CELEX: 62006CJ0399
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP)
Restriktiva åtgärder mot personer och enheter som är associerade med Usama bin Ladin, nätverket al-Qaida och talibanerna
Förordning (EG) nr 881/2002
Frysning av penningmedel och ekonomiska tillgångar för en person på grund av att denne införts i en förteckning som upprättats av ett FN-organ
Sanktionskommittén
Senare införande i bilaga I till förordning (EG) nr 881/2002
Talan om ogiltigförklaring
Grundläggande rättigheter
Rätten till respekt för egendom, rätten att yttra sig och rätten till en verksam domstolsprövning

Faraj Hassan (mål C-399/06 P) och Chafiq Ayadi (mål C-403/06 P) har yrkat att domstolen ska upphäva de domar som meddelades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 12 juli 2006 i mål
T-49/04, Hassan mot rådet och kommissionen (REG 2006, s. II-52)
(nedan kallad den överklagade domen i målet Hassan), och mål T-253/02, Ayadi mot rådet (REG 2006, s. II-2139) (nedan kallad den överklagade domen i målet Ayadi) (tillsammans kallade de överklagade domarna).
Förstainstansrätten har i de överklagade domarna ogillat den talan om ogiltigförklaring som Faraj Hassan och Chafiq Ayadi hade väckt mot rådets förordning (EG) nr 881/2002 av den 27 maj 2002 om införande av vissa särskilda restriktiva åtgärder mot vissa med Usama bin Ladin, nätverket al-Qaida och talibanerna associerade personer och enheter och om upphävande av förordning (EG) nr 467/2001 om förbud mot export av vissa varor och tjänster till Afghanistan, skärpning av flygförbudet och förlängning av spärrandet av tillgångar och andra finansiella medel beträffande talibanerna i Afghanistan (
EGT L 139, s. 9
) (nedan kallad den omtvistade förordningen), i den del som rör dem. Faraj Hassans talan rörde särskilt den omtvistade förordningen, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 2049/2003 av den 20 november 2003 (
EUT L 303, s. 20
). I den överklagade domen i målet Hassan ogillade förstainstansrätten även Faraj Hassans yrkande om skadestånd.
Bakgrunden till tvisterna
I punkterna 6–34 i den överklagade domen i målet Hassan respektive i punkterna 11–49 i den överklagade domen i målet Ayadi redogörs det för bakgrunden till respektive tvist.
Bakgrunden till tvisterna kan kort sammanfattas på följande sätt.
Den kommitté som inrättats genom resolution 1267 (1999), antagen av Förenta nationernas säkerhetsråd (nedan kallad sanktionskommittén), offentliggjorde den 19 oktober 2001 ett tillägg till den samlade förteckningen av den 8 mars 2001 över enheter och personer vars penningmedel ska frysas enligt säkerhetsrådets resolutioner 1267 (1999) och 1333 (2000) (se pressmeddelande SC/7180). Tillägget innehöll namnet på bland andra Chafiq Ayadi, i egenskap av person med band till Usama bin Ladin.
Europeiska gemenskapernas kommission antog samma dag förordning (EG) nr 2062/2001 av den 19 oktober 2001 om ändring, för tredje gången, av förordning nr 467/2001 (
EGT L 277, s. 25
). I förordning nr 2062/2001 lades bland annat namnet Chafiq Ayadi till i den förteckning som ingår som bilaga I till rådets förordning (EG) nr 467/2001 av den 6 mars 2001 (
EGT L 67, s. 1
).
Den 16 januari 2002 antog Förenta nationernas säkerhetsråd (nedan kallat säkerhetsrådet) resolution 1390 (2002), i vilken det fastställs vilka åtgärder som ska vidtas mot Usama bin Ladin, medlemmar av organisationen al-Qaida och talibanerna samt mot andra personer, grupper, företag och enheter med band till dessa. I resolutionen anges i huvudsak, i punkterna 1 och 2, att de åtgärder, bland annat avseende frysning av penningmedel, som föreskrivs i punkt 4 b i resolution 1267 (1999) och i punkt 8 c i resolution 1333 (2000) ska bestå.
Europeiska unionens råd bedömde att det var nödvändigt för Europeiska gemenskapen att vidta en åtgärd för att genomföra resolution 1390 (2002) och antog därför, den 27 maj 2002, den gemensamma ståndpunkten 2002/402/GUSP om restriktiva åtgärder mot Usama bin Ladin, medlemmar av al Qaida-organisationen, talibanerna och andra personer, grupper, företag och enheter associerade med dem och om upphävande av de gemensamma ståndpunkterna 96/746/GUSP, 1999/727/GUSP, 2001/154/GUSP och 2001/771/GUSP (
EGT L 139, s. 4
). I artikel 3 i den gemensamma ståndpunkten 2002/402 föreskrivs bland annat att frysning även fortsättningsvis ska beordras för penningmedel och andra finansiella tillgångar eller ekonomiska resurser som tillhör de personer, grupper, företag och enheter som finns upptagna i den förteckning som upprättas av sanktionskommittén i enlighet med resolutionerna 1267 (1999) och 1333 (2000).
Rådet antog den 27 maj 2002 den omtvistade förordningen med stöd av artiklarna 60 EG, 301 EG och 308 EG.
I skäl 4 i den omtvistade förordningen anges att de åtgärder som bland annat föreskrivs i resolution 1390 (2002) ”ligger inom [EG-]fördragets tillämpningsområde, och det är därför, särskilt i syfte att undvika snedvridning av konkurrensen, nödvändigt med gemenskapslagstiftning för att genomföra säkerhetsrådets relevanta beslut på gemenskapens territorium”.
I artikel 1 i den omtvistade förordningen definieras begreppen ”penningmedel” och ”frysning av penningmedel” i huvudsak på samma sätt som ”tillgångar” respektive ”spärrande av tillgångar” i förordning nr 467/2001. Dessutom definieras begreppet ”ekonomiska resurser”.
