koska vahingonkorvaustavan asianmukaisuuden arviointi olisi välttämättä
suoritettava ex ante eli pakkolunastushetken tilanteen mukaan. Komissio on tämän lähestymistavan mukaisesti todennut, että
alennetun tariffin saaneet eivät olleet alkuperäisenä vahingonkorvauksena myönnetyn tariffitoimen voimassaolon päättymiseen
saakka, ja vain tähän saakka, saaneet mitään etua, eikä tätä johtopäätöstä voida kyseenalaistaa voittoja ja tappioita koskevilla
laskelmilla, varsinkin jos ne on toteutettu jälkikäteen (riidanalaisen päätöksen 82–85 perustelukappale).
Kantaja ei eksplisiittisesti riitauta tätä komission näkemystä siitä, että kyseinen selvitys on lähtökohtaisesti merkityksetön
sen kannalta, miten riidanalainen toimi luokitellaan valtiontukia koskevan säännöstön valossa. Se on vedonnut toisen kumoamisperusteen
osalta vain väitettyä puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevaan menettelyvirheeseen.
Se on sen sijaan riitauttanut tämän lähestymistavan perusteella tehdyn johtopäätöksen EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista koskevan
kanneperusteen osalta. On kuitenkin huomattava, että komissio on aivan oikein katsonut, että vuonna 2005 myönnetty Terni-tariffin
soveltamisajan jatkaminen riidanalaisella toimella ei kuulunut olennaisena osana Ternille vuonna 1962 suoritetun pakkolunastuksen
perusteella maksattavaan korvaukseen, ja todennut, että entisille Terni-yhtiöille 1.1.2005 alkaen myönnetty alennettu tariffi
oli EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtiontuki.
Näin ollen kanneperuste, joka koskee sitä, että komissio on tehnyt ilmeisen Italian viranomaisten esittämää taloudellista
selvitystä koskevan arviointivirheen, on hylättävä tehottomana.

EY 88 artiklan 3 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että riidanalainen päätös on lainvastainen siltä osin kuin komissio väittää, että Italian tasavalta on pannut
riidanalaisen toimen täytäntöön EY 88 artiklan 3 kohdan vastaisesti, ja määrää tämän valtion tästä syystä perimään lailla
nro 80/05 jo myönnetyt määrät takaisin.
Se esittää, että riidanalaisella toimella ei ole kumottu lakia nro 9/91, jolla säädettiin Terni-tariffin soveltamisajan jatkamisesta
31.12.2007 saakka siten, että määrät vähenevät vaiheittain vuosien 2002 ja 2007 välillä, vaan että se on ”ohitettu”, koska
sillä on jäädytetty määrät, joihin yrityksillä oli oikeus 31.12.2004, ja jatkettu mainitun tariffin ajallista soveltamista
vuoteen 2010 saakka. Niinpä vaikka riidanalainen toimi olisi lainvastainen, lain nro 9/91 säännöksiä sovellettaisiin niiden
voimassaoloajan luonnolliseen päättymiseen saakka. Autorità per l’energia elettrica e il gas (sähköenergia- ja kaasuasioista
vastaava viranomainen, jäljempänä AEEG) teki vuosina 2005 ja 2006 varovaisuuslogiikkaa noudattaen useita päätöksiä, jotta
kantaja ja muut entiset Terni-yhtiöt saisivat ainoastaan niille komission jo tutkiman ja hyväksymän lain nro 9/91 perusteella
kuuluvat Terni-tariffin määrät.
Kantajan sähköalan korvauskassasta vuosina 2005–2007 saamista maksusuorituksia koskevista kirjeistä ilmenee, että kaikki Terni-tariffin
perusteella suoritettavat korvaukset on aina, myös lain nro 80/05 voimaantulon jälkeen, suoritettu viittaamatta tähän säännökseen,
mikä osoittaa, että se, ettei kantajalle ole suoritettu riidanalaisella toimella säädettyjä määriä, perustuu Italian viranomaisten
tarkoitukseen noudattaa EY 88 artiklan 3 kohdassa määrättyä keskeyttämisvelvoitetta. Kantaja väittää, että se ei ole näin
ollen saanut riidanalaisen päätöksen antamiseen johtanutta menettelyä ennen tai sen jälkeen mitään määriä riidanalaisella
toimella jatkettuna tariffikomponenttina vaan se on saanut rahaa yksin lain nro 9/91 perusteella.
Kantaja esittää, että komissio tiesi, että kantajan vuoteen 2007 saakka saamat määrät oli suoritettu sille lain nro 9/91 perusteella
kuuluvien määrien ennakkomaksuna, kuten riidanalaisen päätöksen 33–35 ja 162 perustelukappale osoittavat. Komission väite,
jonka mukaan tämä seikka ei voi vaikuttaa riidanalaisen päätöksen pätevyyteen ja koskee vain sen täytäntöönpanoa, on ilmeisen
virheellinen. Ei voida kiistää, että edellytykset tuen julistamiselle laittomaksi ja valtion määräämiselle perimään se takaisin
puuttuvat, koska riidanalaista toimea ei ole pantu tehokkaasti täytäntöön EY 88 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Lisäksi komission näkemys, jonka mukaan pelkkä riidanalaisen toimen julkaiseminen tai sen voimaantulo merkitsee tuen myöntämistä
koskevan keskeyttämisvelvoitteen rikkomista, on paitsi EY 88 artiklan 3 kohdan sanamuodon mukaisen merkityksen myös tämän
kiellon asettamisen syyn ja sen tehokkaan vaikutuksen vastainen.
