CELEX: 62008CJ0462
ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus
Assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toinen kohta
Turkkilaisen työntekijän lapsen oikeus vastaanottaa mikä tahansa työtarjous siinä vastaanottavassa jäsenvaltiossa, jossa hän on saanut ammattikoulutusta
Ammattikoulutuksen alkaminen vanhempien poistuttua lopullisesti tästä jäsenvaltiosta

Ennakkoratkaisupyyntö koskee assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 (jäljempänä päätös N:o 1/80) 7 artiklan toisen kohdan tulkintaa. Assosiaationeuvosto perustettiin Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella, jonka allekirjoittivat Ankarassa yhtäältä Turkin tasavalta ja toisaalta ETY:n jäsenvaltiot ja yhteisö ja joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY (EYVL 1964, 217, s. 3685).
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Turkin kansalainen Ümit Bekleyen ja Land Berlin ja joka koskee Land Berlinin päätöstä kieltäytyä myöntämästä Bekleyenille oleskelulupaa Saksassa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
ETY:n ja Turkin välinen assosiaatio
Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun lisäpöytäkirjan, joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72 (
EYVL L 293, s. 1
), 59 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Tämän pöytäkirjan soveltamisalalla Turkkiin ei voida soveltaa edullisempaa kohtelua kuin se, jonka jäsenvaltiot myöntävät toisilleen yhteisön perustamissopimuksen mukaisesti.”
Päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jollei hänen perheenjäsentensä vapaata oikeutta työskentelyyn koskevista 7 artiklan määräyksistä muuta johdu, turkkilaisella työntekijällä, joka kuuluu laillisille työmarkkinoille tietyssä jäsenvaltiossa, on oikeus
—
työskenneltyään säännönmukaisesti yhden vuoden saada työlupansa uudistetuksi tässä jäsenvaltiossa samaa työnantajaa varten, jos hänellä on työpaikka
—
työskenneltyään säännönmukaisesti kolme vuotta vastaanottaa tässä jäsenvaltiossa valitsemaltaan saman ammattialan työnantajalta työtarjous, joka on tehty tavanomaisin ehdoin ja joka on rekisteröity tämän valtion työvoimaviranomaisissa, jollei yhteisön jäsenvaltioiden työntekijöille annettavasta etusijasta muuta johdu
—
työskenneltyään säännönmukaisesti neljä vuotta tehdä tässä jäsenvaltiossa vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä.”
Päätöksen N:o 1/80 7 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille kuuluvan turkkilaisen työntekijän perheenjäsenillä, joille on annettu lupa muuttaa tämän työntekijän luokse, on oikeus
—
asuttuaan tässä jäsenvaltiossa säännönmukaisesti vähintään kolme vuotta vastaanottaa mikä tahansa työtarjous, jollei yhteisön jäsenvaltioiden työntekijöille annettavasta etusijasta muuta johdu
—
asuttuaan tässä jäsenvaltiossa säännönmukaisesti vähintään viisi vuotta tehdä vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä.
Turkkilaisten työntekijöiden lapset, jotka ovat saaneet ammattikoulutusta vastaanottavassa valtiossa, voivat tässä jäsenvaltiossa asumisensa kestosta riippumatta vastaanottaa tässä jäsenvaltiossa minkä tahansa työtarjouksen sillä edellytyksellä, että toinen vanhemmista on työskennellyt laillisesti kyseisessä jäsenvaltiossa vähintään kolme vuotta.”