Artikel 2 i den omtvistade förordningen har följande lydelse:
”1.   Alla de penningmedel och ekonomiska resurser som tillhör eller innehas av en fysisk eller juridisk person, en grupp eller en enhet som har angivits av sanktionskommittén och förtecknas i bilaga I skall frysas.
2.   Inga penningmedel får direkt eller indirekt göras tillgängliga för eller till förmån för en fysisk eller juridisk person, en grupp eller en enhet som har angivits av sanktionskommittén och förtecknas i bilaga I.
3.   Inga ekonomiska resurser får direkt eller indirekt göras tillgängliga för eller till förmån för en fysisk eller juridisk person, en grupp eller en enhet som har angivits av sanktionskommittén och förtecknas i bilaga I, så att det därigenom blir möjligt för en sådan person, grupp eller enhet att erhålla penningmedel, varor eller tjänster.”
Bilaga I till den omtvistade förordningen innehåller förteckningen över de personer, enheter och grupper som enligt artikel 2 är föremål för frysning av penningmedel. Förteckningen innehåller bland annat Chafiq Ayadis namn.
Chafiq Ayadis namn finns än i dag kvar i denna förteckning. Den text som innehåller hänvisningen till hans namn har emellertid ersatts flera gånger genom förordningar som kommissionen har antagit med stöd av artikel 7.1 i den omtvistade förordningen, i vilken artikel kommissionen ges befogenhet att ändra eller komplettera bilaga I till denna förordning.
Säkerhetsrådet antog den 20 december 2002 resolution 1452 (2002), som syftar till att underlätta uppfyllandet av skyldigheter i kampen mot terrorismen. I punkt 1 i resolutionen föreskrivs vissa avsteg och undantag från den frysning av penningmedel och ekonomiska resurser som infördes genom resolutionerna 1267 (1999) och 1390 (2002). Avstegen och undantagen kan beviljas av staterna av humanitära skäl, i de fall sanktionskommittén godkänner att så sker.
Säkerhetsrådet antog den 17 januari 2003 resolution 1455 (2003), som syftar till att förbättra genomförandet av de åtgärder som föreskrivs i punkt 4 b i resolution 1267 (1999), i punkt 8 c i resolution 1333 (2000) och i punkterna 1 och 2 i resolution 1390 (2002). Enligt punkt 2 i resolution 1455 (2003) ska åtgärderna på nytt förbättras när tolv månader har gått, eller tidigare om skäl föreligger.
Rådet bedömde att det var nödvändigt för gemenskapen att agera för att genomföra resolution 1452 (2002) och antog därför, den 27 februari 2003, den gemensamma ståndpunkten 2003/140/GUSP om undantag från de restriktiva åtgärder som införts genom gemensam ståndpunkt 2002/402 (
EUT L 53, s. 62
). I artikel 1 i den gemensamma ståndpunkten 2003/140 angavs att Europeiska gemenskapen, vid genomförandet av åtgärderna enligt artikel 3 i den gemensamma ståndpunkten 2002/402, skulle föreskriva de undantag som medges i nämnda resolution.
Rådet antog den 27 mars 2003 förordning (EG) nr 561/2003 om ändring, när det gäller undantag från frysning av penningmedel och ekonomiska resurser, av förordning nr 881/2002 (
EUT L 82, s. 1
). I skäl 4 i förordning nr 561/2003 anger rådet att det, med hänsyn till resolution 1452 (2002), är nödvändigt att anpassa de åtgärder som införts av gemenskapen.
Sanktionskommittén antog den 12 november 2003 ett tillägg till sin konsoliderade förteckning över enheter och personer vars penningmedel ska frysas enligt resolutionerna 1267 (1999), 1333 (2000) och 1390 (2002). Tillägget innehöll namnet på bland andra Faraj Hassan, i egenskap av person med band till nätverket Al-Qaida.
Kommissionen antog den 20 november 2003 förordning nr 2049/2003, om ändring för tjugofemte gången av förordning nr 881/2002. I förordning nr 2049/2003 lades bland annat namnet Faraj Hassan till i den förteckning som ingår som bilaga I till den omtvistade förordningen.
Den 30 januari 2004 antog säkerhetsrådet resolution 1526 (2004), som syftar dels till att förbättra genomförandet av de åtgärder som det förordnades om genom punkt 4 b i resolution 1267 (1999), genom punkt 8 c i resolution 1333 (2000) och genom punkterna 1 och 2 i resolution 1390 (2002), dels till att förstärka sanktionskommitténs mandat. Enligt punkt 3 i resolution 1526 (2004) ska genomförandet av dessa åtgärder förbättras ytterligare efter 18 månader, eller tidigare om det visar sig vara nödvändigt.
Den 29 juli 2005 antog säkerhetsrådet resolution 1617 (2005). Där anges bland annat att de åtgärder som föreskrevs i punkt 4 b i resolution 1267 (1999), genom punkt 8 c i resolution 1333 (2000) och genom punkterna 1 och 2 i resolution 1390 (2002), ska bibehållas. Enligt punkt 21 i resolution 1617 (2005) ska dessa åtgärder ses över för att eventuellt förstärkas efter 17 månader, eller tidigare om det visar sig vara nödvändigt.
Chafiq Ayadi står fortfarande kvar i den förteckning som ingår som bilaga I till den omtvistade förordningen. Hänvisningen till honom har ersatts av kommissionens förordning (EG) nr 1210/2006 av den 9 augusti 2006 om ändring för sextiosjunde gången av förordning (EG) nr 881/2002 (
EUT L 219, s. 14
).
På samma sätt står namnet Faraj Hassan kvar i nämnda förteckning. Hänvisningen till honom har ersatts av kommissionens förordning (EG) nr 46/2008 av den 18 januari 2008 om ändring för tjugofjärde gången av förordning nr 881/2002 (
EUT L 16, s. 11
).