EY 88 artiklan 2 ja 3 kohdan määräyksillä on tarkoitus ennen kaikkea estää mahdollinen kilpailun vääristyminen sisämarkkinoilla
siitä syystä, että tuensaaja saa kilpailijoihinsa nähden etua ennen kuin komissio tekee päätöksen tämän tuen soveltuvuudesta
yhteismarkkinoille. Keskeyttämisvelvoitteella on määrä taata tosiasiallinen yhdenvertainen kohtelu toimijoiden välillä siten,
että yritys saa etua vasta sitten, kun valtio panee tuen täytäntöön sen jälkeen, kun komissio on tutkinut sen soveltuvuuden
yhteismarkkinoille. Koska kantaja ei ole esillä olevassa asiassa voinut saada riidanalaisella toimella myönnettyjä määriä,
se ei ole saanut mitään etua suhteessa kilpailijoihinsa eivätkä kilpailun edellytykset ole vääristyneet yhteismarkkinoilla.
Komissio esittää, että kantaja ei kiistä sitä, että riidanalaisella toimella säädetty Terni-tariffin soveltamisajan jatkaminen
on tullut voimaan ilman, että siitä on ilmoitettu EY 88 artiklan 3 kohdan edellyttämällä tavalla etukäteen, ja tunnustaa jopa,
että AEEG on ryhtynyt erityisiin täytäntöönpanotoimiin Terni-tariffia vastaavien korvauksen osatekijöiden osalta, kun se on
sallinut niiden maksamisen edellytyksellä, että edunsaajayritykset asettavat erityisen vakuuden. Vaikka katsottaisiinkin,
että riidanalaisella toimella säädettyjä määriä ei ole maksettu, tämä ei missään tapauksessa muuta mitään siltä osin, että
tämä toimi on pantu täytäntöön mainitussa artiklassa tarkoitetun etukäteistä ilmoittamista koskevan velvoitteen vastaisesti.
Tämä komission kanta on, toisin kuin kantaja väittää, täysin yhteensopiva EY 88 artiklan 3 kohdan tekstin ja logiikan kanssa.
Riidanalaisella toimella säädetyn kaltaista tukijärjestelmää ei voida sen voimaantulon jälkeen luokitella vain ”hankkeeksi”,
jolla pyritään ottamaan käyttöön mainitussa artiklassa tarkoitetut tuet. Tällaisessa tilanteessa on absurdia ja valtiontukien
ennakkovalvontaa koskevan järjestelmän logiikan vastaista katsoa, että komissio voisi todeta EY 88 artiklan 3 kohdan rikkomisen
vasta sen jälkeen, kun se on tarkastanut, että kaikki edunsaajat todella saavat kyseessä olevalla järjestelmällä myönnettyä
etua.
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että sitä, että kantaja ei ole saanut riidanalaisella toimella säädettyjä määriä, on arvioitava
riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon yhteydessä eikä se voi vaikuttaa tämän päätöksen lainmukaisuuteen.
Komissio korostaa, että hallinnollisen menettelyn aikana ei ole väitetty, että kantaja ei olisi riidanalaisen toimen voimaantulosta
huolimatta saanut siihen liittyvää etua, mikä selittää riidanalaisessa päätöksessä olevan maininnan tuen myöntämisestä EY
88 artiklan 3 kohdan vastaisesti ja takaisin perintää koskevan vaatimuksen, kuitenkin niin, että riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanovaiheessa
on tutkittava, mikä on eri edunsaajien todellisuudessa saaman tuen määrä. Se muistuttaa vakiintuneesta oikeuskäytännöstä,
jonka mukaan komissiota ei voida arvostella siitä, ettei se ole ottanut huomioon sellaisia mahdollisia tosiseikkoja, jotka
sille olisi voitu esittää mutta joita sille ei ole esitetty hallinnollisessa menettelyssä, koska komissiolla ei ole viran
puolesta velvollisuutta tutkia ja arvioida, mitkä ovat ne seikat, jotka sille olisi voitu esittää.
Se esittää vielä, että kantaja ei ole osoittanut, että se ei olisi saanut riidanalaisella toimella myönnettyjä etuja, ja että
Italian viranomaisten riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen antamat tiedot osoittavat sitä vastoin, että entiset Terni-yhtiöt
ovat yhdessä hyötyneet Terni-tariffin soveltamisajan jatkamisesta, koska ne ovat saaneet laissa nro 9/91 säädetyn ylittäviä
korvauksia.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Riidanalaisen päätöksen 118–132 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on katsonut, että riidanalaista toimea on pidettävä
uutena tukena 1.1.2005 alkaen ja että tämä tuki on lainvastainen, koska Italian tasavalta ei ole ilmoittanut sille lain nro
80/2005 11 §:n 11 momentista.
Sen jälkeen, kun komissio on todennut, että kyseiseen tukeen ei voida soveltaa mitään EY 87 artiklassa määrätyistä poikkeuksista,
ja julistanut Terni-tariffin soveltamisajan toisen jatkamisen yhteismarkkinoille soveltumattomaksi (riidanalaisen päätöksen
147 perustelukappale), se on esittänyt, että kaikki yhteismarkkinoille soveltumattomat tuet, joita kantaja, Cementir ja Nuova
Terni Industrie Chimiche ovat saaneet lain nro 80/2005 11 §:n 11 momentin nojalla 1.1.2005 alkaen, on perittävä takaisin korkoineen
(riidanalaisen päätöksen 160 perustelukappale).
Komissio on riidanalaisen päätöksen 161 ja 162 perustelukappaleessa täsmentänyt vielä seuraavaa:
”(161) Takaisinperinnän tarkoituksena on palauttaa tuensaajan kilpailuasema sellaiseksi kuin se oli ennen yhteismarkkinoille soveltumattoman
tuen myöntämistä. Selvitettäessä, millainen entisten Terni-yhtiöiden kilpailuasema oli ennen lain soveltamista, on otettava
huomioon lailla nro 9/1991 säädetty voimassa oleva tukitoimenpide, joka oli hyväksytty vuoteen 2007.
(162) Siksi komissio katsoo, että jäljellä olevat tukisummat, joihin tuensaajilla olisi ollut oikeus lain nro 9/1991 nojalla vuosina
2005, 2006 ja 2007, jos lakia nro 80/2005 ei olisi sovellettu, voidaan vähentää takaisinperittävästä summasta, mikäli [Italian
tasavalta] katsoo, että tuensaajilla on niihin kansallisen lain nojalla oikeus.”
