CELEX: 62005CJ0375
Liellopu gaļa
Piemaksa par zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1968. gada 27. jūnija Regulas (EEK) Nr. 805/68 par tirgus kopējo organizāciju liellopu gaļas sektorā (
OV L 148, 24. lpp.
), ko groza ar Padomes 1996. gada 18. novembra Regulu (EK) Nr. 2222/96, kas attiecas uz zīdītājgovju aizvietošanu (
OV L 296, 50. lpp.
, turpmāk tekstā – Regula Nr. 805/68), 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta, kā arī Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulas (EEK) Nr. 3886/92, kas nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus piemaksu sistēmai, kas paredzēta Padomes Regulā (EEK) Nr. 805/68 par tirgus kopējo organizāciju liellopu gaļas sektorā, un ar ko atceļ Regulas (EEK) Nr. 1244/82 un (EEK) Nr. 714/89 (
OV L 391, 20. lpp.
), ko groza ar Komisijas 1996. gada 2. decembra Regulu Nr. 2311/96, kas nosaka sīki izstrādātus piemaksu sistēmas piemērošanas noteikumus (
OV L 313, 9. lpp.
, turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3886/92”) 33. panta 2. un 4. punkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Geitingu [
Geuting
] un
Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft
(Ziemeļreinas-Vestfālenes Lauksaimniecības palātas Lauksaimniecības nodaļas direktors), kas vēlāk kļuvis par
Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen
(Ziemeļreinas-Vestfālenes Lauksaimniecības palātas direktors), par pieteikumu uz piemaksu par zīdītājgovīm, ko Geitings iesniedzis attiecībā uz 1998. tirdzniecības gadu.
Atbilstošās tiesību normas
Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešais ievilkums jēdzienu “zīdītājgovs” definē šādi:
“i)
[tā] ir govs, kas pieder pie gaļas šķirnes vai kas iegūta no krustojuma ar gaļas šķirni un pieder pie ganāmpulka, kas ir paredzēts teļu audzēšanai, lai ražotu gaļu;
un
ii)
grūsna tele, kas, ja tā atbilst tiem pašiem nosacījumiem, aizvieto zīdītājgovi”.
Regulas Nr. 805/68 4.d panta 5. punkta pirmā daļa paredz:
“Piemaksu par zīdītājgovīm piešķir jebkuram ražotājam, kurš nepiegādā pienu vai piena produktus no savas saimniecības 12 mēnešu laikā no dienas, kad tiek iesniegts pieteikums, un kurš vismaz sešus secīgus mēnešus no pieteikuma iesniegšanas uztur vismaz vienādu skaitu zīdītājgovju, par kādu ir lūgta piemaksa.”
Regulas Nr. 805/68 4.f panta 1., 2. un 4. punkts paredz:
“1.   Katra dalībvalsts izveido sākotnējo valsts rezervi, kas ir vismaz 1 % un ne vairāk kā 3 % no kopējā to dzīvnieku skaita, par kuriem izpētes gadā ražotājiem, kuru saimniecības atrodas to teritorijā, ir piešķirta piemaksa par zīdītājgovīm. [..]
2.   Dalībvalstis izmanto savas valsts rezerves, lai šo rezervju robežās piešķirtu tiesības it īpaši šādiem ražotājiem:
a)
ražotāji, kas ir iesnieguši pieteikumu uz piemaksu pirms 1993. gada 1. janvāra un kas atbilstoši kompetentās iestādes prasībām ir pierādījuši, ka individuālo griestu piemērošana saskaņā ar 4.d panta 2. punktu apdraudētu viņu saimniecību dzīvotspēju, ņemot vērā ieguldījumu programmas ieviešanu liellopu gaļas nozarē, kas izstrādāta pirms 1993. gada 1. janvāra;
b)
ražotāji, kas par izpētes gadu ir iesnieguši pieteikumu uz piemaksu, kurš īpašu apstākļu dēļ neatbilst reālajai situācijai, kā tas noteikts iepriekšējos gados;
c)
ražotāji, kas ir regulāri iesnieguši pieteikumus uz piemaksu, bet tomēr nav iesnieguši pieteikumu izpētes gadā;
d)
ražotāji, kas iesniedz pieteikumu pirmo reizi tajā gadā, kurš seko izpētes gadam, vai nākamajos gados;
e)
ražotāji, kas ir ieguvuši daļu zemes, kuru pirms tam liellopu audzēšanai izmantoja citi ražotāji.
[..]
4.   Komisija saskaņā ar procedūru, kas noteikta 27. pantā, pieņem sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot šo pantu.
Šo pašu procedūru izmanto, lai pieņemtu:
—
pasākumus, kas piemērojami, ja dalībvalstī neizmanto valsts rezervi,
—
pasākumus, kas attiecas uz 1997. un 1998. gadā neizmatotām un valsts rezervē ieskaitītām individuālajām tiesībām;
—
pārejas pasākumus, kas vajadzīgi, lai atvieglotu pāreju no pirms tam pastāvošā režīma uz režīmu, kurš noteikts šajā regulā, un it īpaši tos pasākumus, kas attiecas uz ražotājiem, kuri saņem piemaksas par zīdītājgovīm pirmo reizi 1991. vai 1992. gadā, ja viens vai abi šie gadi tieši seko izpētes gadam, ko minētā dalībvalsts ir izvēlējusies.”
Regulas Nr. 3886/92 33. pants ietver noteikumus par valsts rezerves izveidi, kas ir paredzēta Regulas Nr. 805/68 4.f pantā. Minētā 33. panta redakcija ir šāda:
“1.   Ražotājs, kuram ir tiesības, var tās izmantot pats vai arī atteikties no tām un/vai uz laiku iznomāt tās citam ražotājam.