Talan vid förstainstansrätten och de överklagade domarna
Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 februari 2004 väckte Faraj Hassan talan om ogiltigförklaring av den omtvistade förordningen, med rådet och kommissionen som svarande, och yrkade att förstainstansrätten skulle
—
i första hand helt eller delvis ogiltigförklara den omtvistade förordningen, i dess lydelse enligt förordning nr 2049/2003, eller endast sistnämnda förordning,
—
i andra hand förklara att den omtvistade förordningen och förordning nr 2049/2003 inte ska tillämpas vad avser honom,
—
vidta de åtgärder som förstainstansrätten finner lämpliga,
—
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna och
—
förplikta rådet att till honom utge skadestånd.
Faraj Hassan förklarade vid den muntliga förhandlingen vid förstainstansrätten att hans talan endast riktade sig mot den omtvistade förordningen och förordning nr 2049/2003 i den del som han berörs direkt och personligen av desamma.
Genom ansökan som registrerades av förstainstansrättens kansli den 26 augusti 2002 väckte Chafiq Ayadi talan om ogiltigförklaring, med rådet som svarande, och yrkade att förstainstansrätten skulle
—
ogiltigförklara artikel 2, och den del av artikel 4 som hänför sig till artikel 2, i den omtvistade förordningen,
—
i andra hand ogiltigförklara upptagandet av sökanden i den förteckning som utgör bilaga I till den omtvistade förordningen och
—
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Chafiq Ayadi preciserade under förhandlingen vid förstainstansrätten att hans talan endast avser den del av den omtvistade förordningen som berör honom direkt och personligen
I målet som rör Chafiq Ayadi gavs Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland samt kommissionen tillstånd att intervenera vid förstainstansrätten till stöd för rådets yrkanden.
Faraj Hassan åberopade en enda grund till stöd för sina yrkanden, i vilken han gjorde gällande att vissa av hans grundläggande rättigheter och den allmänna proportionalitetsprincipen hade åsidosatts. Hans anmärkningar rörde närmare bestämt dels åsidosättande av rätten till respekt för egendom samt rätten till respekt för privatlivet och familjelivet, dels åsidosättande av rätten att yttra sig och rätten till en rättvis domstolsprövning.
Chafiq Ayadi åberopade tre grunder till stöd för sina yrkanden. Som första grund gjorde han gällande att rådet saknade behörighet att anta artiklarna 2 och 4 i den omtvistade förordningen och att rådet hade gjort sig skyldigt till maktmissbruk. Som andra grund anförde han att de grundläggande principerna om subsidiaritet, proportionalitet och respekt för grundläggande rättigheter hade åsidosatts. Enligt den tredje grunden hade en väsentlig formföreskrift åsidosatts.
Med undantag för Faraj Hassans skadeståndsyrkande rör förevarande överklaganden endast de delar i de överklagade domarna som behandlar de grunder som rör åsidosättande av klagandenas grundläggande rättigheter. Endast de delar i domarna som rör dessa frågor kommer således att sammanfattas nedan.
Vad avser dessa grunder fastställde förstainstansrätten, i punkt 91 i den överklagade domen i målet Hassan och punkt 115 i den överklagade domen i målet Ayadi, att med undantag för en särskild rättsfråga i båda målen hade samtliga rättsfrågor som sökandena tagit upp redan avgjorts i dom av den 21 september 2005 i mål
T-306/01, Yusuf och Al Barakaat International Foundation mot rådet och kommissionen (REG 2005, s. II-3533)
, punkterna 226–346, och i mål T-315/01, Kadi mot rådet och kommissionen (REG 2005, s. II-3649, punkterna 176–291) (nedan kallade förstainstansrättens dom i målet Yusuf respektive förstainstansrättens dom i målet Kadi; tillsammans förstainstansrättens domar i målen Yusuf och Kadi).
I punkt 92 i den överklagade domen i målet Hassan och i punkt 116 i den överklagade domen i målet Ayadi, vilka har liknande lydelser, anges det att förstainstansrätten i målen Yusuf och Kadi bland annat konstaterat följande:
”…
—
Enligt folkrätten gäller de skyldigheter som [Förenta nationernas] medlemsstater har enligt Förenta nationernas stadga framför alla andra skyldigheter enligt nationell rätt och enligt den internationella traktaträtten, inklusive de skyldigheter som de stater som är medlemmar av Europarådet har enligt [Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som undertecknades i Rom den 4 november 1950, nedan kallad Europakonventionen], och de skyldigheter som de stater som även är medlemmar av gemenskapen har enligt EG-fördraget ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 231, och Kadi, punkt 181).
—
Företrädet gäller även beslut i en resolution från säkerhetsrådet i enlighet med artikel 25 i Förenta nationernas stadga ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 234, och Kadi, punkt 184).
—
Trots att gemenskapen inte är medlem av Förenta nationerna skall den med stöd av själva fördraget om dess upprättande anses vara bunden av skyldigheterna enligt Förenta nationernas stadga på samma sätt som dess medlemsstater ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 243, och Kadi, punkt 193).
—
Dels får gemenskapen varken åsidosätta de skyldigheter som åligger medlemsstaterna enligt Förenta nationernas stadga eller hindra fullgörandet av dessa, dels är gemenskapen enligt det fördrag varigenom den upprättades skyldig att med utövande av sin behörighet anta de nödvändiga bestämmelserna för att medlemsstaterna skall kunna fullgöra dessa skyldigheter ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 254, och Kadi, punkt 204).
—
De argument som har anförts mot [de omtvistade förordningarna], dels om att gemenskapens rättsordning är självständig i förhållande till den rättsordning som härrör från Förenta nationerna, dels om att säkerhetsrådets resolutioner skall införlivas med medlemsstaternas nationella rätt i enlighet med grundlagsbestämmelserna och de grundläggande principerna inom den nationella rätten, skall således underkännas ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 258, och Kadi, punkt 208).
