CELEX: 61994CJ0085
Forbrugerbeskyttelse
mærkning af mineralvand
sprog

Dommens præmisser
1 Ved dom af 24. februar 1994 indleveret til Domstolen den 9. marts 1994 har Hof van Beroep, Bruxelles, i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt tre praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af EF-traktatens artikel 30, 128 og 129 A samt af artikel 14 i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (EFT 1979 L 33, s. 1, herefter "direktivet").
2 Spoergsmaalene er rejst under en sag, som Groupement des producteurs, importateurs et agents généraux d' eaux minérales étrangères (Piageme), Société générale des grandes sources d' eaux minérales françaises (SGGSEMF) og Évian, Apollinaris og Vittel (herefter "sagsoegerne") har anlagt mod selskabet Peeters (herefter "sagsoegte").
3 Sagsoegerne importerer og distribuerer forskellige franske og tyske mineralvand i Belgien. Sagsoegerne er af den opfattelse, at sagsoegte, der forhandler disse mineralvand i det flamske sprogomraade, handler i strid med belgisk lovgivning, idet oplysningerne paa de flasker, som sagsoegte saelger, er affattet enten paa fransk eller tysk, selv om maerkningen i dette omraade i henhold til belgisk kongelig anordning af 13. november 1986 skal vaere affattet paa nederlandsk.
4 I artikel 11 i den kongelige anordning af 13. november 1986, som erstatter artikel 10 i den kongelige anordning af 2. oktober 1980 med samme ordlyd, bestemmes foelgende:
"De i artikel 2 foreskrevne oplysninger samt de oplysninger, der er foreskrevet i saerbestemmelser, skal i det mindste vaere affattet paa det eller de sprog, der tales i det sprogomraade, hvor levnedsmidlerne udbydes til salg."
5 Da sagsoegerne mente at have lidt skade derved, indstaevnte de sagsoegte for Rechtbank van koophandel, Louvain (Belgien), under en sag om foreloebige forholdsregler med paastand om, at sagsoegte tilpligtedes at ophoere med salget, og at der fastsattes tvangsboeder ved manglende overholdelse heraf.
6 Sagsoegte gjorde gaeldende, at artikel 11 i den kongelige anordning af 13. november 1986 er i strid med faellesskabsretten, herunder med EOEF-traktatens artikel 30 og direktivets artikel 14.
7 Direktivets artikel 1, stk. 3, har foelgende ordlyd:
"I dette direktiv forstaas ved:
a) maerkning: angivelser, oplysninger, fabriks- eller varemaerker, billeder eller symboler, som vedroerer et levnedsmiddel, og som er anfoert paa emballager, dokumenter, skilte, etiketter eller halsetiketter af enhver art, der ledsager eller henviser til dette levnedsmiddel
..."
8 I artikel 3 er der truffet bestemmelse om, hvilke oplysninger der skal gives, og det drejer sig i det vaesentlige om foelgende:
° varebetegnelse
° ingrediensliste
° nettoindhold (for faerdigpakkede levnedsmidler)
° dato for den mindste holdbarhed
° saerlige opbevarings- og anvendelsesforskrifter
° navn eller firmanavn og adresse paa fabrikanten eller pakkevirksomheden eller paa en forhandler, der er etableret inden for Faellesskabet
° angivelse af det sted, hvor levnedsmidlet har oprindelse eller kommer fra, i de tilfaelde, hvor undladelse heraf ville kunne vildlede forbrugeren med hensyn til levnedsmidlets virkelige oprindelsessted eller det sted, hvor levnedsmidlet egentlig kommer fra, og
° brugsanvisning i de tilfaelde, hvor det paagaeldende levnedsmiddel ikke vil kunne anvendes paa rette maade, saafremt en saadan ikke findes.
9 I direktivets artikel 14 bestemmes foelgende:
"For saa vidt angaar reglerne for, hvorledes de i artikel 3 og artikel 4, stk. 2, foreskrevne oplysninger skal gives, undlader medlemsstaterne at fastsaette bestemmelser, der er mere detaljerede end dem, der er anfoert i artikel 3-11.
Medlemsstaterne drager dog omsorg for at forbyde handel med levnedsmidler paa deres omraade, saafremt de i artikel 3 og artikel 4, stk. 2, foreskrevne oplysninger ikke er anfoert paa et for koeberen let forstaaeligt sprog, medmindre oplysningerne meddeles koeberen paa anden maade. Denne bestemmelse hindrer ikke, at de naevnte oplysninger kan anfoeres paa flere sprog."
10 Rechtbank van koophandel, Louvain, udsatte paa dette grundlag sagen og forelagde Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"Er artikel 10 i kongelig anordning af 2. oktober 1980, nu artikel 11 i kongelig anordning af 13. november 1986, forenelig med EOEF-traktatens artikel 30 og med artikel 14 i direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978?"