Kantaja väittää, että edellytykset tuen laittomaksi julistamiselle ja valtion määräämiselle perimään se takaisin puuttuvat,
koska riidanalaista toimea ei ole pantu tehokkaasti täytäntöön EY 88 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Kantaja ei
ole kuitenkaan saanut mitään määriä tariffikomponenttina, jonka soveltamisaikaa oli jatkettu riidanalaisella toimella, vaan
vuoteen 2007 saakka saadut määrät olivat sille komission hyväksymän lain nro 9/91 perusteella kuuluvien määrien ennakkomaksua.
Koska etukäteisilmoitusta koskevaa velvoitetta ei ole rikottu eikä mitään takaisin perittäviä määriä ole, komissio on rikkonut
EY 88 artiklan 3 kohtaa, kun se on julistanut tuen lainvastaiseksi ja määrännyt sen tästä syystä perittäväksi takaisin.
Näitä näkemyksiä ei voida hyväksyä.
On huomattava, että sellaisten uusien tukien osalta, joita jäsenvaltiot aikovat myöntää, on määrätty ennakkovalvontamenettelystä,
jota ilman tukea ei voida pitää säännönmukaisesti myönnettynä (asia C‑44/93, Namur-Les assurances du crédit, tuomio 9.8.1994,
Kok., s. I‑3829, 12 kohta ja edellä 162 kohdassa mainittu asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 35 kohta).
EY 88 artiklan 3 kohdan ja asetuksen N:o 659/1999 2 ja 3 artiklan mukaan komissiolle on ilmoitettava tuen myöntämistä tai
muuttamista koskevasta suunnitelmasta, ja suunnitelma voidaan toteuttaa vasta, kun se on antanut implisiittisesti tai eksplisiittisesti
suostumuksensa.
Jäsenvaltioiden on näin ollen noudatettava kahta erottamatonta velvoitetta eli niiden on etukäteen ilmoitettava tukea koskevasta
suunnitelmasta ja lykättävä näiden suunnitelmien toteuttamista siihen saakka, kunnes komissio on ottanut kantaa toimenpiteen
soveltuvuuteen yhteismarkkinoille.
Asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan f kohdan mukaan sääntöjenvastaisella tuella tarkoitetaan ”uutta tukea, joka on otettu käyttöön
perustamissopimuksen [88] artiklan 3 kohdan vastaisesti” eli ilmoittamatta etukäteen komissiolle tai, jos siitä on ilmoitettu,
myönnetty, ennen kuin komissio on ottanut siihen kantaa säädetyssä määräajassa.
Esillä olevassa asiassa on riidatonta, ettei Terni-tariffin soveltamisajan toinen jatkaminen sisälly lakia koskevaan suunnitelmaan
vaan lain nro 80/05 11 §:n 11 momenttiin ja että Italian viranomaiset eivät ole tehneet komissiolle mitään ilmoitusta, mikä
on EY 88 artiklan 3 kohdan rikkomisen osoittava seikka.
Kantajan väite siitä, että tariffikomponenttina, jonka soveltamista jatkettiin riidanalaisella toimella, ei ole suoritettu
mitään rahamääriä, on näin ollen tältä osin merkityksetön.
Oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että tukea voidaan pitää myönnettynä, vaikka sen määrää ei ole vielä maksettu edunsaajalle.
Oikeuskäytännössä on todettu, että jäsenvaltio ei noudattanut EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ilmoitti
toimenpiteistä, joilla tukea koskeva järjestelmä otettiin käyttöön, vasta sen jälkeen, kun ne annettiin lakina (asia 169/82,
komissio v. Italia, tuomio 27.3.1984, Kok., s. 1603, 11 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut mainitun
määräyksen sanamuotoon tukeutuen, että komissiolle on siten ilmoitettava tukitoimenpiteistä jo suunnitteluvaiheessa eli ennen
niiden toteuttamista ja silloin kun niitä voidaan vielä muuttaa komission mahdollisten huomautusten mukaisesti (asia T‑188/95,
Waterleiding Maatschappij v. komissio, tuomio 16.9.1998, Kok., s. II‑3713, 118 kohta).
Tämä EY 88 artiklan 3 kohdan tulkinta on niin määräyksen sanamuodon kuin sillä säännöstöllä, johon tämä määräys kuuluu, tavoitellun
päämäärän, joka on sen varmistaminen, että komissiolla on tilaisuus käyttää hyvissä ajoin ja yleisen edun nimissä tuen myöntämistä
tai muuttamista koskeviin suunnitelmiin liittyvää valvontavaltaansa ja suorittaa näin ennalta ehkäisevä tarkastus (ks. vastaavasti
edellä 189 kohdassa mainittu asia Ranska v. komissio, 14.2.1990 annetun tuomion 17 kohta). Valtiontukia koskevan ennakkovalvontajärjestelmän
logiikan vastaista olisi katsoa, että komissio voisi todeta EY 88 artiklan 3 kohdan rikkomisen vasta sen jälkeen, kun se on
tutkinut, että jokainen edunsaaja todella saa kyseessä olevalla toimenpiteellä myönnettyä etua.
Komissio on siten aivan oikein luokitellut riidanalaisen toimen valtionavuksi.
Komissio on riidanalaisen päätöksen 147 perustelukappaleessa todennut myös, että koska kyseessä olevaan tukeen ei voida soveltaa
mitään EY 87 artiklassa luetelluista poikkeuksista, Terni-tariffin soveltamisajan toista jatkamista on pidettävä yhteismarkkinoille
soveltumattomana.
Asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan mukaan ”sääntöjenvastaista tukea koskevissa kielteisissä päätöksissä komissio päättää,
että asianomaisen jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet tuen perimiseksi takaisin”. Tämä sanamuoto
ilmaisee takaisin perinnän systemaattisuuden. Tästä syystä riidanalaisessa päätöksessä säädetään, että Italian tasavallan
kantajan, Cementirin ja Nuova Terni Industrie Chimichen hyväksi täytäntöönpanema tuki ei sovellu yhteismarkkinoille (1 artikla)
ja että Italian tasavallan on perittävä mainittu tuki takaisin tuensaajilta (2 artikla).
Kantaja riitauttaa takaisin perintää koskevan vaatimuksen pätevyyden ja vetoaa siihen, että vuoteen 2007 mennessä saadut määrät
on suoritettu sille yksinomaan lain nro 9/91 perusteella kuuluvien määrien ennakkomaksuna, mistä komissio oli riidanalaisen
päätöksen 33–35 ja 162 perustelukappaleen osoittamalla tavalla tietoinen.
Ensinnäkin on korostettava, että sen, että riitautettuja tukia ei ole vielä maksettu edunsaajille, ilmoittaminen komissiolle
hallinnollisen menettelyn aikana ei ole tae sitä, että tällaisia maksuja ei olisi maksettu myöhemmin, erityisesti tämän tiedon
antamisen ja lopullisen päätöksen tiedoksiantamisen välisenä aikana. Joka tapauksessa komissiota ei voida moittia siitä, että
se on tavoitteenaan mahdollisimman laaja oikeussuoja ilmaissut päätöksessä konkreettiset seuraukset selvästi (ks. vastaavasti
asia C‑364/90, Italia v. komissio, tuomio 28.4.1993, Kok., s. I‑2097, 48 ja 49 kohta), kuten komissio on riidanalaisen päätöksen
160–162 perustelukappaleessa tehnyt.
On huomattava, että riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että AEEG asetti sen jälkeen, kun komissio oli aloittanut muodollisen
tutkintamenettelyn, ehdoksi päätöksellä nro 190/06 lain nro 80/2005 nojalla suoritettaville maksuille, että entiset Terni-yhtiöt
antavat vakuuden siltä varalta, että tuki peritään takaisin (riidanalaisen päätöksen 33 perustelukappale).
Samassa päätöksessä AEEG antoi vaihtoehtoisen mahdollisuuden maksaa vuonna 2006 ennakkomaksuna tuet, jotka erääntyisivät lain
nro 9/91 nojalla edellisen järjestelyn loppuun mennessä (2007). Näistä maksuista AEEG ei vaatinut vakuutta. Entiset Terni-yhtiöt
valitsivat tämän vaihtoehdon, ja AEEG pani sen täytäntöön (riidanalaisen päätöksen 34 perustelukappale).
Komissio on täsmentänyt, että edellisessä kohdassa mainittuja ennakkomaksuja lukuun ottamatta ”kaikkiin maksuihin, jotka Cassa
Conguaglio [per il settore elettrico (sähköalan tasauskassa)] suoritti lain nro 80/2005 nojalla yhtiöille, liittyi vakuus”
(riidanalaisen päätöksen 35 perustelukappale).
Niinpä komissio on katsonut sen hallussa hallinnollisen menettelyn aikana olevien tietojen perusteella, että vastaaja oli
saanut vuonna 2006 tukisuorituksia sekä ennakkomaksuna lain nro 9/91 että lain nro 80/05 nojalla. Tämä selittää sen, että
komissio on vaatinut jo suoritetun tuen perimistä takaisin ja täsmentänyt, että jäljellä olevat tukisummat, joihin tuensaajilla
olisi ollut lain nro 9/91 nojalla oikeus, ”jos lakia nro 80/2005 ei olisi sovellettu”, voidaan vähentää takaisin perittävästä
summasta (riidanalaisen päätöksen 162 perustelukappale).
Komissio on kirjallisissa huomautuksissaan korostanut sitä, että Italian viranomaiset tai kantaja eivät ole hallinnollisen
menettelyn aikana väittäneet, että entiset Terni-yhtiöt eivät olisi riidanalaisen toimen voimaantulosta huolimatta saaneet
siihen liittyvää etua. Kantajan kirjallisiin huomautuksiin ei sisälly mitään sellaista, minkä perusteella tämä komission toteamus
voitaisiin kyseenalaistaa.
Sen sijaan kannekirjelmän sisältö, josta ilmenee, että kantaja moittii komissiota siitä, ettei se ole suorittanut tutkimusta,
jonka perusteella se olisi voinut todeta, ettei mitään takaisin perittäviä määriä ole, tukee tätä näkemystä. Niinpä kantaja
esittää, että komissio ei ole pyrkinyt ”tarkastamaan, oliko [Italian tasavalta] konkreettisesti pannut täytäntöön uuden toimen
siltä osin kuin määrät, jotka se olisi voinut lain nro 9/91 nojalla saada (mahdollisesti vakuutta vastaan), ylittyvät”.
Tässä vaiheessa on muistutettava vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan valtiontukipäätöksen lainmukaisuutta on arvioitava
niiden tietojen perusteella, joita komissiolla oli päätöstä tehdessään (asia C‑382/99, Alankomaat v. komissio, tuomio 13.6.2002,
Kok., s. I‑5163, 49 kohta ja edellä 57 kohdassa mainittu asia Espanja v. komissio, tuomion 31 kohta).
Ei ole kuitenkaan osoitettu, että komissiolla olisi ollut riidanalaista päätöstä tehdessään tiedossaan se, että sähköalan
tasauskassan kantajalle suorittamat määrät olisivat perustuneet yksin lakiin nro 9/91.