Direktiivi 2004/38/EY
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY (
EUVL L 158, s. 77
sekä oikaisut EUVL 2004, L 229, s. 35; EUVL 2005, L 197, s. 34 ja EUVL 2007, L 204, s. 28) 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan
– –
c)
—
jos he ovat kirjoittautuneet yksityiseen tai julkiseen laitokseen, jonka vastaanottava jäsenvaltio on hyväksynyt tai jota se rahoittaa lainsäädäntönsä tai hallinnollisen käytäntönsä mukaisesti, pääasiallisena tarkoituksenaan osallistua koulutukseen, ammattikoulutus mukaan lukien, ja
—
jos heillä on kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja he osoittavat asiaankuuluvalle kansalliselle viranomaiselle vakuutuksella tai muulla vastaavalla valitsemallaan tavalla, että heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle – –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Bekleyen on syntynyt Berliinissä vuonna 1975 ja asui 13-vuotiaaksi asti perheensä kanssa Saksassa. Hänen vanhempansa, jotka olivat Turkin kansalaisia, olivat kumpikin työskennelleet työntekijöinä Saksassa vuodesta 1971 lähtien. Bekleyen palasi vuonna 1989 koko perheensä kanssa Turkkiin, jossa hän kävi koulunsa loppuun ja suoritti maisema-arkkitehtuuriopinnot.
Bekleyen palasi tammikuussa 1999 Land Berlinin suostumuksella ilman perhettään Saksaan. Paluun syy oli opiskelu Saksassa. Hän sai saman vuoden maaliskuussa määräaikaisen oleskeluoikeuden (Aufenthaltsbewilligung), jota jatkettiin useaan otteeseen, viimeksi oleskelulupana (Aufenthaltserlaubnis), joka oli voimassa 31.12.2005 saakka. Bekleyen päätti kesällä 2005 maisemasuunnittelun diplomi-insinööriopintonsa Berliinin teknillisessä yliopistossa.
Bekleyen anoi 19.12.2005 Saksassa suorittamiinsa korkeakouluopintoihin viitaten oleskelulupaa (Aufenthaltserlaubnis) päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisen kohdan perusteella. Land Berlin hylkäsi hakemuksen tekemällään päätöksellä sillä perusteella, etteivät Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisen assosiaatiosopimuksen mukaiset oleskeluoikeuden myöntämisedellytykset olleet täyttyneet. Land Berlin väitti, että 7 artiklan toisen kohdan mukaan vanhempien ja lapsen oleskelun välillä on oltava ajallinen yhteys ja ettei tämä edellytys täyttynyt nyt esillä olevassa asiassa. Land Berlinin mukaan työskentely- ja oleskeluoikeuden saaminen edellyttää tämän määräyksen sanamuodon ja tavoitteen mukaan, että ainakin toinen vanhemmista asuu edelleen vastaanottavassa jäsenvaltiossa silloin, kun lapsi aloittaa ammattikoulutuksensa.
Bekleyenille myönnettiin toukokuussa 2007 päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan nojalla 13.5.2009 päättyvä oleskelulupa (Aufenthaltserlaubnis). Oleskeluluvan perusteena oli hänen työskentelynsä saksalaisen yhtiön palveluksessa.
Bekleyen vaati heinäkuussa 2006 aluksi laiminlyöntikanteena nostamallaan kanteella, jonka hän muutti myöhemmin 21.9.2006 tehtyä päätöstä koskevaksi kanteeksi, tuomioistuinta vahvistamaan, että hänellä on oleskeluoikeus päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisen kohdan nojalla.
Verwaltungsgericht Berlin hylkäsi tämän kanteen 9.8.2007 antamallaan tuomiolla. Kyseisen tuomioistuimen mukaan kanne voitiin tosin ottaa tutkittavaksi, koska päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdan nojalla myönnetystä oleskeluoikeudesta huolimatta Bekleyenillä oli oikeussuojan tarve. Jos hänelle nimittäin tunnustettaisiin oikeus vedota päätöksen 7 artiklan toiseen kohtaan, hänellä olisi Saksassa vapaa pääsy työmarkkinoille. Kanne oli kuitenkin hylättävä perusteettomana, koska Bekleyenin oikeus 7 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettuun etuoikeutettuun kohteluun oli lakannut siksi, että hän oli oleskellut pitkään Turkissa.
Bekleyen valitti tuomiosta ennakkoratkaisupyynnön esittäneeseen tuomioistuimeen.