11 I dom af 18. juni 1991 (sag C-369/89, Piageme m.fl., Sml. I, s. 2971) udtalte Domstolen, at EOEF-traktatens artikel 30 og direktivets artikel 14 er til hinder for, at der i henhold til nationale regler udelukkende skal anvendes et bestemt sprog ved maerkning af levnedsmidler, uden at der gives mulighed for anvendelse af et andet sprog, der let forstaas af koeberne, eller for, at koeberne sikres de noedvendige oplysninger paa anden maade.
12 Efter at sagsoegerne har ivaerksat appel, har Hof van Beroep, Bruxelles udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Er EOEF-traktatens artikel 30 og artikel 14 i direktiv 79/112/EOEF, ogsaa naar henses til EF-traktatens artikel 128 og 129 A, efter aendringerne ved traktaten om Den Europaeiske Union, til hinder for, at en medlemsstat for at sikre anvendelsen af et for koeberen let forstaaeligt sprog stiller krav om anvendelse af et sprog, som overvejende tales i det omraade, hvor produktet udbydes til salg, hvis anvendelsen af et andet sprog ikke derved udelukkes?
2) Skal der ved afgoerelsen af, om en bestemt oplysning paa en etiket er i overensstemmelse med udtrykket 'et for koeberen let forstaaeligt sprog' i artikel 14 i direktiv 79/112/EOEF, udelukkende tages hensyn til alle oplysningerne paa faerdigvareemballagen i deres indbyrdes sammenhaeng, eller kan der ogsaa tages hensyn til elementer, hvoraf man med rimelighed kan slutte, at forbrugeren har kunnet blive bekendt med produktet, f.eks. produktets store udbredelse eller omfattende oplysningskampagner?
3) Skal udtrykket 'medmindre oplysningerne meddeles koeberen paa anden maade' i ovennaevnte direktivs artikel 14 fortolkes saaledes, at det begrebsmaessigt kun kan og skal angaa det forhold, at oplysningerne paa en etiket paa et bestemt produkt skal vaere forstaaelige, eller kan det ogsaa angaa hele den konkrete sammenhaeng, hvori et produkt udbydes til salg, forudsat at alle de i direktivets artikel 3 og artikel 4, stk. 2, fastsatte oplysninger meddeles paa en for koeberen let forstaaelig maade?"
13 I forelaeggelsesdommen har den forelaeggende ret bl.a. bemaerket, at artikel 11 i den omtvistede kongelige anordning ikke indeholder noget forbud mod anvendelse af et andet let forstaaeligt sprog, men blot bestemmer, at de foreskrevne oplysninger i det mindste skal vaere affattet paa det eller de sprog, der tales i det sprogomraade, hvor levnedsmidlerne forhandles. Det er saaledes i henhold til den kongelige anordning tilladt ved siden af det paabudte sprog i det paagaeldende sprogomraade samtidig at anvende andre sprog.
Foerste spoergsmaal
14 Med det foerste praejudicielle spoergsmaal oensker den forelaeggende ret en besvarelse af, om nationale bestemmelser, der paalaegger en pligt til at anvende et bestemt sprog ved maerkning af levnedsmidler, er forenelige med EF-traktatens artikel 30 og direktivets artikel 14, selv om det ikke er udelukket samtidig at anvende andre sprog.
15 Udtrykket et "let forstaaeligt sprog" i direktivets artikel 14 svarer hverken til udtrykket "medlemsstatens officielle sprog" eller til udtrykket "sproget i det paagaeldende omraade". Det har snarere til formaal at sikre forbrugerne oplysninger end at bestemme anvendelsen af et bestemt sprog.
16 I visse andre faellesskabsbestemmelser vedroerende maerkning er der derimod udtrykkeligt fastsat en pligt til at anvende det eller de officielle sprog i den medlemsstat, paa hvis omraade varerne forhandles (jf. herved artikel 8 i Raadets direktiv 92/27/EOEF af 31.3.1992 om etikettering af og indlaegssedler til humanmedicinske laegemidler (EFT L 113, s. 8)).
17 Det bemaerkes dog, at Domstolen i den ovennaevnte Piageme-dom (praemis 16) fastslog, at saafremt der kraeves mere end anvendelsen af et let forstaaeligt sprog, f.eks. at alene sprogomraadets sprog maa anvendes, og det endvidere ikke anerkendes, at forbrugeroplysninger kan meddeles paa anden maade, er dette mere vidtgaaende end de i direktivet fastsatte krav.
