CELEX: 62005CJ0036
Traktatbrud
direktiv 92/100/EØF
ophavsrettigheder
udlejnings- og udlånsrettigheder
manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist

1       I stævningen har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Spanien har
tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1 og 5 i Rådets direktiv 92/100/EØF af 19. november 1992 om udlejnings-
og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (EFT
L 346, s. 61, herefter »direktivet«), idet det har fritaget udlån fra næsten alle – hvis ikke alle – kategorier af institutioner
fra forpligtelsen til at betale ophavsmændene vederlag for offentlige udlån af ophavsretligt beskyttede værker.

Retsforskrifter

Fællesskabsbestemmelser
2       Syvende betragtning til direktivet har følgende ordlyd:
»Det er nødvendigt, at ophavsmænd og udøvende kunstnere sikres et rimeligt vederlag, for vedvarende at kunne hellige sig deres
skabende og kunstneriske virksomhed, og de nødvendige investeringer til navnlig fremstilling af fonogrammer og film er særdeles
store og risikobehæftede; muligheden for at sikre et rimeligt vederlag og at dække disse investeringer kan kun sikres effektivt,
hvis de berørte rettighedshavere har en rimelig retsbeskyttelse.«
3       Direktivets artikel 1 bestemmer:
»1. Medlemsstaterne indfører i overensstemmelse med bestemmelserne i dette kapitel, jf. dog artikel 5, ret til at tillade
eller forbyde udlejning og udlån af originalværker og eksemplarer af ophavsretligt beskyttede værker samt af andre frembringelser,
der er nævnt i artikel 2, stk. 1.
2.      I dette direktiv forstås ved »udlejning«: det forhold, at et værk med henblik på direkte eller indirekte økonomisk eller kommerciel
fordel for et begrænset tidsrum stilles til rådighed med henblik på brug.
3.      I dette direktiv forstås ved »udlån«: det forhold, at et værk for et begrænset tidsrum og ikke med henblik på direkte eller
indirekte økonomisk eller kommerciel fordel stilles til rådighed med henblik på brug via offentligt tilgængelige institutioner.
4.      Salg eller anden form for distribution af originalværker, eksemplarer af ophavsretligt beskyttede værker og andre frembringelser,
jf. artikel 2, stk. 1, medfører ikke, at de i stk. 1 omhandlede rettigheder udtømmes.«
4       Direktivets artikel 5, stk. 1-3, bestemmer:
»1. Medlemsstaterne kan gøre indskrænkninger i den eneret, der er omhandlet i artikel 1 med hensyn til offentligt udlån, såfremt
i det mindste ophavsmændene oppebærer vederlag for sådant udlån. Medlemsstaterne skal frit kunne fastsætte dette vederlag
under hensyn til deres målsætninger for fremme af kulturen.
2.      Hvis medlemsstaterne ikke anvender den i artikel 1 omhandlede eneret til udlån for så vidt angår fonogrammer, film og edb-programmer,
skal de i det mindste for ophavsmænds vedkommende indføre et vederlag.
3.      Medlemsstaterne kan fritage visse kategorier af institutioner for at betale det i stk. 1 og 2 nævnte vederlag.«

De nationale bestemmelser
5       Direktivet blev gennemført i spansk lovgivning ved lov nr. 43/1994 af 30. december 1994 om udlejnings- og udlånsrettigheder
samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (BOE nr. 313 af 31.12.1994,
s. 39504). Denne lov blev ændret ved kongeligt lovdekret 1/1996 af 12. april 1996 om godkendelse af bekendtgørelse af lov
om intellektuel ejendomsret (BOE nr. 97 af 22.4.1996, s. 14369, herefter »lovdekretet«).
6       Artikel 17 i lovdekretet bestemmer:
»Ophavsmanden har eneretten til udnyttelse af sit værk under enhver form, navnlig retten til reproduktion, distribution, officielle
meddelelser og omdannelse, der kun kan udføres efter ophavsmandens tilladelse, med forbehold af de i denne lovs fastsatte
tilfælde.«
7       Lovdekretets artikel 19 bestemmer:
»1.      »Distribution« betyder, at originalværket eller eksemplarer heraf stilles til offentlighedens rådighed i form af salg, udleje,
udlån eller på anden måde.