2.   Ja ražotājs nav izmantojis vismaz 70 % savu tiesību katru gadu, neizmantoto daļu ieskaita valsts rezervē, izņemot:
—
ja ražotājam ir maksimāli septiņas tiesības uz piemaksu. Ja ražotājs nav izmantojis vismaz 70 % savu tiesību divus secīgus kalendāros gadus pēc kārtas, pēdējā kalendārajā gadā neizmantoto tiesību daļu ieskaita valsts rezervē,
—
ja ražotājs piedalās Komisijas atzītā ekstensifikācijas programmā,
—
ja ražotājs piedalās Komisijas atzītā agrās pensionēšanās shēmā, kurā tiesību nodošana un/vai pagaidu iznomāšana nav obligāta,
vai
—
izņēmuma gadījumos, kas ir likumīgi pamatoti.
[..]
4.   Par 1997. un 1998. gadu 2. punktā un 3. punkta pirmajā daļā minētais 70 % apmērs tiek aizvietots ar 90 % apmēru. Šādā gadījumā valsts rezervē ieskaitītas tiesības nevar tikt izmaksātas 1998. un 1999. gadā.”
Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulas (EEK) Nr. 3887/92, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus IAKS piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta sistēmām (
OV L 391, 36. lpp.
), 10. pants nosaka piemaksu, attiecībā uz kurām pastāv individuālie griesti, aprēķina bāzi, kā arī – noteiktos gadījumos – šo piemaksu samazinājumu. Šis pants paredz:
“[..]
2.   Ja konstatē, ka atbalsta pieteikumā deklarēto dzīvnieku skaits pārsniedz to dzīvnieku skaitu, kas konstatēts kontrolē, tad atbalsta summu rēķina, pamatojoties uz konstatēto dzīvnieku skaitu. [..]
[..]
4.   Liellopi tiek ņemti vērā tikai tad, ja runa ir par atbalsta pieteikumā norādītajiem vai, 3. punkta piemērošanas gadījumā, reģistrā norādītajiem.
Tomēr zīdītājgovi, kas ir norādīta piemaksas saņemšanai, vai liellopu, kas ir norādīts [kompensējošas] atlīdzības saņemšanai, kas paredzēta Regulā (EEK) Nr. 2328/91, var aizvietot attiecīgi ar citu zīdītājgovi vai citu liellopu ar nosacījumu, ka šī aizvietošana notiek divdesmit dienu termiņā pēc tā izņemšanas no ražošanas un šī aizvietošana ir jāieraksta īpašajā reģistrā vēlākais trešajā dienā pēc aizvietošanas.”
Saskaņā ar Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK,
Euratom
) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (
OV L 312, 1. lpp.
) 1. pantu:
“1.   Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.
2.   “Pārkāpums” nozīmē Kopienu tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem, mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”
Komisijas 1982. gada 19. maija Regulas (EEK) Nr. 1244/82, kas attiecas uz piemaksu sistēmas zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanai piemērošanas nosacījumiem (
OV L 143, 20. lpp.
), ko groza Komisijas 1990. gada 20. jūlija Regula (EEK) Nr. 2079/90 (
OV L 190, 15. lpp.
, turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1244/82”), 1. panta redakcija ir šāda:
“Pieteikumi uz piemaksu par zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanu tiek iesniegti kompetentajā iestādē, kuru nosaka katra dalībvalsts, no 15. jūnija līdz nākamā gada 31. janvārim par pieteikuma iesniegšanas dienā esošajām zīdītājgovīm. Tomēr dalībvalstis pieteikumu iesniegšanai šajā laikposmā var noteikt vienu vai vairākus laikposmus.
Vērā ņemtajam govju skaitam piemaksas piešķiršanai ir jāatbilst vai jābūt mazākam par zīdītājgovju, izņemot grūsnas teles, skaitu, kas pieteikuma iesniegšanas dienā tiek turētas saimniecībā.
Laikposmā no 15. jūnija līdz nākamā gada 31. janvārim ražotājs var iesniegt tikai vienu pieteikumu.”
Fakti un prejudiciālie jautājumi
1998. gada 20. aprīlī prasītājs pamata prāvā iesniedza pieteikumu uz piemaksu par 1998. tirdzniecības gadu par kopumā 64 zīdītājgovīm, norādot, ka viņa tiesību uz piemaksu individuālie griesti ir 65,3 [dzīvnieki]. 47 no viņa dzīvniekiem neapstrīdami bija zīdītājgovis. 17 bija grūsnas teles, kuras prasītājs pamata prāvā savā pieteikumā norādīja kā aizstājējas zīdītājgovīm.
No šīm 17 telēm 10 prasītājs pamata prāvā jau bija norādījis iepriekšējā gada turēšanas laikā kā aizvietojošos dzīvniekus zīdītājgovīm, kuras tika izņemtas no viņa ganāmpulka līdz 1997. gada 21. oktobrim. Pārējām 7 ir jāaizstāj zīdītājgovis, kas tika izņemtas no ganāmpulka no 1998. gada 21. janvāra līdz 17. aprīlim. 13 no šīm grūsnajām telēm atnesās pirms 1998. gada 15. maija, datuma, kad beidzās termiņš, kas paredzēts pieteikumam uz piemaksu.
Ar 1999. gada 3. maija lēmumu, kas stājās spēkā 1998. gada 10. jūnijā, atbildētājs pamata prāvā samazināja individuālos griestus tiesībām uz piemaksu prasītājam pamata prāvā līdz 47 zīdītājgovīm, norādot, ka grūsnas teles nevar atzīt par zīdītājgovīm. Pēc viņa domām, prasītājs pamata prāvā 1998. gadā nav izmantojis minimums 90 % savu tiesību uz piemaksu, līdz ar to minēto tiesību neizmantotā daļa ir jāieskaita valsts rezervē.