Tämän lisäksi on syytä huomata, että jäsenvaltion velvollisuus takaisin perittävän tuen täsmällisen määrän laskemiseen kuuluu
osana laajempaan kokonaisuuteen, komissiota ja jäsenvaltioita valtiontukia koskevia perussopimuksen määräyksiä täytäntöön
pantaessa molemminpuolisesti sitovaan vilpittömän yhteistyön velvoitteeseen, erityisesti silloin, kun laskutoimitukset riippuvat
tiedoista, joita jäsenvaltio ei ole toimittanut komissiolle (edellä 248 kohdassa mainittu asia Alankomaat v. komissio, tuomion
91 kohta). Komissiota ei voida arvostella siitä, ettei se ole ottanut huomioon sellaisia mahdollisia tosiseikkoja tai oikeudellisia
seikkoja, jotka sille olisi voitu esittää mutta joita sille ei ole esitetty hallinnollisessa menettelyssä, koska komissiolla
ei ole viran puolesta velvollisuutta tutkia ja arvioida, mitkä ovat ne seikat, jotka sille olisi voitu esittää (asia T‑109/01,
Fleuren Compost v. komissio, tuomio 14.1.2004, Kok., s. II‑127, 49 kohta).
Näin ollen vaikka edellä 249 kohdassa mainittu kantajan väite olisi paikkansapitävä, sillä ei voi olla vaikutusta riidanalaisen
päätöksen pätevyyteen vaan ainoastaan tuen takaisin perimistä koskeviin yksityiskohtiin (asia T‑354/99, Kuwait Petroleum (Nederland)
v. komissio, Kok., s. II‑1475, 68 kohta). Tuki on yleensä perittävä takaisin kansallisen oikeuden sovellettavien säännösten
mukaisesti, edellyttäen kuitenkin, että niitä sovelletaan siten, ettei niillä tehdä käytännössä mahdottomaksi yhteisön oikeudessa
edellytettyä takaisin perimistä (edellä 55 kohdassa mainittu ns. Tubemeuse-tapaus, tuomion 61 kohta ja asia C-5/89, komissio
v. Saksa, tuomio 20.9.1990, Kok., s. I-3437, Kok. Ep. X, s. 521, 12 kohta), ja tätä täytäntöönpanoa koskevat oikeudenkäyntiasiat
kuuluvat ainoastaan kansalliselle tuomioistuimelle (em. asia Kuwait Petroleum (Nederland) v. komissio, tuomion 68 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että EY 88 artiklan 3 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste on hylättävä.

Asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan rikkomista ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Kantaja huomauttaa, että asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaan ”komissio ei saa vaatia tuen takaisin perimistä,
jos tämä olisi [unionin] lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastaista”. Esillä olevassa asiassa riidanalaiseen päätökseen
sisältyvä vaatimus takaisin perimisestä merkitsee luottamuksensuojan periaatteen, johon voidaan, vaikka sitä tulkitaan valtiontukialalla
suppeasti, vedota poikkeuksellisissa olosuhteissa tai tilanteissa, jotka voivat olla perusteena luottamukselle tiettyyn oikeustilaan,
loukkaamista.
Komissio ei voi johtaa esillä olevan asian asiayhteydestä poikkeavaan asiayhteyteen liittyvästä oikeustapauksesta ehdotonta
ja yleistä sääntöä, jolla rajoitetaan luottamuksen suojaaminen vain niihin tapauksiin, joissa hallintoviranomainen on antanut
edunsaajalle ”täsmällisen vakuutuksen” tästä oikeustilasta.
Kantajan Terni-tariffia koskeva perusteltu luottamus on syntynyt merkityksellisten, todennettavien ja yksiselitteisten oikeudellisten
toimien ja menettelyn muodostaman kokonaisuuden perusteella.
Kantaja huomauttaa, että Italian viranomaiset jatkoivat ensimmäisen kerran Terni-tariffin soveltamisaikaa lain nro 9/91 20
§:n 4 momentilla vuonna 1962 tapahtuneen sähköalan kansallistamisen ”välttäneiden” omaan käyttöön tuottajien vesivoimakonsessioiden
jatkamisen vuoksi ja ilmoittivat sitten mainitusta laista komissiolle, jotta se tutkisi sen valtiontukia koskevan säännöstön
kannalta.
Komissio hyväksyi 6.8.1991 tekemällään päätöksellä lain nro 9/91 kokonaisuudessaan ja huomautuksia esittämättä. Tähän päätökseen
ei sisältynyt mitään kohtaa, jossa lain nro 9/91 20 §:n 4 momentilla suoritettu Terni-tariffin soveltamisajan jatkaminen luokiteltaisiin
”yhteismarkkinoille soveltuvaksi tueksi”. Sen sijaan komissio totesi tässä päätöksessä, että se oli päättänyt olla esittämättä
huomautuksia mainitun lain säännösten osalta. Komissio ei ole esittänyt näyttöä väitteilleen, joiden mukaan 6.8.1991 tehdyssä
päätöksessä ei suinkaan mainittu, että lailla nro 9/91 säädetty järjestelmä ei olisi tuen kaltainen, vaan todettiin se soveltuvaksi
yhteismarkkinoille.
Kantaja väittää, että 6.8.1991 tehdyn päätöksen jälkeen oli Italian viranomaisten ja komission välisen dialogin vaihe sen
seurauksena, että komissio oli esittänyt lakiin nro 9/91 sisältynyttä Terni-tariffin soveltamisajan jatkamista koskevan tiedustelun,
josta osoituksena on Italian teollisuus-, kauppa- ja käsityöteollisuusasioista vastaavan ministeriön 19.9.1991 päivätty kirje
Italian valtion omistajuusasioista vastaavalle ministeriölle ja ministerineuvoston puheenjohtajiston marraskuussa 1991 Italian
tasavallan pysyvälle edustustolle Euroopan yhteisössä lähettämä faksi. Näissä viesteissä Italian viranomaiset kiistivät sen,
että Terni-tariffin soveltamisajan jatkamista voitaisiin pitää valtiontukena. Komissio ei ole esittänyt mainittujen viranomaisten
toteamuksia koskevia huomautuksia ja on hyväksynyt näin implisiittisesti niiden paikkansapitävyyden.