[...]
3.      »Udlejning« betyder tilrådighedsstillelse af originalværker eller eksemplarer heraf for et begrænset tidsrum og med henblik
på direkte eller indirekte økonomisk eller kommerciel fordel.
Begrebet udlejning omfatter ikke tilrådighedsstillelse med henblik på udstilling, officielle meddelelser fra fonogrammer eller
audiovisuelle optagelser, herunder uddrag, samt tilrådighedsstillelse for referencebrug »in situ«.
4.      »Udlån« betyder tilrådighedsstillelse af originalværker eller eksemplarer heraf for et begrænset tidsrum og ikke med henblik
på direkte eller indirekte økonomisk eller kommerciel fordel, forudsat at udlånet sker via offentligt tilgængelige institutioner.
Det forudsættes, at der ikke foreligger en direkte eller indirekte økonomisk eller kommerciel fordel, når udlånet fra en offentligt
tilgængelig institution giver anledning til betaling af penge, hvis beløb ikke overstiger det beløb, der er nødvendigt for
at dække institutionens driftsomkostninger.
Begrebet udlån omfatter ikke dispositioner som nævnt ovenfor i denne artikels stk. 3, andet afsnit, eller sådanne dispositioner,
som finder sted mellem offentligt tilgængelige institutioner.«
8       Enerettigheden til udlån i medfør af lovdekretets artikel 17 og 19 begrænses af følgende undtagelse i lovdekretets artikel
37, stk. 2:
»[…] museer, arkiver, biblioteker, avisbiblioteker, lyd- og videobiblioteker, som er offentligt tilgængelige, eller som tilhører
et almennyttigt kulturelt, videnskabeligt eller uddannelsesorienteret organ, der ikke drives med gevinst for øje, eller hører
til læreanstalter, som er en del af det spanske uddannelsessystem, skal ikke indhente tilladelse fra rettighedshaveren og
skal ikke betale vederlag for deres udlån.«

Den administrative procedure
9       Den 24. april 2003 anmodede Kommissionen Kongeriget Spanien om at fremsende oplysninger om gennemførelsen af direktivets artikel
1, 2 og 5. Kongeriget Spanien svarede med skrivelse af 1. juli 2003.
10     I overensstemmelse med den i artikel 226, stk. 1, EF fastsatte procedure, fremsendte Kommissionen den 19. december 2003 en
åbningsskrivelse til Kongeriget Spanien, hvori det blev opfordret til at vedtage de foranstaltninger, der er nødvendige for
at efterkomme direktivet. Medlemsstaten fremsatte sine bemærkninger den 19. marts 2004.
11     Kommissionen fandt ikke disse forklaringer overbevisende og sendte en begrundet udtalelse til Kongeriget Spanien den 9. juli
2004, hvori den opfordrede denne medlemsstat til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme udtalelsen inden
for en frist på to måneder at regne fra meddelelsen heraf.
12     Som besvarelse på den begrundede udtalelse fremsendte Kongeriget Spanien den 13. september 2004 en rapport til Kommissionen,
der var udarbejdet af kulturministeriet, hvori de argumenter, som de spanske myndigheder havde gjort gældende i besvarelsen
af åbningsskrivelsen, var gengivet, og hvori det blev gjort gældende, at der var »knaphed på ressourcer i budgettet«.
13     Da Kommissionen ikke fandt de argumenter, som lå til grund for Kongeriget Spaniens stillingtagen, overbevisende, besluttede
den at anlægge denne sag.

Om søgsmålet

Parternes argumenter
14     Kommissionen har anført, at det følger af lovdekretets artikel 37, stk. 2, at forpligtelsen til at yde vederlag til ophavsmænd
for udlån af deres værker uden forudgående tilladelse er så begrænset, at det er tvivlsomt, hvorvidt den har nogen praktisk
betydning. Den sondring, der er foretaget mellem den »institution«, der forestår udlåningen, og det »organ«, der fører kontrol
med institutionen, er i virkeligheden overdrevent formalistisk. Efter sondringen afhænger vederlaget til ophavsmændene nemlig
af udlejers retsform, hvilket gør det muligt uden besvær at omgå forpligtelsen til at betale vederlag.