—
Den omtvistade förordningen, som antogs med anledning av den gemensamma ståndpunkten 2002/402, utgör fullgörandet, på gemenskapsnivå, av den skyldighet som åligger medlemsstaterna i egenskap av FN-medlemmar att, i förekommande fall genom en gemenskapsrättsakt, genomföra de sanktionsåtgärder gentemot Usama bin Ladin, nätverket al-Qaida och talibanerna, och andra personer, grupper, företag och enheter med anknytning till dessa, som säkerhetsrådet har beslutat om och därefter har förstärkt genom flera resolutioner med stöd av kapitel VII i Förenta nationernas stadga ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 264, och Kadi, punkt 213).
—
I förevarande sammanhang har institutionerna, såsom de med rätta har påpekat, agerat inom ramen för en normbunden behörighet och sålunda inte förfogat över något utrymme för en egen bedömning ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 265, och Kadi, punkt 214).
—
Med hänsyn till vad som anges ovan saknas stöd såväl i folkrätten som i gemenskapsrätten för påståendet att förstainstansrätten är behörig att indirekt utföra en legalitetskontroll av beslut från säkerhetsrådet eller sanktionskommittén på grundval av skyddet för de grundläggande rättigheterna enligt gemenskapsrätten ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 272, och Kadi, punkt 221).
—
Säkerhetsrådets resolutioner är således i princip inte underkastade förstainstansrättens prövning, och förstainstansrätten har inte behörighet att ifrågasätta, om än indirekt, resolutionernas lagenlighet på grundval av gemenskapsrätten. Tvärtom är förstainstansrätten skyldig att i största möjliga utsträckning tolka och tillämpa gemenskapsrätten på ett sätt som är förenligt med medlemsstaternas skyldigheter enligt Förenta nationernas stadga ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 276, och Kadi, punkt 225).
—
Förstainstansrätten har emellertid befogenhet att indirekt kontrollera lagenligheten av de ifrågavarande resolutionerna från säkerhetsrådet i förhållande till jus cogens, vilken utgör en internationell ordre public som samtliga folkrättssubjekt, inklusive FN:s organ, är underkastade och från vilken inga avvikelser kan göras ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 277, och Kadi, punkt 226).
—
Den frysning av penningmedel som föreskrivs i den omtvistade förordningen strider varken mot de berördas grundläggande rätt att förfoga över sin egendom eller mot den allmänna proportionalitetsprincipen i förhållande till den nivå av universellt skydd för grundläggande mänskliga rättigheter som faller under jus cogens ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkterna 288 och 289, och Kadi, punkterna 237 och 238).
—
Eftersom säkerhetsrådets resolutioner inte innehåller någon rätt för de berörda att yttra sig inför sanktionskommittén före upptagandet av deras namn i den omtvistade förteckningen, och eftersom det inte förefaller finnas någon tvingande folkrättsnorm enligt vilken de berörda måste höras under sådana omständigheter som i det förevarande fallet skall sökandenas argument, avseende ett åsidosättande av en sådan rätt underkännas ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkterna 306, 307 och 321, och Kadi, punkterna 261 och 268).
—
Framför allt under förevarande omständigheter, när det rör sig om en säkerhetsåtgärd som begränsar de berördas rätt att förfoga över sin egendom, innebär säkerställandet av de berördas grundläggande rättigheter inte ett krav på att de skall underrättas om de omständigheter och bevis som görs gällande mot dem, för det fall säkerhetsrådet eller sanktionskommittén anser att det föreligger hinder mot att så sker, av skäl som är hänförliga till världssamfundets säkerhet ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 320, och Kadi, punkt 274).
—
Gemenskapens institutioner var inte heller skyldiga att låta sökandena yttra sig före antagandet av den omtvistade förordningen ([förstainstansrättens dom] i målet Yusuf, punkt 329) eller med avseende på antagandet och genomförandet av den omtvistade förordningen ([förstainstansrättens dom] i målet Kadi, punkt 259).
—
Inom ramen för en talan om ogiltigförklaring av den omtvistade förordningen utövar förstainstansrätten en fullständig legalitetskontroll av förordningen, såvitt gäller gemenskapsinstitutionernas efterlevnad av de behörighetsregler, de regler om formell lagenlighet och de väsentliga formföreskrifter som gäller för institutionernas agerande. Förstainstansrätten kontrollerar även huruvida den omtvistade förordningen är lagenlig i förhållande till de resolutioner från säkerhetsrådet som förordningen är tänkt att genomföra, särskilt vad gäller formell och materiell överensstämmelse, samstämmigheten mellan rättsakterna och frågan huruvida de åtgärder som föreskrivs i förordningen står i proportion till dem som föreskrivs i resolutionerna. Förstainstansrätten kontrollerar dessutom lagenligheten av den omtvistade förordningen och, indirekt, av de ifrågavarande resolutionerna från säkerhetsrådet, såvitt gäller deras överensstämmelse med de överordnade folkrättsliga normer som ingår i jus cogens, och särskilt de tvingande normerna om ett universellt skydd för de mänskliga rättigheterna ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkterna 334, 335 och 337, och Kadi, punkterna 279, 280 och 282).
—
Däremot ankommer det inte på förstainstansrätten att indirekt kontrollera att säkerhetsrådets resolutioner i sig är förenliga med de grundläggande rättigheterna enligt gemenskapsrätten. Inte heller ankommer det på förstainstansrätten att kontrollera att ingen oriktig bedömning skett av de uppgifter och bevis på vilka säkerhetsrådet har grundat sina åtgärder, och inte heller att, med förbehåll för den begränsade kontroll som anges i föregående strecksats, indirekt kontrollera huruvida dessa åtgärder är lämpliga och proportionerliga ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkterna 338 och 339, och Kadi, punkterna 283 och 284).