Tämä 6.8.1991 tehdyn päätöksen jälkeinen kirjeenvaihto puhuu sitä komission näkemystä vastaan, jonka mukaan tämä päätös koski
Terni-tariffin soveltamisajan jatkamisen hyväksymistä unionin oikeuden kanssa sopusoinnussa olevana etuna. Kantajan mukaan
komissio vain kiistää sen, että edellä mainitun kirjeen ja faksin sisältö kuuluvat 6.8.1991 tehtyyn päätöksen johtaneen asian
asiakirja-aineistoon, ja siten unionin yleisen tuomioistuimen olisi kehotettava sitä esittämään Italian tasavallalle todennäköisesti
syyskuussa 1992 osoitettu Terni-tariffin soveltamisajan jatkamista koskeva kirjeenvaihto.
Kantaja väittää, että 6.8.1991 tehty päätös, sitä seurannut kirjeenvaihto ja komission sen jälkeen antama hyväksyntä ovat
omiaan perustelemaan ”oikeustilan”. Se on synnyttänyt kantajalle perustellun luottamuksen Terni-järjestelmän korvausluonteen
jatkuvuuteen jopa sen jälkeen, kun se on määritelty uudelleen jälkikäteen, mitä on pidettävä laillisena. Nämä seikat estävät
tämän järjestelmän luokittelemisen valtiontueksi. Näiden seikkojen avulla voidaan osoittaa poikkeuksellisten olosuhteiden
olemassaolo, joka on johtanut kantajan sekä Italian viranomaiset luottamaan siihen, että Terni-tariffin jatkaminen ei vaikuta
Terni-järjestelmään vaan siinä noudatetaan alun perin päätettyä yhdenvertaisuutta virtuaalisen omaan käyttöön tuottajan ja
omaan käyttöön tuottajien, jotka ovat vesivoimakonsessioiden haltijoita, välillä.
Komission riidanalaisen päätöksen 123 perustelukappaleessa suorittama arviointi, jonka mukaan riidanalaisella toimella muutettiin
Terni-tariffin laskentatapaa, ei saata edellisessä kohdassa esitettyä johtopäätöstä kyseenalaiseksi. Kantajan mukaan niiden
seikkojen kokonaisuus, jotka ovat synnyttäneet sille perustellun luottamuksen, ei perustu tämän tariffin määrittämiseksi vuonna
1991 ja vuonna 2005 käytettyjen laskentatapojen samanlaisuuteen vaan siihen, että molemmissa tapauksissa Ternille (ja sen
seuraajille) myönnetty vahingonkorvaus on lainmukaisesti määritetty uudelleen jälkikäteen sen olemassaolon alkuperäisen syyn
mukaisesti, ja että kummassakaan tapauksessa tämän korvaustoimen määrittämisestä uudelleen jälkikäteen ei voi itsessään seurata
sitä, että tämä toimi luokiteltaisiin valtiontueksi. Komissio ei ota huomioon sitä, että tämä uudelleen tarkastamisen tapa
on edunsaajayritykselle asetuksen nro 1165/63 mukaista tapaa epäedullisempi ja että sillä on tarkoitus ainoastaan ottaa huomioon,
tietyissä rajoissa, markkinoilla todetut sähkön hinnan vaihtelut, mikä oli selvästi mahdotonta vuonna 1963.
Kantaja korostaa, että se on vilpittömässä mielessä luottanut hyväksyntään, jonka komissio lopulta antoi vuonna 1991 päätetyn
soveltamisajan jatkamisen korvausluonteelle, ja ryhtynyt Italian viranomaisten kanssa tehdyn sopimuspöytäkirjan, jonka sisältämä
päävelvoite oli korvaamistoimen jatkaminen vastauksena merkittäviin sitoumuksiin investointien ja työpaikkojen säilyttämisen
osalta, perusteella merkittäviin investointeihin kaivosteollisuudessa.
Se väittää vielä, että mahdollinen alennetun tariffin takaisin perintä on myös sanonnan ”non venire contra factum proprium”,
joka estää komissiota menettelemästä selvästi ristiriitaisesti samassa kysymyksessä, erityisesti kun tämä menettely on synnyttänyt
toiselle osapuolelle vakaan käsityksen tietyn oikeustilan olemassaolosta, vastaista. Tämä luottamuksensuojan periaatteeseen
liittyvä seikka estää komissiota muuttamasta esillä olevassa asiassa arviointiaan alennetun tariffin vahingonkorvausluonteesta.
Komissio esittää, että oikeuskäytännössä on selvästi ja toistuvasti vahvistettu, että luottamuksensuojaa koskevaan periaatteeseen
voidaan vedota vasta vasta hallintoviranomaisen antaman ”täsmällisen vakuuttelun” perusteella eikä, kuten esillä olevassa
asiassa, sellaisten epämääräisten seikkojen perusteella, joiden oletetaan synnyttävän enemmälti täsmentämättömän ”oikeustilan”.
Kantaja ei voi perustaa kanneperustettaan pelkkään Italian eri hallintoviranomaisten väliseen kirjeenvaihtoon. Vaikka katsottaisiin,
että komission ja Italian viranomaisten välillä oli todella yhteydenpitoa, ei ole selvästikään mahdollista katsoa, että ne,
koska mahdollisten komissiolta peräisin olevien viestien, joista ei ole viitteitä, sisällöstä ei ole tietoa, voisivat synnyttää
kantajan tarkoittaman oikeustilan.
Kantajan mainitsemasta 19.9.1991 päivätystä kirjeestä ilmenee, että komissio on pyytänyt Italian viranomaisilta tietoja lailla
nro 9/91 säädetystä Terni-tariffin soveltamisajan jatkamisesta. Tämä seikka ei suinkaan vahvista kantajan näkemystä vaan päinvastoin
osoittaa, että komissio ei ole 6.8.1991 tehdyssä päätöksessä ottanut nimenomaisesti kantaa Terni-tariffin soveltamisajan jatkamiseen,
missä tilanteessa selvityspyyntöä ei olisi ollut tarpeen esittää.