15     Denne forpligtelse finder reelt ikke anvendelse, når de indretninger, der forestår udlånene, tilhører offentlige organer,
institutioner, som er en del af det spanske uddannelsessystem, eller private organer med et »almennyttigt kulturelt, videnskabeligt
eller uddannelsesorienteret formål«, der ikke drives med gevinst for øje.
16     Følgelig finder forpligtelsen til at betale vederlag kun anvendelse i to tilfælde. Det første er, når den institution, der
forestår udlånene, er et privat organ, der drives med gevinst for øje. Udlån »med gevinst for øje« anses imidlertid ikke for
»udlån« i direktivets forstand, men som »udleje«. Det er desuden i praksis usandsynligt, at et organ, der drives med gevinst
for øje, forestår gratis udlån. Det andet tilfælde er, når institutionen er et privat organ, der drives uden gevinst for øje,
men som ikke har et »almennyttigt kulturelt, videnskabeligt eller uddannelsesorienteret formål«. Det er i dette tilfælde ligeledes
uforståeligt, at museer, biblioteker, lyd- og videobiblioteker, eller enhver anden institution, der forestår offentligt udlån
uden gevinst for øje, ikke skulle kunne anses for »et organ med et almennyttigt kulturelt, videnskabeligt eller uddannelsesorienteret
formål«.
17     Selv om det således i den konkrete sag er korrekt, at lovdekretet giver mulighed for at foretage en formel sondring mellem
de forskellige kategorier af institutioner, kan denne sondring imidlertid ikke anses for gyldig, da den har den samme virkning,
som hvis der ikke havde været nogen sondring, og da den resulterer i, at forpligtelsen til at betale vederlag fraviges for
alle udlån.
18     Desuden skal direktivets artikel 5, stk. 3, som en fravigelse af forpligtelsen til at betale vederlag som omhandlet i artikel
5, stk. 1, fortolkes restriktivt. Heraf følger, at når adjektivet »visse«, som er anvendt i forbindelse med »visse kategorier
af institutioner«, ikke tillægges nogen betydning, mister forpligtelsen til at betale vederlag sin effektive virkning, og
det indebærer en fortolkning af stk. 3, der er i strid med direktivets formål. Selv om sidstnævnte bestemmelse overlader medlemsstaterne
en betydelig skønsmargen til at fastsætte de kategorier af institutioner, der er undtaget fra forpligtelsen til at betale
vederlag, bliver en »fravigelse«, der finder anvendelse på alle, eller næsten alle institutioner, til hovedreglen.
19     I øvrigt skal det vederlag, som ophavsmændene modtager, kompensere for deres skabende arbejde. Heraf følger, at manglende
vederlag eller et vederlag, der er så begrænset, at det er åbenbart utilstrækkeligt som kompensation for en sådan kreativ
indsats, ikke kan anses for »vederlag« i udtrykkets egentlige forstand.
20     Kongeriget Spanien har for det første gjort gældende, at det ikke er korrekt at anse forpligtelsen til at betale vederlag
til ophavsmænd i henhold til spansk lovgivning for »yderst begrænset«, da Kommissionen ukorrekt sidestiller »institutioner«
med »organer«. Det forhold, at der ikke er gevinst for øje, er reelt en betingelse, der ikke finder anvendelse på selve institutionen,
men på det organ, som institutionen henhører under. Sidestillingen af institution og organ indebærer således en sammenblanding,
som giver anledning til at tro, at kriterierne om gevinst for øje og almennyttighed finder anvendelse på institutionen og
ikke det organ, som institutionen henhører under. På denne baggrund er anvendelsesområdet for den omhandlede forpligtelse,
der af Kommissionen betegnes som yderst begrænset, bredere. Desuden udøver private selskaber ofte godgørende aktiviteter eller
sponsorvirksomhed ved at forestå gratis udlån af værker, og der er intet til hinder for, at de organer, som disse institutioner
henhører under, betaler et vederlag til de ophavsmænd, der anmoder herom.
21     Dernæst har Kongeriget Spanien gjort gældende, at der ikke af direktivets bestemmelser fremgår oplysninger eller kriterier
vedrørende fortolkningen for så vidt angår den relative rækkevidde af den almindelige regel om vederlag til ophavsmænd samt
fritagelsen herfra. Kommissionen, der har bevisbyrden, har således ikke godtgjort, at fritagelsen fra betaling af vederlag
til ophavsmænd for udlån af deres værker har et sådant omfang, at ophavsmændene modtager et utilstrækkeligt vederlag og således
hindres i at skabe nye værker. Kommissionen har desuden hverken ført bevis for, eller påstået, at fritagelsen har påvirket
gennemførelsen af det indre marked.