Ar 2001. gada 23. augusta lēmumu atbildētājs pamata prāvā kopumā noraidīja prasītāja pamata prāvā pieteikumu uz piemaksu attiecībā uz 1998. tirdzniecības gadu un šajā sakarā prasīja izmaksātā avansa atlīdzināšanu, pieskaitot procentus, jo starpība starp norādītajiem dzīvniekiem un konstatētajiem dzīvniekiem ir lielāka par 20 %.
Sūdzības, kuras iesniedza prasītājs pamata prāvā, tika noraidītas ar atbildētāja pamata prāvā 1999. gada 5. novembra un 2002. gada 11. janvāra lēmumiem. Saņemot prasības, kas iesniegtas par šiem lēmumiem,
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
[Attiecībā uz] [Regulas Nr. 805/68] 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta interpretāciju:
a)
Vai grūsna tele ir zīdītājgovs [Regulas Nr. 805/68] 1. nodaļas izpratnē tikai tad, ja tā aizvieto zīdītājgovi, par kuru iesniegts pieteikums uz piemaksu?
b)
Vai grūsna tele ir zīdītājgovs minētās regulas 1. nodaļas izpratnē, ja iepriekšējā tirdzniecības gadā tā bija aizvietojusi zīdītājgovi, par kuru iesniegts pieteikums uz piemaksu, un ja ir atzīts, ka par to var saņemt piemaksu?
c)
Vai var saņemt piemaksu par grūsnu teli, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, ja tā atnesas pirms termiņa, kas paredzēts pieteikuma uz piemaksu iesniegšanai, beigām?
2)
[Attiecībā uz] [Regulas Nr. 3886/92] 33. panta 2. un 4. punkta [interpretāciju]:
a)
Vai var uzskatīt, ka ražotājs tirdzniecības gada laikā nav izmantojis tiesības uz piemaksu, ja viņš ir iesniedzis šādu pieteikumu, bet tas ir noraidīts, jo par attiecīgajiem dzīvniekiem [piemaksu] nevarēja saņemt?
Vai tas attiecas arī uz gadījumu, kur nekas neliek domāt, ka ticis iesniegts ļaunprātīgs pieteikums?
Vai šī situācija atbilst Kopienas tiesību samērīguma principam?
b)
Vai [Regulas Nr. 3886/92] 33. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos gadījumos kā šajā lietā ražotājam saglabājas tiesības uz piemaksu sakarā ar to, ka pastāv (likumīgi pamatots) izņēmuma gadījums?
c)
Vai, beidzoties divu gadu pārtraukuma periodam, šādam ražotājam būtu prioritārā kārtībā jāpiešķir tiesības, kas tam atņemtas, pamatojoties uz [Regulas Nr. 3886/92] 33. panta 4. punktu, jo, lai gan minētais ražotājs 1998. tirdzniecības gadā izmantoja vairāk nekā 70 % savu tiesību, tas bija izmantojis mazāk nekā 90 % no šīm tiesībām?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmā prejudiciālā jautājuma a) apakšpunktu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai grūsna tele ir zīdītājgovs Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta izpratnē tikai tad, ja tā aizvieto zīdītājgovi, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu.
Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar minēto normu tikai tāda grūsna tele, kas aizvieto zīdītājgovi, var tikt uzskatīta par zīdītājgovi šīs normas izpratnē. Šī norma tomēr neprecizē, vai aizvietošanai ir jāattiecas uz zīdītājgovi, kas jau ir ietverta pieteikumā uz piemaksu, vai tā var attiekties uz jebkuru zīdītājgovi, kuras izcelsme ir attiecīgā ražotāja ganāmpulks.
Turpretī Regulas Nr. 3887/92 10. panta 4. punkts skaidri paredz, ka var tikt ņemti vērā tikai liellopi, kas ir norādīti atbalsta pieteikumā, precizējot, ka šos dzīvniekus var aizvietot, izvirzot papildu nosacījumu, ka šai aizvietošanai jānotiek divdesmit dienu laikā pēc datuma, kad tie ir izņemti no ražošanas, un šī aizvietošana tiek ierakstīta īpašā reģistrā trīs dienu laikā. Līdz ar to nav iespējams, ka grūsna tele aizvieto iepriekš pieteikumā uz piemaksu nenorādītu zīdītājgovi.
Attiecībā uz aizvietošanas datumu iesniedzējtiesa pamatoti norāda, ka Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma redakcija neprecizē, vai aizvietošanai ir obligāti jānotiek pēc pieteikuma uz piemaksu iesniegšanas vai to var darīt arī iepriekšējā laikposmā. Vēlāka piemērojamo Kopienu tiesību attīstība tomēr sniedz izskaidrojumu šajā sakarā. Tā Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1254/1999 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju (
OV L 160, 21. lpp.
), kas no 2000. gada 1. janvāra aizvietoja Regulu Nr. 805/68, 6. panta 2. punkts tomēr atļauj piešķirt piemaksu gan par zīdītājgovīm, gan par telēm. Tomēr no Regulas Nr. 1254/1999 septītā apsvēruma izriet, ka likumdevējs vēlējies piešķirt lielākas elastīguma iespējas ražotājiem, tiesības saņemt piemaksu par zīdītājgovīm attiecinot arī uz telēm, kas atbilst tādām pašām audzēšanas prasībām kā zīdītājgovis. Tā kā jaunās tiesību normas skaidrs mērķis ir grozīt agrāko tiesību normu, paredzot iespēju ietvert teles pieteikumā uz piemaksu, tas liek secināt, ka agrākajā tiesiskajā regulējumā, kas bija piemērojams pamata lietā, tas tā nebija.
Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkts, saskaņā ar kuru grūsnas teles kā tādas nevarēja būt pieteikuma uz piemaksu priekšmets, ir apstiprināts arī ar agrākajām tiesībām. Piemaksa par zīdītājgovīm tika ieviesta ar Padomes 1980. gada 5. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1357/80, ar ko ievieš piemaksu sistēmu zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanai (
OV L 140, 1. lpp.
), kuru papildina Regula Nr. 1244/82. Šīs pēdējās minētās regulas 1. panta 1. punkta otrā daļa paredz, ka “vērā ņemamo govju skaits piemaksas piešķiršanai atbilst zīdītājgovju skaitam, izņemot grūsnas teles, kuras tiek turētas pieteikuma iesniegšanas datumā”. Atbilstoši šai normai pieteikumu uz piemaksu par zīdītājgovīm nevar iesniegt par grūsnām telēm. Vēlāk Regula Nr. 3886/92 atcēla Regulu Nr. 1244/82, būtībā pārņemot to piemaksu par zīdītājgovīm sistēmu, kas bija ietverta Regulā Nr. 1244/82. Faktiski Regulas Nr. 3886/92 septītais apsvērums šajā sakarā norāda uz likumdevēja vēlmi turpināt piemērot pārvaldīšanas noteikumus, kas jau bija spēkā agrākajā piemaksu par zīdītājgovīm tiesiskajā regulējumā. Tomēr apzināti tika ieviesti daži grozījumi, kā, piemēram, attiecībā uz sugām, par kurām var saņemt piemaksu. Tiesību norma, kas attiecas uz nespēju saņemt piemaksu par grūsnām telēm, šajos grozījumos nebija ietverta, no kā var secināt, ka tobrīd Kopienu likumdevējam nebija nodoma pievērsties šim tiesiskajam regulējumam.
Turklāt no šajā jomā piemērojamo Kopienu tiesību attīstības izriet, ka, lai grūsnas teles varētu uzskatīt par zīdītājgovīm Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta izpratnē, aizvietošanai ir jānotiek pēc pieteikuma uz piemaksu iesniegšanas.
Līdz ar to uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka grūsnu teli var uzskatīt par zīdītājgovi šīs regulas pirmās nodaļas izpratnē tikai tad, ja tā pēc pieteikuma uz piemaksu iesniegšanas par tirdzniecības gadu aizvieto zīdītājgovi, kas ietverta šajā pieteikumā.
Par pirmā jautājuma b) apakšpunktu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai grūsna tele ir zīdītājgovs Regulas Nr. 805/68 izpratnē, ja iepriekšējā tirdzniecības gadā tā aizstāja zīdītājgovi, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu un kas tika atzīta par tādu, par kuru var saņemt šo piemaksu.
Pēc atbildētāja pamata prāvā domām, uz minēto jautājumu būtu jāsniedz noraidoša atbilde. Faktiski viņš uzskata, ka apstiprinoša atbilde nozīmētu, ka aizvietošana ir ilgstošs process līdz brīdim, kamēr grūsna tele ir atnesusies, pat tad, ja pa šo laiku ir sācies jauns tirdzniecības gads.
Atbildētāja pamata prāvā izdarītā analīze tomēr ir jānoraida, jo tā ir pamatota ar pārāk šauru viedokli par iespējām, kas tiek aptvertas ar šo prejudiciālo jautājumu. Sakarā ar deviņu mēnešu liellopu grūsnības periodu faktiski ir paredzams, ka grūsna tele aizvietos zīdītājgovi tirdzniecības gada beigās un ka nākamā tirdzniecības gada laikā, ja tā joprojām nav atnesusies, tā atkal aizvietos zīdītājgovi, kas tika ietverta pieteikumā uz piemaksu par šo otro tirdzniecības gadu.
Šajā sakarā Komisija pamatoti norāda, ka fakts, ka prasītājs pamata prāvā ir apzīmējis noteiktas grūsnas teles kā aizvietojošos dzīvniekus par 1997. gadu, neizslēdz iespēju, ka šīs teles var no jauna aizvietot zīdītājgovis 1998. gadā, līdz ar to ir jāpārbauda, vai 1998. gadā grūsnās teles atbilst nosacījumiem, lai no jauna aizvietotu zīdītājgovis. Faktiski nekas piemērojamos noteikumos nenorāda, ka viena un tā pati grūsnā govs nevar aizvietot zīdītājgovis divu secīgu tirdzniecības gadu laikā, ja tā atbilst šajā sakarā izvirzītajiem nosacījumiem un it īpaši tiem nosacījumiem, kas ir norādīti atbildē uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu.
Līdz ar to uz pirmā jautājuma b) apakšpunktu ir jāatbild, ka grūsnu teli, kas vienā tirdzniecības gadā aizvietoja zīdītājgovi, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, un kas ir atzīta par tādu, par kuru var saņemt šo piemaksu, var uzskatīt par zīdītājgovi Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta izpratnē, ja tā nākamajā gadā atbilst nosacījumiem, lai no jauna aizvietotu zīdītājgovi.
Par pirmā jautājuma c) apakšpunktu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunktu ir jāinterpretē tādējādi, ka par grūsnu teli, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, var saņemt šo piemaksu, ja tā ir atnesusies pirms termiņa, kas paredzēts pieteikuma uz piemaksu iesniegšanai, beigām.
Prasītājs pamata prāvā norāda, ka trīspadsmit teles, kas ir atnesušās pirms šī termiņa beigām 1998. gada 15. maijā, ir jāatzīst par tādām, par kurām var saņemt piemaksu, jo fakts, ka viņš savu pieteikumu ir iesniedzis agrāk, proti, 1998. gada 20. aprīlī, nedrīkst viņam radīt zaudējumus.