—
I denna utsträckning har de berörda inte tillgång till något rättsmedel, eftersom säkerhetsrådet inte har ansett det vara lämpligt att inrätta någon oberoende internationell domstol med uppgift att i faktiskt och rättsligt hänseende pröva de klagomål som riktas mot enskilda beslut som fattats av sanktionskommittén ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 340, och Kadi, punkt 285).
—
En sådan brist i sökandenas rättsliga skydd som konstateras i föregående strecksats strider inte i sig mot jus cogens eftersom a) rätten att få sin sak prövad i domstol inte är oinskränkt, b) det i det förevarande fallet föreligger en ofrånkomlig begränsning av de berördas rätt att få sin sak prövad i domstol, till följd av den immunitet mot domstolsprövning som de resolutioner som antagits av säkerhetsrådet med stöd av kapitel VII i Förenta nationernas stadga i princip åtnjuter inom medlemsstaternas nationella rättsordningar, c) en sådan begränsning är berättigad med hänsyn till såväl beskaffenheten av de beslut som säkerhetsrådet föranleds att fatta med stöd av kapitel VII som det legitima eftersträvade målet, och d) då det saknas en internationell domstol med behörighet att kontrollera lagenligheten av säkerhetsrådets rättsakter, utgör inrättandet av ett sådant organ som sanktionskommittén och den möjlighet som föreskrivs att när som helst vända sig till detta organ för att få till stånd en omprövning av ett enskilt fall, genom ett formaliserat förfarande i vilket de berörda regeringarna deltar, en annan rimlig metod för att på ett lämpligt sätt skydda de berördas grundläggande rättigheter enligt jus cogens ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkterna 341–345, och Kadi, punkterna 286–290).
—
De argument som har anförts mot [de omtvistade förordningarna] avseende ett åsidosättande av rätten till ett effektivt rättsmedel skall således underkännas ([förstainstansrättens domar] i målen Yusuf, punkt 346, och Kadi, punkt 291).”
Förstainstansrätten har i punkterna 95–124 i den överklagade domen i målet Hassan tillagt ett antal överväganden som rör de argument som Faraj Hassan hade utvecklat vid förhandlingen. Dessa argument gick ut dels på att åtgärden att frysa alla hans penningmedel och ekonomiska tillgångar var för långtgående, dels på att förstainstansrättens slutsatser i dess domar i målen Yusuf och Kadi, vad avser frågan huruvida den lucka i de berördas rättsliga skydd som konstaterats är förenlig med jus cogens, är felaktiga.
Förstainstansrätten har på samma sätt, i punkterna 117–154 i den överklagade domen i målet Ayadi, tillagt ett antal överväganden, förutom dem som framgår av punkt 34 ovan, som svar på Chafiq Ayadis argument att de undantag och avvikelser avseende frysningen av penningmedel som föreskrivs i förordning nr 561/2003 är ineffektiva (särskilt vad gäller utövandet av yrkesverksamhet) och att de slutsatser som förstainstansrätten nådde i målen Yusuf och Kadi inte gäller i förevarande fall – med avseende på frågan huruvida den konstaterade bristen i de berördas rättsliga skydd är förenlig med jus cogens.
Förstainstansrätten prövade dessa argument och fann att de inte kunde utgöra grund för att ifrågasätta dess slutsatser vad avser de rättsfrågor som redan hade behandlats i domarna i målen Yusuf och Kadi.
Förstainstansrätten prövade vidare, i punkterna 126–128 i den överklagade domen i målet Hassan, Faraj Hassans invändningar, som gick ut på att hans rätt till respekt för sitt privatliv och familjeliv hade åsidosatts och att hans heder hade kränkts, och fann att dessa saknade stöd främst eftersom sökandena enligt principen om jus cogens inte kunde anses ha utsatts för en skönsmässig inblandning vad gäller dennes möjlighet att dra nytta av dessa rättigheter.
Förstainstansrätten avfärdade på samma sätt, i punkt 156 i den överklagade domen i målet Ayadi, ett argument som aldrig var uppe till prövning i målen Yusuf och Kadi, nämligen att FN:s medlemsstater inte är skyldiga att utan möjlighet till egna anpassningar vidta de åtgärder som säkerhetsrådet ”uppmanar” dem att vidta.
Förstainstansrätten ogillade därför sökandenas yrkanden om ogiltigförklaring.
Förstainstansrätten avvisade slutligen Faraj Hassans skadeståndsyrkande, på grund av att det var för opreciserat, och tillade att med hänsyn till ingivna uppgifter så borde detta yrkande ogillas i vilket fall som helst.
Förstainstansrätten ogillade således talan i de två målen i dess helhet.
Förfarandet vid domstolen
Genom beslut av domstolens ordförande den 5 november 2008 tilläts Republiken Frankrike och Förenade kungariket att intervenera till stöd för rådets och kommissionens yrkanden i mål C-399/06 P. Genom beslut av domstolens ordförande av den 30 mars 2009 tilläts Republiken Frankrike att intervenera till stöd för rådets yrkanden i mål C-403/06 P.
I ansökan som inkom till kansliet den 7 januari 2009 ansökte Chafiq Ayadi om rättshjälp i enlighet med artikel 76 i domstolens rättegångsregler.
I beslut av den 2 september 2009 beviljade domstolen denna ansökan.
Efter att ha hört parterna och generaladvokaten beslutade domstolen i enlighet med artikel 43 i domstolens rättegångsregler att de förevarande målen, på grund av sambandet dem emellan, ska förenas vad gäller domen.