22     I modsætning til Kommissionens hensigt om at begrænse den mulighed, medlemsstaterne har for at fritage visse kategorier af
institutioner – hvis ikke alle – uden at den angiver en hjemmel herfor, giver direktivet medlemsstaterne en bred skønsmargen,
således at de kan begrænse eller ophæve virkningen af forpligtelsen til at betale vederlag, i den udstrækning dette er nødvendigt
for at nå de kulturelle målsætninger, medlemsstaterne har fastsat, hvilke målsætninger er et væsentligt krav, der går forud
for kravet om at sikre ophavsmændene et tilstrækkeligt vederlag. Kommissionens erklæring i rapport til Rådet for Den Europæiske
Union, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om retten til offentligt udlån i Den Europæiske Union af 12.
september 2002 (KOM(2002) 502 endelig udg., herefter »rapport af 2002 om retten til offentligt udlån«) bekræfter denne fortolkning.
Kommissionen erklærer nemlig i dette dokument, at »[u]nder visse forhold har medlemsstaterne [i medfør af artikel 5] ret til
at erstatte eneretten med en ret til vederlag og endog til ikke at yde vederlag overhovedet«.
23     Endelig har Kongeriget Spanien gjort gældende, at udtrykket »visse kategorier af institutioner« ikke henviser til disse institutioners
kvantitet, antal eller betydning, men i flæng betegner forskellige kategorier af særskilte, forskelligartede eller definerede
institutioner. Heraf følger, at Kommissionens fortolkning af direktivets artikel 5, stk. 3, ikke er i overensstemmelse med
den reelle mening med det omhandlede udtryk.

Domstolens bemærkninger
24     Kommissionen har med denne traktatbrudssag i det væsentlige rejst spørgsmålet om rækkevidden af bestemmelserne i direktivets
artikel 5, stk. 3, hvorefter medlemsstaterne kan fritage »visse kategorier af institutioner« fra at betale det i artikel 5,
stk. 1, nævnte vederlag.
25     Ifølge fast retspraksis skal der ved fortolkningen af en fællesskabsretlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd,
men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf.
bl.a. dom af 18.5.2000, sag C-301/98, KVS International, Sml. I, s. 3583, præmis 21, og af 19.9.2000, sag C-156/98, Tyskland
mod Kommissionen, Sml. I, s. 6857, præmis 50).
26     Hovedformålet med direktivet, som det nærmere fremgår af dettes syvende betragtning, er at sikre ophavsmænd og udøvende kunstnere
et rimeligt vederlag og dække de særdeles store og risikobehæftede investeringer navnlig til fremstilling af fonogrammer og
film (dom af 28.4.1998, sag C-200/96, Metronome Musik, Sml. I, s. 1953, præmis 22, og af 6.7.2006, sag C-53/05, Kommissionen
mod Portugal, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 24).
27     Det forhold, at næsten alle – hvis ikke alle – kategorier af institutioner, der forestår sådanne udlån, fritages fra den i
direktivets artikel 5, stk. 1, omhandlede forpligtelse, indebærer, at ophavsmændene ikke får det vederlag, som kan dække deres
investeringer, hvilket også vil få konsekvenser for skabelsen af nye værker (jf. Metronome Musik-dommen, præmis 24, og dommen
i sagen Kommissionen mod Portugal, præmis 25). På denne baggrund er en gennemførelse af direktivet, der resulterer i, at næsten
alle – hvis ikke alle – kategorier af institutioner i praksis er omfattet af en undtagelse, i strid med direktivets principale
formål.
28     Kongeriget Spanien har imidlertid i den forbindelse gjort gældende, at målsætningen om fremme af kulturen har forrang for
målsætningen om at sikre ophavsmændene et passende vederlag. Den frihed, direktivet tilfører medlemsstaterne, giver dem således
adgang til kun at betale et meget begrænset symbolsk vederlag til ophavsmændene eller slet ikke at betale. Rapporten af 2002
om retten til offentligt udlån bekræfter i øvrigt denne fortolkning.