Līdz ar to ir jānoskaidro, vai dzīvniekiem, par kuriem ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, ir jāatbilst visām prasītajām īpašībām, lai par tiem varētu saņemt piemaksu, it īpaši, ka tā vairs nedrīkst būt grūsna tele, bet gan tai jābūt zīdītājgovij pieteikuma uz piemaksu iesniegšanas brīdī, vai pietiek ar to, ka [dzīvnieki] atbilst šiem nosacījumiem datumā, kad beidzas pieteikuma iesniegšanas termiņš. Faktiski šajā datumā trīspadsmit attiecīgie pamata lietas dzīvnieki bija kļuvuši par zīdītājgovīm.
Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka Tiesa ir apstiprinājusi, ka integrētā administrācijas un kontroles sistēma, kas ir ieviesta ar Regulu Nr. 3887/92, prasa, lai atbalsta pieteicēja sniegtā informācija būtu pilnīga un precīza no paša sākuma, lai ļautu tam iesniegt pareizu kompensējošo maksājumu piešķiršanas pieteikumu un izvairīties no sankciju noteikšanas. Iesniedzot atbalsta pieteikumu, ražotājam lauksaimniecības nozarē ir jāpaziņo par dzīvniekiem, kas atbilst dažādiem Kopienu tiesiskajā regulējumā minēto atbalstu piešķiršanai paredzētiem nosacījumiem (šajā sakarā skat. 2002. gada 16. maija spriedumu lietā
C-63/00
Schilling
un
Nehring
,
Recueil
, I-4483. lpp.
, 34. un 33. punkts).
Turklāt Regulas Nr. 805/68 4.d panta 5. punkts precizē, ka Piemaksu par zīdītājgovīm piešķir ikvienam ražotājam, kurš nepiegādā pienu vai piena produktus no savas saimniecības 12 mēnešu laikā no dienas, kad tiek iesniegts pieteikums, un kurš vismaz sešus secīgus mēnešus no pieteikuma iesniegšanas uztur vismaz vienādu skaitu zīdītājgovju, par kādu ir lūgta piemaksa. Tā kā pieteikuma uz piemaksu iesniegšana nosaka turēšanas laika sākumu un tā kā zīdītājgovju skaits tiek noteikts šajā brīdī, tas arī ir datums, kad dzīvniekiem ir jāatbilst visām īpašībām, kas vajadzīgas, lai par tiem saņemtu piemaksu.
Visbeidzot, saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 3886/92 41. panta 2. punktu dalībvalstis var paredzēt, ka ir atļauts no jauna iesniegt pieteikumu uz piemaksu par jaunu zīdītājgovi savu individuālo griestu robežās šāda pieteikuma iesniegšanai paredzētajā termiņā. Tomēr neatkarīgi no jautājuma par to, vai Vācijas Federatīvā Republika ir izmantojusi šo iespēju, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem šajā gadījumā izriet, ka prasītājam pamata prāvā bija iespēja iesniegt pieteikumu uz piemaksu pēc tam, kad grūsnās teles bija atnesušās, bet pirms šī pieteikuma iesniegšanas termiņa beigām, tādējādi šāds pieteikums atbilstu tiesību uz piemaksu piešķiršanai izvirzītajiem nosacījumiem.
Līdz ar to uz pirmā jautājuma c) apakšpunktu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par grūsnu teli, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, nevar saņemt piemaksu, ja tā atnesas pirms minētā pieteikuma iesniegšanai paredzētā termiņa beigām.
Par otrā jautājuma a) apakšpunktu
Ar šo jautājumu, kas ir par Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. un 4. punkta interpretāciju, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ražotāja tiesības uz piemaksu ir jāuzskata par izmantotām, ja viņš ir pieteicies uz piemaksu, bet šis pieteikums ir ticis noraidīts sakarā ar to, ka par attiecīgiem dzīvniekiem nevar saņemt piemaksu. Pakārtoti tā vēlas noskaidrot, vai negatīva atbilde ir jāatstāj spēkā arī tad, ja nav neviena fakta, kas liktu domāt, ka attiecīgais pieteikums ir iesniegts ļaunprātīgi, un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai šāda situācija atbilstu samērīguma principam.
Prasītājs pamata prāvā faktiski ir iesniedzis pieteikumu uz piemaksu par zīdītājgovīm attiecībā uz 64 dzīvniekiem, tomēr piemaksas, kas tam tika piešķirtas attiecās tikai uz 47 dzīvniekiem, kas ir mazāk nekā 90 % no tiesībām, kas tam pienācās. Līdz ar to rodas jautājums, vai, iesniedzot pieteikumu, viņš ir izmantojis tiesības uz piemaksu par visiem 64 dzīvniekiem vai arī, kā apgalvo atbildētājs pamata prāvā, par 17 no tiem viņš ir mēģinājis izmantot minētās tiesības, līdz ar to Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. un 4. punktā paredzētie nosacījumi būtu izpildīti, un šīs tiesības būtu jāieskaita valsts rezervē.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 3886/92 devītais apsvērums paredz, ka, “ņemot vērā individuālo griestu sistēmas regulējošo iedarbību tirgū, ir jāparedz, ka tiesības uz piemaksām, kuras to īpašnieks nav izmantojis noteiktā laikposmā, ir jāieskaita valsts rezervē”. Turklāt Komisijas 1995. gada 26. jūlija Regulas (EK) Nr. 1846/95, ar ko groza Regulu Nr. 3886/92 (
OV L 177, 28. lpp.
), ceturtais apsvērums, no kura izriet Regulas Nr. 3886/92 33. panta 1.–3. punkts, norāda vēlmi “nodrošināt pieejamo un neizmantoto tiesību uz piemaksu mobilizāciju”. Neizmantoto tiesību ieskaitīšanas valsts rezervē sistēmas mērķis tātad ir, ka visas esošās tiesības uz piemaksu faktiski tiek izmantotas, lai izvairītos no tā, ka daži ražotāji, kas tās neizmantotu uzreiz un uzkrātu, tādējādi liedzot citiem ražotājiem izmantot šīs tiesības. Turklāt piešķirtajām tiesībām uz piemaksu ir jāatbilst faktiskajai un pašreizējai ražošanas situācijai.