Joka tapauksessa mikään 6.8.1991 tehtyä päätöstä koskeva seikka ei voi johtaa Italian viranomaisia tai entisiä Terni-yhtiöitä
ajattelemaan, että komissio ei pitäisi Terni-tariffin soveltamisajan jatkamista valtiontukena. Komissio lisää, että riidanalaisella
toimella ei ole vain pidennetty alennetun tariffin soveltamisaikaa vaan myös muutettu täysin tämän tariffin laskemiseksi säädettyä
menetelmää, ja se päättelee tästä, että entiset Terni-yhtiöt eivät näin ollen voi edes tämän merkittävän muutoksen perusteella
katsoa, että 6.8.1991 tehty päätös, jossa viitattiin lakiin nro 9/91, koski välillisesti riidanalaista toimea.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On huomattava, että riidanalainen toimi on suoritettu ilman ennakkoilmoitusta eli EY 88 artiklan 3 kohdan vastaisesti.
Kun otetaan huomioon komission EY 88 artiklan perusteella harjoittaman valtiontukien valvonnan pakottavuus, yritykset voivat
lähtökohtaisesti perustellusti luottaa niille myönnetyn tuen lainmukaisuuteen kuitenkin ainoastaan silloin, kun tukea myönnettäessä
on noudatettu kyseisen artiklan mukaista menettelyä. Huolellisen taloudellisen toimijan on nimittäin tavallisesti kyettävä
varmistumaan siitä, että tätä menettelyä on noudatettu (edellä 251 kohdassa mainittu asia komissio v. Saksa, tuomion 14 kohta;
asia C‑169/95, Espanja v. komissio, tuomio 14.1.1997, Kok., s. I‑135, 51 kohta ja yhdistetyt asiat T‑127/99, T‑129/99 ja T‑148/99,
Diputación Foral de Álava ym. v. komissio, tuomio 6.3.2002, Kok., s. II‑1275, 235 kohta).
Erityisesti on todettava, että kun tuki pannaan täytäntöön ilmoittamatta sitä ennalta komissiolle, jolloin se on EY 88 artiklan
3 kohdan nojalla sääntöjenvastainen, tuensaaja ei voi kyseisellä hetkellä perustellusti luottaa siihen, että tuki on myönnetty
sääntöjenmukaisesti (yhdistetyt asiat C‑183/02 P ja C‑187/02 P, Demesa ja Territorio Histórico de Álava v. komissio, tuomio
11.11.2004, Kok., s. I‑10609, 45 kohta).
Oikeuskäytännössä ei kuitenkaan suljeta pois sitä mahdollisuutta, että sääntöjen vastaisen tuen saajat voivat vedota poikkeuksellisiin
olosuhteisiin, joiden perusteella niille on syntynyt perusteltu luottamus tuen sääntöjenmukaisuuteen, vastustaakseen tuen
takaisinmaksua (asia C-183/91, komissio v. Kreikka, tuomio 10.6.1993, Kok., s. I-3131, 18 kohta; edellä 270 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Demesa ja Territorio Histórico de Álava v. komissio, tuomion 51 kohta ja yhdistetyt asiat T-126/96 ja T-127/96,
BFM ja EFIM v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok., s. II-3437, 69 kohta).
On täsmennettävä, että lainvastaisen tuen saajat voivat vedota tällaisiin olosuhteisiin, kuten asiassa 223/85, RSV vastaan
komissio, 24.11.1987 annetussa tuomiossa (Kok., s. 4617, 17 kohta) on todettu.
Yhteisöjen tuomioistuin katsoi mainitussa tuomiossa, että se, että komissiolla kestää jonkin aikaa päättää, että tuki on sääntöjenvastainen
ja että jäsenvaltion on poistettava se ja perittävä se takaisin, voi tietyissä olosuhteissa synnyttää kyseisen tuen saajissa
perustellun luottamuksen, joka estää sen, että komissio velvoittaisi kyseisen jäsenvaltion määräämään tuen palautettavaksi.
Tästä seuraa, että poikkeuksellisten olosuhteiden olemassaolo voi oikeuttaa kumoamaan komission päätöksen, jos tämä ei ole
ottanut niitä huomioon, ja tuensaaja voi vedota luottamuksensuojaan unionin tuomioistuimissa.
On huomattava myös ja ennen kaikkea, että asetuksen N:o 659/1999 antaminen on synnyttänyt soveltumattomien tukien takaisin
perimisen kannalta uuden tilanteen, josta on tehtävä kaikki oikeudelliset johtopäätökset. Mainitun asetuksen 14 artiklan 1
kohdassa vahvistetaan takaisin perimisen systemaattisuus (ensimmäinen virke) mutta säädetään kuitenkin poikkeuksesta (toinen
virke), jos takaisin periminen on unionin oikeuden jonkin yleisen periaatteen vastaista.
On siis olemassa johdetun oikeuden oikeussäännös, joka komission on otettava huomioon, kun se tekee päätöksiään, ja jonka
perusteella se voi tarpeen mukaan olla vaatimatta soveltumattoman tuen takaisin perimistä. On riidatonta, että tällaisen säännöksen
rikkomiseen voidaan vedota päätöksen sen osan, jossa palauttamista vaaditaan, kumoamista koskevan vaatimuksen tueksi.
Esillä olevan asian tilanne on tällainen, koska komissio on riidanalaisen päätöksen 149–159 perustelukappaleessa tutkinut,
ovatko asian olosuhteet sillä tavoin poikkeukselliset, että ne ovat voineet synnyttää entisille Terni-yhtiöille perustellun
luottamuksen riidanalaisen toimen lainmukaisuuteen, ja päätynyt kieltävälle kannalle, jonka kantaja riitauttaa vetoamalla
nimenomaan asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan rikkomiseen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen.
Kantajan väitteet mainitun kanneperusteen perusteltavuuden osalta eivät osoita sellaisten poikkeuksellisten olosuhteiden olemassaoloa,
jotka voisivat olla perusteena kyseisen tuen asianmukaisuutta tai, kuten kantaja väittää, sitä, että riidanalainen toimi ei
ole valtiontuki, koskevalle perustellulle luottamukselle.