18 Forpligtelsen til at anvende et bestemt sprog til maerkning af levnedsmidler, selv om det ikke udelukkes samtidig at anvende andre sprog, er ligeledes strengere end forpligtelsen til at anvende et let forstaaeligt sprog.
19 Hverken traktatens artikel 128 eller artikel 129 A giver medlemsstaterne hjemmel til at saette en strengere regel i stedet for reglen i direktivet.
20 Det er herefter unoedvendigt at undersoege spoergsmaalet i relation til artikel 30.
21 Det foerste spoergsmaal skal derfor besvares med, at direktivets artikel 14 er til hinder for, at en medlemsstat for at sikre anvendelsen af et for forbrugeren let forstaaeligt sprog, stiller krav om anvendelse af et sprog, som overvejende tales i det omraade, hvor produktet udbydes til salg, selv om samtidig anvendelse af et andet sprog ikke derved udelukkes.
Andet og tredje spoergsmaal
22 Med det andet og tredje spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige oplyst, hvilke forhold der kan eller skal tages hensyn til ved afgoerelsen af, om de paabudte oplysninger opfylder betingelserne i direktivets artikel 14, stk. 2. Disse to spoergsmaal skal besvares under ét.
23 Formaalet med artikel 14 er at sikre, at forbrugeren let kan faa kendskab til de i direktivet paabudte oplysninger.
24 Kravet om forbrugeroplysning og forbrugerbeskyttelse indebaerer, at forbrugerne til enhver tid skal kunne faa kendskab til alle de i direktivet paabudte oplysninger, ikke alene ved koeb af varen, men ogsaa naar den forbruges. Dette gaelder isaer med hensyn til datoen for den mindste holdbarhed og saerlige opbevarings- og anvendelsesforskrifter.
25 Endvidere bemaerkes, at den endelige forbruger ikke noedvendigvis er den samme, som har koebt levnedsmidlerne.
26 Forbrugerbeskyttelsen sikres derfor ikke ved oplysninger, der ikke ved maerkningen er anfoert, saasom oplysninger, der gives paa salgsstedet eller under omfattende oplysningskampagner.
27 Alle de i direktivet paabudte oplysninger skal ved maerkningen anfoeres i et for koeberne let forstaaeligt sprog eller ved hjaelp af andre midler saasom tegninger, symboler eller piktogrammer.
28 Det tilkommer den nationale ret i hver enkelt sag at afgoere, om oplysningerne, der optraeder paa maerkningen, i fuldt omfang kan formidle de i direktivet paabudte oplysninger til forbrugerne.
29 Det tilkommer endvidere den nationale ret i hver enkelt sag at afgoere, om de paabudte oplysninger, naar de formidles paa et andet sprog end det, der overvejende tales i den paagaeldende medlemsstat eller det paagaeldende omraade, let kan forstaas af forbrugerne i denne stat eller i dette omraade.
30 Herved kan forskellige faktorer saasom eventuel lighed mellem ordene paa flere sprog, den paagaeldende befolknings generelle kendskab til mere end ét sprog, saerlige omstaendigheder som f.eks. en omfattende oplysningskampagne eller produktets store udbredelse, uden i sig selv at vaere afgoerende dog udgoere relevante momenter, naar blot det kan fastslaas, at forbrugeren har faaet tilstraekkelige oplysninger.
31 Det andet og tredje spoergsmaal skal derfor besvares med, at alle de i direktivet paabudte oplysninger ved maerkningen skal angives paa et sprog, der er let forstaaeligt for forbrugerne i den paagaeldende stat eller det paagaeldende omraade, eller paa anden maade, f.eks. ved hjaelp af tegninger, symboler eller piktogrammer. Vurderingen af, om oplysningerne er let forstaaelige, skal ske paa baggrund af samtlige omstaendigheder i hver enkelt sag.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
32 De udgifter, der er afholdt af den belgiske, graeske og franske regering, af Det Forenede Kongerige og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Hof van Beroep, Bruxelles, ved dom af 24. februar 1994, for ret:
1) Artikel 14 i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler er til hinder for, at en medlemsstat for at sikre anvendelsen af et for koeberen let forstaaeligt sprog, stiller krav om anvendelse af et sprog, som overvejende tales i det omraade, hvor produktet udbydes til salg, selv om samtidig anvendelse af et andet sprog ikke derved udelukkes.
2) Alle de i direktiv 79/112 paabudte oplysninger skal ved maerkningen angives paa et sprog, der er let forstaaeligt for forbrugerne i den paagaeldende stat eller det paagaeldende omraade, eller paa anden maade, f.eks. ved hjaelp af tegninger, symboler eller piktogrammer. Vurderingen af, om oplysningerne er let forstaaelige, skal ske paa baggrund af samtlige omstaendigheder i hver enkelt sag.