Tomēr pieteikuma uz piemaksu iesniegšanas brīdī ir neiespējami zināt, vai šajā pieteikumā aprakstītā situācija faktiski atbilst ražošanas situācijai. Turklāt, lai pastāvētu tiesības uz piemaksu izmantošanu, ražošanas situācijai ir jāatbilst piemaksu piešķiršanai izvirzītajiem nosacījumiem, kas prasa kompetento valsts iestāžu vērtējumu. Tādā kontekstā kā pamata prāvā, kurā ražošanas situācija šiem nosacījumiem neatbilst, jo par pieteikumā uz piemaksu minētajiem dzīvniekiem nevarēja saņemt attiecīgās piemaksas, tiesības uz piemaksām nevar uzskatīt par izmantotām.
Iesniedzējtiesa šaubās it īpaši par šādas interpretācijas atbilstību samērīguma principam. Šāda interpretācija, pēc tās domām, faktiski varētu atbilst papildu sankcijai par pārkāpumiem, kas izdarīti, iesniedzot pieteikumu; šāda sankcija seku, ko radītu ilgstoša individuālo griestu samazināšana, dēļ būtu pretrunā samērīguma principam.
Šis uzskats tomēr ir jānoraida. Faktiski no iepriekš minētajiem Regulas Nr. 3886/92 un Regulas Nr. 1846/95 apsvērumiem izriet, ka tiesību uz piemaksu ieskaitīšanas valsts rezervē sistēmas mērķis nav sodīt ļaunprātīgu rīcību. Pat tad, ja šis pasākums var nozīmēt nelabvēlīgas sekas attiecīgajam ražotājam, faktiski tam nav sankciju rakstura, jo nav pārkāpuma Regulas Nr. 2988/95 1. panta izpratnē, kuru šis pasākums vēlas novērst un sodīt. Faktiski vienīgais Kopienu tiesību noteikumu pārkāpums, kas izriet no tirgus dalībnieka rīcības vai bezdarbības, kas varētu radīt zaudējumus vispārējam Kopienu budžetam un kas var veidot pārkāpumu minētā panta 2. punkta izpratnē, ir tāda pieteikuma uz piemaksu iesniegšana, kurš ietver kļūdainu informāciju. Tomēr ražotājs, kas saskaņā ar Kopienu tiesību noteikumiem izmantotu tiesības uz piemaksu par precīzu zīdītājgovju skaitu, kas ir zemāks par tā individuālajiem griestiem, pazeminātu šos griestus tāpat kā ražotājs, kas iesniedzis kļūdainu pieteikumu. Tādējādi sekas ir vienādas neatkarīgi no tā, vai tas ir rīkojies kļūdaini vai nē. Tā kā izrādās, ka attiecīgā pasākuma mērķis nav sodīt pārkāpumu, to nevar kvalificēt kā sankciju Regulas Nr. 2988/95 izpratnē.
Tā kā Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. un 4. punktā paredzētām sekām nav sankciju rakstura Regulas Nr. 2988/52 izpratnē, tā veido tikai pasākumu, kura mērķis ir piemērot individuālos griestus faktiskajai ražošanai.
Turklāt, ņemot vērā, ka individuālo griestu samazinājums, kas izriet no ieskaitīšanas valsts rezervē, ir nevis sankcija, bet gan vienkārši sekas, kas ir saistītas ar objektīvo situāciju, nolūks, kas pamatots ar šo samazinājumu izraisošo rīcību un tas, vai šī rīcība ir bijusi kļūdaina vai nē, nav nozīmīgi faktori, un tādējādi nav jāizskata jautājums par to, vai daļēji noraidīts pieteikums uz piemaksu ir iesniegts ļaunprātīgi vai nē.
Turklāt, tā kā runa nav par sankciju, jautājums par pasākuma, kuru veido individuālo griestu samazinājums, atbilstību samērīguma principam rodas citā kontekstā, nekā to min iesniedzējtiesa, jo runa nav par dubultas sankcijas samērīgumu, bet gan tikai par minētā pasākuma, kas izriet no dzīvnieku skaita, par kuriem var saņemt piemaksu, samazināšanas samērīgumu.
Šajā sakarā ir jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra par samērīguma principu, kas it īpaši ir piemērojams attiecībā uz kopējo lauksaimniecības politiku.
Kopienu likumdevējam šajā jomā ir plašas izvērtēšanas pilnvaras, kas atbilst politiskajai atbildībai, kuru tam paredz EKL 34.–37. pants. Līdz ar to, Kopienu tiesai veicot kontroli, ir jāpārbauda tikai tas, vai attiecīgais pasākums nav saistīts ar acīmredzamu kļūdu vai pilnvaru nepareizu izmantošanu un vai attiecīgā iestāde nav acīmredzami pārsniegusi savas izvērtēšanas pilnvaras (šajā sakarā skat. it īpaši 2004. gada 9. septembra spriedumu lietā
C-304/01 Spānija/Komisija, Krājums, I-7655. lpp.
, 23. punkts, un 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā
C-310/04 Spānija/Padome, Krājums, I-7285. lpp.
, 96. punkts).
Attiecībā uz samērīguma kontroli ir jānorāda, ka samērīguma princips, kas ir viens no vispārīgajiem Kopienu tiesību principiem, prasa, lai Kopienu iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgā tiesiskā regulējumā noteiktos mērķus, ņemot vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamiem mērķiem (2001. gada 12. jūlija spriedums lietā
C-189/01
Jippes
u.c.,
Recueil
, I-5689. lpp.