Parternas yrkanden i målen om överklagande
Faraj Hassan har yrkat att domstolen ska
—
upphäva den överklagade domen i målet Hassan,
—
ogiltigförklara den omtvistade förordningen och/eller förordning nr 2049/2003 i deras/dess helhet eller vad avser de åtgärder som riktas mot honom,
—
i andra hand förklara att dessa förordningar inte ska tillämpas vad avser honom,
—
vidta de åtgärder domstolen finner lämpliga,
—
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna och
—
förplikta rådet att utge skadestånd till honom.
Chafiq Ayadi har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska
—
helt upphäva den överklagade domen i målet Ayadi,
—
ogiltigförklara artiklarna 2 och 4 i samt bilaga I till den omtvistade förordningen, i den del som de rör honom direkt och personligen och
—
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna vid domstolen och förstainstansrätten.
Rådet och kommissionen har yrkat att överklagandena i de båda målen ska ogillas, med undantag för de grunder som kan jämställas med de grunder som domstolen redan har ansett har stöd i dess dom av den 3 september 2008 i de förenade målen C-402/05 P och C-415/05 P, Kadi mot rådet och kommissionen (REG 2008, s. I-6351) (nedan kallad domstolens dom i målen Kadi), och förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna i den mån som domstolen anser vara rimligt.
Grunderna för överklagandena
Faraj Hassan har som första grund gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i sin prövning av grunderna rörande åsidosättande av vissa av hans grundläggande rättigheter genom att inte direkt bedöma huruvida säkerhetsrådet beviljat ett skydd som motsvarar det som följer av Europakonventionen, särskilt artiklarna 6, 8 och 13 samt artikel 1 i protokoll nr 1 till Europakonventionen, utan i stället endast indirekt pröva säkerhetsrådets åtgärder enligt principen om jus cogens.
Faraj Hassan har som andra grund gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att anse att begränsningen av möjligheten att använda en tillgång inte är relevant för äganderätten som sådan.
Det framgår av Chafiq Ayadis replik att denne, med beaktande av domstolens dom i målen Kadi, endast vidhåller två grunder, nämligen dels att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att anse att gemenskapsdomstolarna endast kan bedöma lagenligheten, vad avser en gemenskapsrättsakt som genomför ett beslut fattat av säkerhetsrådet, enligt principen om jus cogens och genom att inte anse sig vara behörig att ogiltigförklara en sådan rättsakt i syfte att skydda de grundläggande rättigheter som erkänts i Förenta nationernas rättsordning, dels att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte anse att de aktuella delarna i den omtvistade förordningen strider mot Chafiq Ayadis grundläggande rättigheter.
Överklagandena
Frågan huruvida anledning saknas att döma i saken med hänsyn till förordning (EG) nr 954/2009
Domstolen konstaterar att besluten att införa Faraj Hassan och Chafiq Ayadi i den förteckning som utgör bilaga I till den omtvistade förordningen har ersatts av nya beslut, där besluten att de ska införas i denna förteckning bekräftas och ändras, genom kommissionens förordning (EG) nr 954/2009 av den 13 oktober 2009 om ändring för hundrafjortonde gången av förordning nr 881/2002 (
EUT L 269, s. 20
).
Enligt ingressen till förordning nr 954/2009 antog kommissionen denna förordning på grund av vad som hade fastställts i domstolens rättspraxis, särskilt i domen i målen Kadi, och efter att ha meddelat Faraj Hassan och Chafiq Ayadi varför de anges i förteckningen på grundval av de uppgifter som sanktionskommittén hade lämnat och efter att ha prövat deras invändningar mot de angivna skälen.
I nämnda ingress anges även att kommissionen, efter att noga ha övervägt dessa synpunkter, anser att det, med beaktande av det preventiva syftet med frysningen av tillgångar och ekonomiska resurser, är berättigat att föra upp dem i förteckningen på grund av deras anknytning till nätverket al-Qaida.
Enligt artikel 2 i förordning nr 954/2009 trädde denna förordning i kraft dagen efter det att den hade offentliggjorts i
Europeiska unionens officiella tidning
, det vill säga den 15 oktober 2009, och den ska tillämpas från och med den 30 maj 2002 för Chafiq Ayadis del och från och med den 21 november 2003 för Faraj Hassans del.
Frågan är således huruvida förevarande mål fortfarande måste avgöras, med hänsyn till att den omtvistade förordningen har dragits tillbaka och, vad avser klagandena, med retroaktiv verkan ersatts av förordning nr 954/2009 med verkningar från och med ovan angivna datum.
Domstolen erinrar härvid om att den på eget initiativ kan pröva om en part saknar berättigat intresse av att inge eller vidhålla ett överklagande på grund av att det efter förstainstansrättens dom har inträffat en omständighet som medför att domen inte längre innebär någon nackdel för klaganden. Domstolen kan därvid avvisa överklagandet eller fastställa att det av denna anledning har förlorat sitt föremål (se, bland annat, dom av den 3 september 2009 i mål
C-535/06 P, Moser Baer India mot rådet, REG 2009, s. I-7051
, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall föreskrivs det i artikel 2 i förordning nr 954/2009 att förordningen är tillämplig sedan Chafiq Ayadi och Faraj Hassan ursprungligen införts i den förteckning som utgör bilaga I till den omtvistade förordningen, det vill säga från och med den 30 maj 2002 respektive den 21 november 2003.
Chafiq Ayadi och Faraj Hassan har funnits med i denna förteckning i sju respektive sex år, och de har således varit föremål för restriktiva åtgärder som föreskrivs i den omtvistade förordningen och som domstolen har förklarat har betydande inverkan på berörda personers fri- och rättigheter (domstolens dom i målen Kadi, punkt 375), trots att de först vid förstainstansrätten och sedan vid domstolen, vad avser förfaranden som täcker nästan hela denna tid, har hävdat att beslutet att ta upp deras namn i nämnda förteckning var rättsstridigt, bland annat eftersom deras grundläggande rättigheter därigenom hade åsidosatts, vilket varken rådet eller kommissionen längre bestrider, med hänsyn till domstolens dom i målen Kadi.