Koska Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg katsoi tässä tilanteessa, että asian ratkaisu edellyttää päätöksen N:o 1/80 tulkintaa, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko – – päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toista kohtaa tulkittava siten, että työmarkkinoille pääsyä koskeva oikeus ja sitä vastaava oleskeluoikeus syntyvät vastaanottavassa valtiossa päätökseen saatetun ammattikoulutuksen jälkeen myös silloin, kun vastaanottavassa valtiossa syntynyt lapsi palattuaan perheensä kanssa takaisin yhteiseen alkuperävaltioon palaa yksin täysi-ikäisenä kyseessä olevaan jäsenvaltioon ammattikoulutusta varten, kun hänen jäsenvaltiossa aiemmin työntekijöinä työskennelleet vanhempansa, jotka ovat Turkin kansalaisia, olivat poistuneet jäsenvaltiosta pysyvästi jo kymmenen vuotta aiemmin?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää kysymyksellään, voiko vastaanottavassa jäsenvaltiossa yli kolme vuotta laillisesti työskennelleen turkkilaisen työntekijän lapsi vedota tässä jäsenvaltiossa siellä päätökseen saattamansa ammattikoulutuksen jälkeen työmarkkinoille pääsyä koskevaan oikeuteen ja sitä vastaavaan oleskeluoikeuteen myös silloin, kun hän oli palattuaan vanhempiensa kanssa takaisin alkuperävaltioon palannut yksin kyseiseen jäsenvaltioon aloittaakseen siellä mainitun koulutuksen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisella kohdalla on välitön oikeusvaikutus jäsenvaltioissa, joten ne Turkin kansalaiset, jotka täyttävät siinä määrätyt edellytykset, voivat vedota suoraan siinä heille myönnettyihin oikeuksiin (ks. asia C-355/93, Eroglu, tuomio 5.10.1994, Kok., s. I-5113, 17 kohta ja asia C-502/04, Torun, tuomio , Kok., s. I-1563, 19 kohta).
Oikeudet, jotka päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisessa kohdassa myönnetään turkkilaisen työntekijän lapselle työskentelyyn vastaanottavassa jäsenvaltiossa, edellyttävät välttämättä, että asianomaisella henkilöllä on vastaava oikeus oleskeluun, sillä muutoin oikeus päästä työmarkkinoille ja tehdä tosiasiassa palkkatyötä jää vaikutuksettomaksi (ks. em. asia Eroglu, tuomion 20 ja 23 kohta ja em. asia Torun, tuomion 20 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on myös todennut, että kyseisen 7 artiklan toisessa kohdassa – kuten sen sanamuodostakin ilmenee – turkkilaisen työntekijän lapselle myönnetty oikeus vastaanottaa mikä tahansa työtarjous vastaanottavassa jäsenvaltiossa asetetaan riippuvaiseksi kahdesta edellytyksestä: asianomaisen työntekijän lapsen on pitänyt saada ammattikoulutusta asianomaisessa jäsenvaltiossa ja toisen vanhemmista on pitänyt työskennellä laillisesti kyseisessä valtiossa vähintään kolme vuotta (ks. asia C-210/97, Akman, tuomio 19.11.1998, Kok., s. I-7519, 25 kohta).
Lisäksi oikeuskäytännön mukaan ei ole välttämätöntä, että sinä ajankohtana, jona lapsi on päättänyt opintonsa ja saanut oikeuden päästä vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille ja saada siten tätä tarkoitusta varten oleskeluluvan, tämän lapsen vanhemmalla on edelleen työntekijän asema tai että tämä vanhempi asuu vielä kyseisen valtion alueella, jos hän on aiemmin työskennellyt tässä valtiossa säännönmukaisesti vähintään kolme vuotta (ks. vastaavasti em. asia Akman, tuomion 51 kohta ja asia C-329/97, Ergat, tuomio 16.3.2000, s. I-1487, 44 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on selvää, että Bekleyen on saanut ammattikoulutusta Saksassa ja että hänen vanhempansa ovat työskennelleet siellä yli kolmen vuoden ajan.