, 81. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Spānija/Padome, 97. punkts).
Runājot par šāda principa īstenošanas apstākļu tiesas kontroli, ņemot vērā plašās izvērtēšanas pilnvaras, kas ir piešķirtas Kopienu likumdevējam kopējās lauksaimniecības politikas jomā, tikai šajā jomā pieņemta pasākuma acīmredzama neatbilstība kompetentās iestādes izvirzītajam mērķim var ietekmēt šāda pasākuma likumīgumu (2006. gada 10. janvāra spriedums lietā
C-344/04
IATA
un
ELFAA
, Krājums, I-403. lpp.
, 80. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Spānija/Padome, 98. punkts).
Tādējādi nav svarīgi zināt, vai likumdevēja pieņemtais pasākums bija vienīgais vai labākais, kādu vien varēja pieņemt, bet gan, vai šis pasākums bija acīmredzami neatbilstošs (iepriekš minētais spriedums lietā Spānija/Padome, 99. punkts).
No šī sprieduma 36. punkta un tajā minētajiem apsvērumiem izriet, ka neizmantoto tiesību ieskaitīšanas valsts rezervē mērķis ir nodrošināt, lai visas tiesības uz piemaksu tiktu faktiski izmantotas. Tomēr šis pasākums ir piemērots līdzeklis, lai sasniegtu labāku pieejamo un neizmantoto tiesību uz piemaksu mobilizāciju. Turklāt ir jānorāda, ka iespēju, ka minētais pasākums būtu acīmredzami neatbilstošs, neizvirzīja neviena no ieinteresētajām personām, kas iesniedza savus apvērumus Tiesā.
Tā kā ieskaitīšana valsts rezervē nav acīmredzami izvirzītā mērķa sasniegšanai neatbilstošs pasākums, tad apstrīdētais pasākums nav pretrunā samērīguma principam.
Līdz ar to uz otrā jautājuma a) apakšpunktu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāuzskata, ka ražotājs nav izmantojis tiesības uz piemaksu tirdzniecības gada laikā, ja tas ir iesniedzis pieteikumu uz piemaksu, bet šis pieteikums ir ticis noraidīts sakarā ar to, ka par attiecīgajiem dzīvniekiem nevar saņemt piemaksu; tā tas ir pat tad, ja minētais pieteikums nav iesniegts ļaunprātīgi. Šāda interpretācija nav pretrunā samērīguma principam.
Par otrā jautājuma b) apakšpunktu
Ar šo jautājumu iesniedzētiesa pakārtoti vēlas noskaidrot, vai tādos apstākļos kā pamata prāvā var tikt pieņemta izņēmuma gadījuma esamība, ja tas ir likumīgi pamatots Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. punkta pēdējā ievilkuma izpratnē.
Vispirms ir jānorāda, ka likumīgi pamatota izņēmuma gadījuma esamība ļauj atkāpties no noteikuma par tiesību uz piemaksu neizmantotās daļas ieskaitīšanu valsts rezervē, un šajā nolūkā ir jāveic šaura interpretācija. Šo interpretāciju ir jāpamato ar minētajā normā ietvertā jēdziena “izņēmums” interpretāciju.
Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. punkta pēdējais ievilkums šīs normas vispārējās sistēmas kontekstā šķiet esam vispārēja taisnīguma klauzula, kas ir paredzēta, lai aptvertu situācijas, kas nav norādītas iepriekšējos ievilkumos, kuros vispārējā noteikuma piemērošana nozīmētu īpašu stingrību, bet kuras visas nevar tikt uzskatītas. Tāpat kā iepriekš minēto ievilkumu gadījumos, runa ir par situācijām, kurās būtu taisnīgi, ja ražotājs varētu īstenot savas tiesības uz piemaksu vēlāk, lai gan izņēmuma kārtā viņš tās uz laiku nevar izmantot.
Nedz minētās regulas noteikumi, nedz tās apsvērumi neparedz kritēriju veidus, kas būtu jāņem vērā, lai pamatotu šādu izņēmuma gadījumu. Līdz ar to ir jākonstatē, ka Kopienu likumdevējs nav vēlējies šo jēdzienu nedz sīkāk precizēt, nedz saistīt to ar īpašiem kritērijiem. Tātad ir jāņem vērā apstākļu kopums, kam ir gan subjektīvs, gan objektīvs raksturs, lai noteiktu, vai to vidū ir viens vai vairāki elementi, kas varētu pamatot izņēmuma gadījuma esamību. Šis vērtējums ir īstenojams tikai katrā atsevišķā gadījumā, un tas ir jādara iestādēm, kurām ir jāpiemēro Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. punkta pēdējais ievilkums. Iesniedzējtiesai, kas izskata pamata prāvu un ir vienīgā, kas var konstatēt nozīmīgos faktus, ir jāveic šis vērtējums šajā prāvā, ņemot vērā šīs normas ierobežotas piemērošanas vajadzību.
Katrā ziņā, nepastāvot īpašiem apstākļiem, piemērojamo tiesību normu kļūdaina interpretācija nevar būt izņēmuma gadījums Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. punkta pēdējā ievilkuma izpratnē.
Turklāt ir jānorāda, ka atbilstoši minētajai normai, lai to varētu piemērot, ražotājam ir likumīgi jāpamato, kādēļ situācijai, kurā tas atrodas, ir izņēmuma raksturs.
Līdz ar to uz otrā jautājuma b) apakšpunktu ir jāatbild, ka iesniedzējtiesai ir jāizlemj, vai, ņemot vērā visus likumīgi pamatotos apstākļus, kas raksturo prasītāja pamata prāvā situāciju, pastāv izņēmuma gadījums, kas prasa Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. punkta pēdējā ievilkuma izņēmuma normas piemērošanu, ņemot vērā šīs normas ierobežotas piemērošanas vajadzību.