Genom förordning nr 954/2009 bibehölls, med retroaktiv verkan, Faraj Hassans och Chafiq Ayadis namn i nämnda förteckning, varför de restriktiva åtgärderna fortsätter att vara tillämpliga i deras fall under den tid som den omtvistade förordningen, i den del som avses med deras överklaganden, är tillämplig, trots att syftet med deras talan var just att få sina namn strukna från denna förteckning.
Omständigheten att förordning nr 954/2009 antogs kan således inte anses utgöra en omständighet som har inträffat efter det att de överklagade domarna meddelades och som gör att överklagandena förlorar sitt föremål.
Domstolen konstaterar vidare att förordning nr 954/2009 fortfarande inte är slutgiltig, eftersom den kan bli till föremål för en talan om ogiltigförklaring. Det kan således inte uteslutas att denna förordning ogiltigförklaras och att detta leder till att den omtvistade förordningen åter blir tillämplig i klagandenas fall.
Dessa omständigheter gör att omständigheten att förordning nr 954/2009 antogs inte kan anses motsvara ett rent upphävande av den omtvistade förordningen, såvitt den avser klagandena, som skulle motsvara det enda resultat som klagandena skulle kunna få till stånd genom en dom om ogiltigförklaring och som skulle medföra att domstolen saknade anledning att döma i saken. Den omtvistade förordningen skiljer sig på denna punkt från den rättsakt som var i fråga när domstolen meddelade sitt beslut av den 8 mars 1993 i mål
C-123/92, Lezzi Pietro mot kommissionen (REG 1993, s. I-809)
.
Med hänsyn till dessa särskilda omständigheter har överklagandena inte förlorat sitt föremål, varför domstolen är skyldig att pröva dessa i sak.
Prövning i sak
Det ska inledningsvis anmärkas att Faraj Hassan vid förhandlingen vid domstolen uttryckligen har frånfallit sin grund avseende skadeståndsyrkandet. Det finns således inte längre någon anledning att pröva denna grund i förevarande överklagande.
Vad avser föremålet för grunderna för yrkandet om ogiltigförklaring ska det anmärkas att dessa ska tolkas så, att de avser den omtvistade förordningen i dess ändrade lydelse. Vad avser Chafiq Ayadi framgår den ändrade lydelsen av förordning nr 1210/2006, medan den vad avser Faraj Hassan framgår av förordning nr 46/2008.
Klagandenas grunder avseende att deras grundläggande rättigheter har åsidosatts i den omtvistade förordningen
Domstolen kommer först att pröva klagandenas grunder, till stöd för överklagandena, i vilka de gör gällande att förstainstansrätten har avfärdat deras grunder om att deras grundläggande rättigheter har åsidosatts i den omtvistade förordningen.
Förstainstansrätten har i de överklagade domarna, med stöd av sina domar i målen Yusuf och Kadi, i huvudsak ansett att det följer av de principer som styr förhållandet mellan den internationella rättsordning som har tillkommit genom Förenta nationerna och gemenskapens rättsordning att den omtvistade förordningens materiella lagenlighet inte kan vara föremål för domstolsprövning, med undantag för dess förenlighet med jus cogens, eftersom den avser att genomföra en resolution som har antagits av säkerhetsrådet med stöd av kapitel VII i Förenta nationernas stadga och det vid detta genomförande inte lämnas något utrymme för skönsmässig bedömning. Enligt klagandena innebär detta att den omtvistade förordningen således är undantagen från domstolsprövning i denna utsträckning (de överklagade domarna Hassan, punkt 92, och Ayadi, punkt 116).
Förstainstansrätten ansåg, återigen med utgångspunkt från sina domar i målen Yusuf och Kadi, att eftersom jus cogens utgör en internationell ordre public som samtliga folkrättssubjekt, inklusive FN:s organ, är underkastade och från vilken inga avvikelser kan göras, ska frågan huruvida den omtvistade förordningen är lagenlig, och detta även vad gäller klagandenas grunder om att deras grundläggande rättigheter har åsidosatts, avgöras med utgångspunkt från denna princip (de överklagade domarna i målen Hassan, punkt 92, och Ayadi, punkt 116).
Det framgår emellertid av punkterna 326 och 327 i domstolens dom i målen Kadi att denna slutsats bygger på en felaktig rättstillämpning. Gemenskapsdomstolarna är nämligen skyldiga att, i enlighet med den behörighet som de har getts enligt fördraget, säkerställa en i princip fullständig kontroll av lagenligheten av samtliga gemenskapsrättsakter i förhållande till de grundläggande rättigheterna, vilka utgör en del av gemenskapsrättens allmänna principer. Detta inbegriper gemenskapsrättsakter vilka, såsom den omtvistade förordningen, syftar till att genomföra resolutioner som har antagits av säkerhetsrådet med stöd av kapitel VII i Förenta nationernas stadga.
Domstolen fann därför, i punkt 328 i sin dom i målen Kadi, att eftersom de berördas grunder hade stöd på denna punkt, skulle förstainstansrättens domar i målen Yusuf och Kadi upphävas i detta avseende.
Domstolen fann dessutom, i punkt 330 i sin dom i målen Kadi, att eftersom förstainstansrätten i de efterföljande delarna i sina domar i målen Yusuf och Kadi, vilka rör de specifika grundläggande rättigheter som har åberopats av de berörda, har begränsat sig till att pröva lagenligheten av den omtvistade förordningen i förhållande till de regler som utgör jus cogens, trots att den egentligen var skyldig att göra en i princip fullständig prövning i förhållande till de grundläggande rättigheter som ingår bland gemenskapsrättens allmänna principer, så ska även denna efterföljande del i domarna i målen Yusuf och Kadi upphävas.