Tanskan ja Alankomaiden hallitukset katsovat kuitenkin, että turkkilaisen työntekijän lapsen oikeus päästä työmarkkinoille edellyttää päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisen kohdan mukaan, että toinen vanhempi työskentelee tai vähintään oleskelee vastaanottavassa jäsenvaltiossa silloin, kun lapsi aloittaa ammattikoulutuksen. Koska pääasiassa ei ole sellaista ajallista yhteyttä, Bekleyen ei voi vedota päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisessa kohdassa myönnettyihin oikeuksiin.
Tätä väitettä ei voida hyväksyä.
Aluksi on täsmennettävä, että sellaista edellytystä ei ole nimenomaisesti mainittu päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisessa kohdassa ja että – kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut – tätä määräystä ei pidä tulkita suppeasti (ks. em. asia Akman, tuomion 39 kohta).
Päätöksellä N:o 1/80 pyritään edistämään sellaisten Turkin kansalaisten asteittaista kotoutumista vastaanottavaan jäsenvaltioon, jotka täyttävät jossakin tämän päätöksen määräyksessä määrätyt edellytykset ja joille kuuluu näin ollen siinä myönnettyjä oikeuksia (ks. asia C-337/07, Altun, tuomio 18.12.2008, Kok., s. I-10323, 29 kohta).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toinen kohta on saman artiklan ensimmäiseen kohtaan nähden edullisempi määräys, jolla on pyritty varaamaan turkkilaisten työntekijöiden perheenjäsenten keskuudessa lapsille erityinen kohtelu, jolla pyritään helpottamaan heidän pääsyään työmarkkinoille heidän saatettuaan päätökseen ammattikoulutuksensa, jotta työntekijöiden vapaa liikkuvuus saadaan toteutettua asteittain päätöksen N:o 1/80 tavoitteen mukaisesti (ks. em. asia Akman, tuomion 38 kohta ja em. asia Torun, tuomion 23 kohta).
Päinvastoin kuin päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisessä kohdassa, jonka mukaan turkkilaisen työntekijän perheenjäsenen on asuttava tämän luona keskeytyksettä tietty aika (ks. em. asia Altun, tuomion 30 kohta), 7 artiklan toisessa kohdassa ei määrätä edellytyksestä, jonka mukaan perheenjäsenen olisi todella asuttava yhdessä työntekijän kanssa samassa taloudessa.
Syynä tälle on, että päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisella kohdalla ei pyritä luomaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa suotuisia edellytyksiä perheenyhdistämiselle (ks. em. asia Akman, tuomion 43 kohta), vaan sen tavoitteena on edistää turkkilaisten työntekijöiden lasten pääsyä työmarkkinoille.
Edellä todettu puhuu sen puolesta, että päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toista kohtaa on tulkittava siten, että siinä ei aseteta niiden oikeuksien edellytykseksi, joita siinä myönnetään turkkilaisten työntekijöiden lapsille, että toisella lapsen vanhemmista on lapsen aloittaessa ammattikoulutuksensa vastaanottavassa jäsenvaltiossa edelleen työntekijän asema tai että hän asuu vielä tässä valtiossa.
Jos päätöksen 1/80 7 artiklan toisessa kohdassa mainitut edellytykset täyttyvät, kyseisessä määräyksessä myönnetään turkkilaisen työntekijän lapselle oma oikeus päästä vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille ja vastaavasti oikeus oleskella siellä.
Turkkilaisen työntekijän lapsen oikeus vapaaseen pääsyyn työmarkkinoille tosin perustuu kyseisen turkkilaisen työntekijän aikaisempaan työskentelyyn vastaanottavassa jäsenvaltiossa.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 63 kohdassa, siitä erityisestä tehtävästä, joka 7 artiklan toisella kohdalla on turkkilaisten työntekijöiden lasten integroinnissa vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille, seuraa kuitenkin, että vaatimusta, jonka mukaan toisen vanhemmista on täytynyt työskennellä tässä valtiossa vähintään kolmen vuoden ajan, ei saa ymmärtää siten, että kyseisellä vanhemmalla olisi oltava edelleen työntekijän asema lapsen aloittaessa ammattikoulutuksensa. Tämän vaatimuksen tavoitteena on yksinomaan varmistaa yhdessä lapsen ammattikoulutuksen kanssa, että lapsi on integroitunut riittävästi vastaanottavaan jäsenvaltioon voidakseen saada kyseisen määräyksen mukaista erityistä kohtelua.