Par otrā jautājuma c) apakšpunktu
Visbeidzot, arī pakārtoti iesniedzējtiesa jautā, vai ražotājam liegtās tiesības uz piemaksu, pamatojoties uz Regulas Nr. 3886/92 33. panta 4. punktu, sakarā ar to, ka minētais ražotājs ir izmantojis vismaz 70 %, bet mazāk par 90 % savu tiesību uz piemaksu 1998. tirdzniecības gada laikā, ir jāpiešķir prioritārā kārtā šim ražotājam pēc divu gadu pārtraukuma termiņa beigām. Faktiski tā uzskata, ka samērīguma princips varētu prasīt dot priekšroku agrākajiem [šo tiesību] īpašniekiem, jo viņu situācija īpaši būtiski tika ietekmēta, paaugstinot izmantošanas procentus no 70 līdz 90 % ārkārtas pasākumu, kas tika veikti pēc tā sauktās govju trakumsērgas krīzes, ietvaros.
Tiesību uz piemaksu piešķiršana, kas ir dalībvalstu valsts rezerves daļa, ir Regulas Nr. 805/68 4.f panta 2. punkta, kas uzskaita ražotājus, kas to var saņemt, priekšmets. Termina “it īpaši” izmantošana šīs normas redakcijā norāda uz to, ka runa nav par izsmeļošu sarakstu.
Komisija pamatoti norāda, ka Regulas Nr. 805/68 4.f panta 4. punkta otrā daļa dod tai tiesības pieņemt pasākumus, kas saistīti ar neizmantotām individuālām tiesībām 1997. un 1998. gadā, kas ir ieskaitītas valsts rezervē, bet šie pasākumi nekad nav tikuši pieņemti. Tādējādi dalībvalstis saglabā pilnīgu rīcības brīvību attiecībā uz savas valsts rezervju izmantošanu. Līdz ar to tās var paredzēt piešķirt tiesības uz piemaksu prioritārā kārtībā ražotājiem, kuriem to tiesības bija jāieskaita šajā rezervē sakarā ar to, ka tie ir izmantojuši vismaz 70 %, bet mazāk par 90 % no tām par 1998. tirdzniecības gadu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otrā jautājuma c) apakšpunktu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 3886/92 33. panta 4. punkts, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 805/68 4.f panta 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var piešķirt prioritārā kārtībā ražotājam pēc divu gadu pārtraukuma termiņa beigām tiesības uz piemaksu, kas tam tika liegtas sakarā ar to, ka ražotājs ir izmantojis vismaz 70 %, bet mazāk par 90 % tiesību par 1998. tirdzniecības gadu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
Padomes 1968. gada 27. jūnija Regulas (EEK) Nr. 805/68 par tirgus kopējo organizāciju liellopu gaļas sektorā, ko groza ar Padomes 1996. gada 18. novembra Regulu (EK) Nr. 2222/96, 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka grūsnu teli var uzskatīt par zīdītājgovi šīs regulas pirmās nodaļas izpratnē tikai tad, ja tā pēc pieteikuma uz piemaksu iesniegšanas par tirdzniecības gadu aizvieto zīdītājgovi, kas ietverta šajā pieteikumā;

2)
grūsnu teli, kas vienā tirdzniecības gadā aizvietoja zīdītājgovi, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu un kas ir atzīta par tādu, par kuru var saņemt šo piemaksu, var uzskatīt par zīdītājgovi Regulas Nr. 805/68, ko groza ar Regulu Nr. 2222/96, 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta izpratnē, ja tā nākamajā gadā atbilst nosacījumiem, lai no jauna aizvietotu zīdītājgovi;

3)
Regulas Nr. 805/68, ko groza ar Regulu Nr. 2222/96, 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par grūsnu teli, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, nevar saņemt piemaksu, ja tā atnesas pirms minētā pieteikuma iesniegšanai paredzētā termiņa beigām;

4)
Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulas (EEK) Nr. 3886/92, kas nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus piemaksu sistēmai, kas paredzēta Regulā Nr. 805/68, un ar ko atceļ Regulas (EEK) Nr. 1244/82 un (EEK) Nr. 714/89, ko groza ar Komisijas 1996. gada 2. decembra Regulu Nr. 2311/96, 33. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāuzskata, ka ražotājs nav izmantojis tiesības uz piemaksu tirdzniecības gada laikā, ja tas ir iesniedzis pieteikumu uz piemaksu, bet šis pieteikums ir ticis noraidīts sakarā ar to, ka par attiecīgajiem dzīvniekiem nevar saņemt piemaksu; tā tas ir pat tad, ja minētais pieteikums nav iesniegts ļaunprātīgi. Šāda interpretācija nav pretrunā samērīguma principam;

5)
iesniedzējtiesai ir jāizlemj, vai, ņemot vērā visus likumīgi pamatotos apstākļus, kas raksturo prasītāja pamata prāvā situāciju, pastāv izņēmuma gadījums, kas prasa Regulas Nr. 3886/92, ko groza ar Regulu Nr. 2311/96, 33. panta 2. punkta pēdējā ievilkuma izņēmuma normas piemērošanu, ņemot vērā šīs normas ierobežotas piemērošanas vajadzību;

6)
Regulas Nr. 3886/92, ko groza ar Regulu Nr. 2311/96, 33. panta 4. punkts, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 805/68, ko groza ar Regulu Nr. 2222/96, 4.f panta 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var piešķirt prioritārā kārtībā ražotājam pēc divu gadu pārtraukuma termiņa beigām tiesības uz piemaksu, kas tam tika liegtas sakarā ar to, ka ražotājs ir izmantojis vismaz 70 %, bet mazāk par 90 % tiesību par 1998. tirdzniecības gadu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — vācu.