29     Fremme af kulturen er ganske vist en almennyttig målsætning, hvilket i henhold til direktivets artikel 5, stk. 3, kan fritage
visse institutioner, der forestår offentligt udlån, fra at betale vederlag. Imidlertid er beskyttelsen af rettighedsindehaverne
med henblik på at sikre, at de får et rimeligt vederlag, også en særlig målsætning i direktivet, hvilket fremgår udtrykkeligt
af syvende betragtning hertil. Det er netop for at sikre denne ret til vederlag, at fællesskabslovgiver har ønsket at begrænse
rækkevidden af fritagelsen ved at kræve, at de nationale myndigheder kun undtager visse kategorier af institutioner fra denne
forpligtelse.
30     I øvrigt bekræftes fortolkningen af direktivet på grundlag af dets primære målsætning, således som det fremgår af denne doms
præmis 26, af selve ordlyden af artikel 5, stk. 3, der kun omhandler »visse kategorier af institutioner«. Fællesskabslovgiver
har således ikke ønsket at gøre det muligt for medlemsstaterne at fritage næsten alle – hvis ikke alle – kategorier af institutioner
for at betale det i artikel 5, stk. 1, nævnte vederlag (dommen i sagen Kommissionen mod Portugal, præmis 21).
31     Ifølge direktivets artikel 5, stk. 3, kan medlemsstaterne på området for offentligt udlån endvidere fastsætte undtagelser
til den almindelige forpligtelse i artikel 5, stk. 1, til at betale ophavsmænd et vederlag. Efter fast praksis skal de bestemmelser
i et direktiv, der udgør undtagelser fra et almindeligt princip i samme direktiv, dog fortolkes indskrænkende (dom af 29.4.2004,
sag C-476/01, Kapper, Sml. I, s. 5205, præmis 72, og dommen i sagen Kommissionen mod Portugal, præmis 22).
32     Heraf følger – i modsætning til det af Kongeriget Spanien anførte og i medfør af denne doms præmis 30 – at udtrykket »visse
kategorier af institutioner« i artikel 5, stk. 3, skal forstås således, at det henviser til et kvantitativt begreb. Således
er det kun et begrænset antal af kategorier af institutioner, der potentielt er forpligtet til at betale et vederlag i medfør
af artikel 5, stk. 1, som kan fritages fra forpligtelsen.
33     Endelig bemærkes, at når der i et direktiv ikke er tilstrækkeligt præcise fællesskabskriterier med henblik på at afgrænse
de forpligtelser, der følger af direktivet, tilkommer det medlemsstaterne på deres område at fastlægge de kriterier, der er
mest relevante for at sikre, at det pågældende direktiv overholdes inden for de grænser, der er fastsat ved fællesskabsretten
og navnlig ved selve direktivet (jf. i denne retning dom af 6.2.2003, sag C-245/00, SENA, Sml. I, s. 1251, præmis 34, og af
16.10.2003, sag C-433/02, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 12191, præmis 19).
34     I denne forbindelse er det allerede blevet fastslået, at det i henhold til direktivets artikel 5, stk. 3, er tilladt, men
ikke obligatorisk, at en medlemsstat fastsætter en undtagelse for visse typer af institutioner. Hvis forholdene i den pågældende
medlemsstat således ikke gør det muligt at fastlægge de relevante kriterier for at foretage en gyldig sondring mellem forskellige
kategorier af institutioner, må forpligtelsen til at betale det i artikel 5, stk. 1, omhandlede vederlag pålægges alle berørte
institutioner (dommen i sagen Kommissionen mod Belgien, præmis 20).
35     Kongeriget Spanien har gjort gældende, at fritagelsen i lovdekretets artikel 37, stk. 2, ikke finder anvendelse på den »institution«,
der forestår udlån, men på det »organ«, der kontrollerer institutionen.
36     Som Kommissionen med rette har bemærket, er det forhold, at fritagelsen fra forpligtelsen til at betale vederlag afhænger
af den retsform, der er valgt til udlåneren, et udtryk for en overdreven juridisk formalisme, der gør det muligt uden besvær
at omgå forpligtelsen til at betale vederlag. Desuden har Kongeriget Spanien ikke fremlagt en eneste begrundelse, som godtgør
relevansen af den sondring, der foretages mellem institutionen og kontrolorganet, hvilke to enheder befinder sig i en situation,
der i det væsentlige er identisk hvad angår udlånsaktiviteter.