Vaatimus, jonka mukaan vanhemman on säilytettävä työntekijän asema, ja vaatimus, jonka mukaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa tapahtuvan vanhempien ja lapsen oleskelun välillä on oltava ajallinen yhteys lapsen ammattikoulutuksen alkaessa, olisivat vaikeasti sovitettavissa yhteen päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisen kohdan tavoitteen kanssa, kun tällä määräyksellä – kuten tämän tuomion 27 kohdassa on todettu – ei pyritä luomaan tässä jäsenvaltiossa suotuisia edellytyksiä perheenyhdistämiselle.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on lisäksi epävarma siitä, eikö päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisen kohdan sellaisella tulkinnalla päädytä 23.11.1970 allekirjoitetun lisäpöytäkirjan 59 artiklan vastaisesti siihen, että turkkilaisten työntekijöiden lapsiin sovelletaan edullisempaa kohtelua kuin se, joka unionin oikeudessa myönnetään jäsenvaltioiden kansalaisten lapsille.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että pääasia koskee yksinomaan kysymystä siitä, onko Bekleyenin Saksassa käymään ammattikoulutuksen ja työmarkkinoille pääsyn jälkeen Saksassa hakeman oleskeluluvan perustuttava päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toiseen kohtaan, kuten hän väittää, vai tämän päätöksen 6 artiklan 1 kohtaan, kuten hänelle 13.5.2009 asti myönnetyssä oleskeluluvassa. Kansallisen tuomioistuimen epävarmuus näyttää johtuvan siitä, että se katsoo, ettei jäsenvaltion kansalaisen lapsella ole yhteisön oikeuden mukaan itsenäistä oleskeluoikeutta, jos hänen vanhempansa ovat lähteneet vastaanottavasta jäsenvaltiosta ja kyseinen lapsi palaa yksin takaisin tähän valtioon aloittaakseen siellä ammattikoulutuksen.
Tässä yhteydessä on palautettava mieliin, että päätöksellä N:o 1/80 ei rajoiteta jäsenvaltioiden toimivaltaa säätää Turkin kansalaisten oikeudesta saapua alueelleen ja heidän ensimmäiselle työsuhteelleen asetetuista edellytyksistä (ks. asia C-273/91, Kus, tuomio 16.12.1992, Kok., s. I-6781, 25 kohta ja em. asia Altun, tuomion 48 kohta).
Jäsenvaltiot ovat säilyttäneet myös oikeutensa säännellä sekä turkkilaisen työntekijän perheenjäsenen maahantuloa että tämän oleskeluoikeuden edellytyksiä kolmen ensimmäisen vuoden ajanjaksona, joka edeltää sitä ajanjaksoa, jolloin tällä on oikeus vastaanottaa mikä tahansa työtarjous (ks. em. asia Ergat, tuomion 42 kohta).
Toisin kuin jäsenvaltioiden työntekijöillä, Turkin kansalaisilla ei ole oikeutta liikkua vapaasti Euroopan unionin alueella, vaan he voivat vedota ainoastaan joihinkin oikeuksiin ja vain vastaanottavan jäsenvaltion alueella (ks. asia C-325/05, Derin, tuomio 18.7.2007, Kok., s. I-6495, s. 66).
Edellytyksistä, jotka koskevat pääsyä vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille, on erityisesti todettava, että Bekleyenin on täytettävä päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisen kohdan edellytykset, kun taas työntekijän, joka on jäsenvaltion kansalainen, lapsella on sellainen oikeus suoraan EY 39 artiklan 1 kohdan nojalla, jonka on määrä taata työntekijöiden vapaa liikkuvuus unionissa.