On riidatonta, että 6.8.1991 tehty päätös olla esittämättä huomautuksia vastaa asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 3 kohdassa
esitettyä määritelmää tilanteessa, jossa komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta
yhteismarkkinoille ei ole epäilyjä siltä osin kuin toimenpide kuuluu perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan,
ja päättää, että kyseinen toimenpide soveltuu mainituille markkinoille. Mainitun päätöksen sanamuoto tukee komission toteamusta,
jonka mukaan lakiin nro 9/91 sisältynyt Terni-tariffin soveltamisajan jatkamista koskeva toimi on siinä luokiteltu soveltuvaksi
tueksi (ks. 113 kohta edellä).
Se, että Italian teollisuus-, kauppa- ja käsityöteollisuusasioista vastaavan ministeriön 19.9.1991 päivätystä kirjeestä Italian
valtion omistajuusasioista vastaavalle ministeriölle ilmenee, että komissio on 6.8.1991 tehdyn päätöksen jälkeen pyytänyt
Italian viranomaisilta tietoja lailla nro 9/91 säädetystä Terni-tariffin soveltamisajan jatkamisesta, ei saata tätä toteamusta
kyseenalaiseksi.
Tämä seikka osoittaa pikemminkin, kuten komissio riidanalaisen päätöksen 134 ja 135 perustelukappaleessa mainitsee, että asiakirjat,
joiden perusteella se teki 6.8.1991 päätöksen, sisälsivät vain suppean kuvauksen ja arvioinnin valtiontukien kannalta merkityksellisistä
lain nro 9/91 säännöksistä ja että lain 20 §:n 4 momenttia, jolla Terni-tariffin soveltamisaikaa jatkettiin, ei mainittu,
josta ei voida varmuudella päätellä sitä, oliko Terni-tariffi tutkittu ja oliko se tarkoitus hyväksyä.
Tästä seuraa, että pelkkä komission tiedonsaantipyyntö ja sen hiljaisuus Italian viranomaisten antaman vastauksen – jos oletetaan,
että se todella lähetettiin ja komissio sai sen – jälkeen eivät voi synnyttää kantajalle perusteltua luottamusta.
Komission menettely vuoden 1991 elokuusta saman vuoden marraskuuhun saattoi lisäksi antaa vaikutelman sekaannuksesta ja herättää
kantajassa kysymyksiä. Pelkästään se, että tuensaaja on saattanut pitää lailla nro 9/91 säädetyn Terni-tariffin soveltamisajan
jatkamisen luonnehdintaa valtiontueksi kyseenalaisena, ei kuitenkaan selvästikään riitä minkäänlaisen saatujen tukien sääntöjenmukaisuutta
tai sitä, ettei riidanalainen toimenpide ole valtiontuki, koskevan perustellun luottamuksen syntymiseen sille (ks. vastaavasti
asia T‑55/99, CETM v. komissio, tuomio 29.9.2000, Kok., s. II‑3207, 128 kohta).
Kuten komissio huomauttaa riidanalaisen päätöksen 154 perustelukappaleessa, 6.8.1991 tehty päätös koskee vain lailla nro 9/91
säädettyä toimenpidettä ja siten tämän toimenpiteen hyväksyminen ei voi synnyttää perusteltua luottamusta lailla nro 80/2005
säädetyn uuden tukitoimenpiteen sääntöjenmukaisuuteen tai siihen, ettei Terni-tariffin soveltamisajan jatkaminen mainitulla
säädöksellä merkitse valtiontukea.
Tältä osin on huomattava, että lain nro 9/91 kohde oli kaksiosainen eli paitsi Terni-tariffin soveltamisajan ja omaan käyttöön
tuottajien vesivoimakonsessioiden voimassaoloajan yhtäaikaisen jatkaminen vuoteen 2001 saakka myös kyseisen tariffin soveltamisesta
luopuminen vuoden 2007 jälkeen.
On riidatonta, että riidanalaisella toimella lopetettiin yhtäältä vaiheittainen Terni-tariffin soveltamisesta luopuminen,
kun siinä säädettiin sen soveltamisesta vähintään vuoteen 2010 saakka, ja toisaalta muutettiin täysin tämän tariffin laskemisessa
käytettävää menetelmää, kuten riidanalaisen päätöksen 123 ja 124 perustelukappaleesta ilmenee.
Tässä tilanteessa komissio on luokitellut riidanalaisen toimen uudeksi valtiontueksi, eikä kantaja riitauta tätä luokittelua.
Tästä toimesta olisi pitänyt EY 88 artiklan 3 kohdan perusteella ilmoittaa komissiolle, mitä ei ole tapahtunut.
Tästä seuraa, että kantaja ei ole voinut päätellä 6.8.1991 tehdystä päätöksestä ja komission sen jälkeisestä menettelystä,
että lailla nro 80/2005 suoritettua uutta soveltamisajan jatkamistoimea ei voitaisi luokitella EY 87 artiklassa tarkoitetuksi
valtiontueksi.
Tässä tilanteessa asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan rikkomista ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskeva
kanneperuste on hylättävä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, ilman että vaadittuja prosessinjohtotoimia on tarpeen määrätä, että kanne on hylättävä
kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava komission vaatimuksen
mukaisesti korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vilaras
Prek
Ciucă
Julistettiin Luxemburgissa 1 päivänä heinäkuuta 2010.
Allekirjoitukset
Sisällys
Tosiseikat
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Olennaisten menettelymääräysten ja EY 87 ja EY 88 artiklan rikkomista sen vuoksi, että Italian viranomaisten esittämää taloudellista
selvitystä on arvioitu ilmeisen virheellisesti, koskeva kanneperuste
Olennaisten menettelymääräysten rikkominen
– Asianosaisten lausumat
– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Italian viranomaisten esittämää taloudellista selvitystä koskeva ilmeinen arviointivirhe
– Asianosaisten lausumat
– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
EY 88 artiklan 3 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan rikkomista ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.