37     Kongeriget Spanien har tillige gjort gældende, at Kommissionen ikke har dokumenteret, at fritagelsen i lovdekretets artikel
37, stk. 2, fratager ophavsmændene et rimeligt vederlag og fordrejer konkurrencen i det fælles marked.
38     Denne argumentation kan imidlertid ikke tiltrædes, henset til Domstolens faste praksis, hvoraf det følger, at traktatbrudssager
er undergivet objektive regler (jf. bl.a. dom af 17.11.1993, sag C-73/92, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 5997, præmis
19), hvorfor den manglende iagttagelse af en pligt i medfør af en fællesskabsbestemmelse i sig selv udgør et traktatbrud,
og det forhold, at tilsidesættelsen ikke har haft skadelige virkninger, er irrelevant (jf. bl.a. dom af 21.9.1999, sag C-392/96,
Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 5901, præmis 60 og 61, og af 26.6.2003, sag C-233/00, Kommissionen mod Frankrig, Sml.
I, s. 6625, præmis 62). Når Kongeriget Spanien således gør gældende, at direktivet kan fortolkes ud fra en undersøgelse af
konsekvenserne af dets gennemførelse, som f.eks. et utilstrækkeligt vederlag til ophavsmænd, gøres fortolkningen af direktivet
afhængig af virkningerne af dets anvendelse, hvilket ikke er i overensstemmelse med den logiske rangfølge af disse to faser
i det juridiske ræsonnement.
39     Selv om det desuden er korrekt, at Kommissionen i rapporten af 2002 om retten til offentligt udlån har fastslået, at direktivets
artikel 5 på visse betingelser giver adgang til ikke at betale vederlag, vedrører denne mulighed kun de kategorier af institutioner,
der i henhold til direktivets artikel 5, stk. 3, er fritaget fra forpligtelsen til at betale vederlag. Som det følger af denne
doms præmis 31, skal denne bestemmelse imidlertid fortolkes restriktivt.
40     Selv om det antages, at rapporten kan gøres gældende til støtte for den af Kongeriget Spanien fremførte argumentation, er
den, som generaladvokaten med rette har anført i punkt 31 i forslaget til afgørelse, i alle tilfælde blot et fortolkningselement
blandt andre, og den binder ikke Domstolen.
41     Det følger heraf, at Kongeriget Spanien, ved i opregningen af institutioner, der er fritaget fra forpligtelsen til at betale
vederlag, i lovdekretets artikel 37, stk. 2, at have medtaget næsten alle – hvis ikke alle – kategorier af institutioner,
der normalt er undergivet forpligtelsen til at betale vederlag, har foretaget en fortolkning af direktivets artikel 5, stk. 3,
der ikke er i overensstemmelse med direktivets primære formål eller den restriktive fortolkning, som bestemmelsen kræver,
idet den fraviger den almindelige forpligtelse til at betale vederlag til ophavsmænd.
42     På denne baggrund må den af Kommissionen nedlagte påstand tages til følge.
43     Det må derfor fastslås, at Kongeriget Spanien, ved at fritage næsten alle – hvis ikke alle – kategorier af institutioner,
der forestår offentlige udlån af ophavsretligt beskyttede værker, fra forpligtelsen til at betale ophavsmændene vederlag for
udlånene, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 1 og 5.

Sagens omkostninger
44     I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagens omkostninger,
og Kongeriget Spanien har tabt sagen, bør det pålægges Kongeriget Spanien at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Tredje Afdeling)
1)
Kongeriget Spanien har, ved at fritage næsten alle – hvis ikke alle – kategorier af institutioner, der forestår offentlige
udlån af ophavsretligt beskyttede værker, fra forpligtelsen til at betale ophavsmændene vederlag for udlånene, tilsidesat
sine forpligtelser i henhold til artikel 1 og 5 i Rådets direktiv 92/100/EØF af 19. november 1992 om udlejnings- og udlånsrettigheder
samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret.
2)
Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.
Underskrifter
*
Processprog: spansk.