Vastaanottavaan jäsenvaltioon tuloa ja oleskelua siellä koskevista edellytyksistä on todettava, että Bekleyen palasi Saksaan opiskelutarkoituksessa ja että hänelle tätä tarkoitusta varten myönnetyt määräaikaiset oleskeluoikeudet eivät perustuneet kansallisten viranomaisten päätöksen N:o 1/80 nojalla vaan yksinomaan kansallisen oikeuden perusteella tekemiin päätöksiin.
Sen sijaan on niin, että jos Bekleyenin tilannetta vastaavassa tilanteessa vastaanottavassa jäsenvaltiossa aiemmin työskennelleen toisen jäsenvaltion kansalaisen lapsi palaa ensiksi mainittuun valtioon ja oleskelee siellä, asia kuuluu unionin oikeuden soveltamisalaan.
Tällaisessa tilanteessa työntekijän, joka on jäsenvaltion kansalainen, lapsella olisi oikeus muuttaa vastaanottavaan jäsenvaltioon siellä tapahtuvaa opiskelua varten EY 18 artiklan 1 kohdan nojalla, jossa annetaan unionin kansalaiselle oikeus vapaaseen liikkumiseen ja oleskeluun jäsenvaltioiden alueella.
Tähän oleskeluoikeuteen sovelletaan ainoastaan direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädettyjä edellytyksiä, joiden mukaan unionin kansalaisella on muun muassa oltava kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja riittävät varat niin, että hän ei oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi tämän valtion sosiaalihuoltojärjestelmälle.
Lisäksi yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, joka koskee päätöksen N:o 1/80 7 artiklaan perustuvien oikeuksien rajoittamisedellytyksiä, mainitaan paitsi yleiseen järjestykseen, turvallisuuteen ja kansanterveyteen liittyvä poikkeus, jota sovelletaan samalla tavalla sekä Turkin kansalaisiin että jäsenvaltioiden kansalaisiin, myös toinen kyseisten oikeuksien menettämisperuste, joka koskee vain turkkilaisia siirtolaisia, eli se, että nämä ovat poistuneet vastaanottavasta jäsenvaltiosta merkittäväksi ajaksi ilman perusteltua syytä (ks. em. asia Derin, tuomion 67 kohta).
Ei siis voida katsoa, että tämän tuomion 23–32 kohdassa mainitusta päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toisen kohdan tulkinnasta seuraisi, että turkkilaisen työntekijän lapsi asetettaisiin edullisempaan asemaan kuin jäsenvaltion kansalaisen lapsi.
Edellä todetun perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toista kohtaa on tulkittava siten, että vastaanottavassa jäsenvaltiossa yli kolme vuotta laillisesti työskennelleen turkkilaisen työntekijän lapsi voi vedota tässä jäsenvaltiossa siellä päätökseen saattamansa ammattikoulutuksen jälkeen työmarkkinoille pääsyä koskevaan oikeuteen ja sitä vastaavaan oleskeluoikeuteen myös silloin, kun hän oli palattuaan vanhempiensa kanssa takaisin alkuperävaltioon palannut yksin kyseiseen jäsenvaltioon aloittaakseen siellä mainitun koulutuksen.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn, Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella perustetun assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan toista kohtaa on tulkittava siten, että vastaanottavassa jäsenvaltiossa yli kolme vuotta laillisesti työskennelleen turkkilaisen työntekijän lapsi voi vedota kyseisessä jäsenvaltiossa siellä päätökseen saattamansa ammattikoulutuksen jälkeen työmarkkinoille pääsyä koskevaan oikeuteen ja sitä vastaavaan oleskeluoikeuteen myös silloin, kun hän oli palattuaan vanhempiensa kanssa takaisin alkuperävaltioon palannut yksin kyseiseen jäsenvaltioon aloittaakseen siellä mainitun koulutuksen.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.