Av detta följer att eftersom de överklagade domarna, såsom anmärkts i punkterna 69 och 70 ovan, innehåller samma rättsliga resonemang som förstainstansrättens domar i målen Yusuf och Kadi, bygger även de överklagade domarna på samma felaktiga rättstillämpning och de ska av samma skäl upphävas i den del de utgör förstainstansrättens ställningstagande till klagandenas grunder om att vissa av deras grundläggande rättigheter har åsidosatts.
Denna slutsats påverkas inte av att förstainstansrätten, i punkterna 95–125 i den överklagade domen i målet Hassan och punkterna 117–155 i den överklagade domen i målet Ayadi, har utvecklat vissa resonemang som svar på klagandenas mer specifika argument, eftersom förstainstansrätten fann att dessa överväganden visar att förstainstansrättens juridiska resonemang i domarna i målen Yusuf och Kadi var korrekta och att samma sak gäller för de överklagade domarna.
Det ska slutligen anmärkas att Faraj Hassan vid förhandlingen vid domstolen har medgett att han i sitt överklagande inte tog upp den invändning som han hade tagit upp vid förstainstansrätten, och som denna avfärdade, om att hans rätt till respekt för sitt privatliv och familjeliv, vilken garanteras av artikel 8 i Europakonventionen, har åsidosatts. Det saknas således anledning att pröva denna invändning.
Överklagandena ska således bifallas, varför de överklagade domarna ska upphävas.
Talan vid förstainstansrätten
Enligt artikel 61 första stycket andra meningen i domstolens stadga kan denna, om den upphäver förstainstansrättens avgörande, själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande.
Domstolen anser i förevarande fall att den talan om ogiltigförklaring av den omtvistade förordningen som har väckts av respektive klagande är färdig för avgörande och att det finns anledning att slutligt avgöra målen.
Först ska klagandenas grunder om ett åsidosättande av rätten till försvar prövas, i synnerhet grunderna avseende det åsidosättande av rätten att yttra sig och av rätten till en verksam domstolsprövning som de åtgärder för frysning av penningmedel som införts genom den omtvistade förordningen innebär.
Det är härvid ostridigt i målet att de konkreta omständigheterna vid införandet av klagandenas namn i den förteckning över de personer och enheter gentemot vilka de restriktiva åtgärderna i bilaga I till den omtvistade förordningen riktar sig är desamma som gällde när de berörda i målen Kadi upptogs i nämnda förteckning.
Av dessa skäl ansåg domstolen, i punkt 334 i domen i målen Kadi, att det var uppenbart att rätten till försvar, särskilt rätten att yttra sig och rätten till en verksam domstolsprövning vad avser frågan huruvida dessa rättigheter har respekterats, inte hade respekterats.
I punkt 348 i samma dom har domstolen även fastställt att eftersom rådet varken hade upplyst de berörda om de omständigheter som hade lagts dem till last, vilka utgjort grunden för att införa restriktiva åtgärder mot dem, och inte gett klagandena rätt att få kännedom om dessa omständigheter inom rimlig tid efter det att de restriktiva åtgärderna hade införts, gavs de berörda inte möjlighet att på ett ändamålsenligt sätt ge sin ståndpunkt till känna i detta hänseende. Domstolen fann därför i nämnda punkt att de berördas rätt till försvar, i synnerhet rätten att yttra sig, inte hade iakttagits.
Denna slutsats gör sig även gällande i förevarande mål och av samma skäl, varför domstolen konstaterar att klagandenas rätt till försvar inte har respekterats.
Domstolen fann dessutom, i punkt 349 i sin dom i målen Kadi, att eftersom de berörda inte hade upplysts om de omständigheter som lagts dem till last och med hänsyn till det samband som råder mellan rätten till försvar och rätten till ett effektivt rättsmedel inför en domstol, vilket konstaterats i punkterna 336 och 337 i nämnda dom, hade de inte heller under tillfredsställande förhållanden kunnat tillvarata sina rättigheter vad gäller dessa omständigheter inför gemenskapsdomstolen. Domstolen konstaterade därför att det även hade skett ett åsidosättande av rätten till ett effektivt rättsmedel inför en domstol.
Samma slutsats gör sig gällande i förevarande mål vad rör klagandenas rätt till verksam domstolsprövning, varför domstolen konstaterar att denna grundläggande rättighet inte har respekterats i Faraj Hassans och Chafiq Ayadis fall.
Domstolen konstaterar vidare att detta åsidosättande inte har rättats till under förfarandet i förevarande mål. Det är nämligen rådets principiella uppfattning att omständigheter av detta slag inte kan kontrolleras av gemenskapsdomstolen, och rådet har därför inte anfört några omständigheter i detta syfte (se analogt domstolens dom i målen Kadi, punkt 350). Rådet har, trots att det i förevarande mål har förklarat sig ha tagit del av resonemanget i domstolens dom i målen Kadi, inte uttalat sig närmare om vad som läggs klagandena till last.
Domstolen kan därför endast konstatera att det inte är möjligt för den att kontrollera lagenligheten av den omtvistade förordningen, såvitt den berör klagandena. Klagandenas grundläggande rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol har därför inte heller av detta skäl respekterats i det föreliggande fallet (se analogt domstolens dom i målen Kadi, punkt 351).
Domstolen finner därför att den omtvistade förordningen, såvitt den berör klagandena, har antagits utan att det funnits någon garanti för att klagandena upplystes om de omständigheter som lades dem till last eller hördes om dessa omständigheter. Den omtvistade förordningen har därför antagits i enlighet med ett förfarande där klagandenas rätt till försvar inte har iakttagits, vilket även har fått till följd att principen om ett effektivt domstolsskydd har åsidosatts (se analogt domstolens dom i målen Kadi, punkt 352).
Av det ovan anförda följer att Faraj Hassans och Chafiq Ayadis respektive talan om ogiltigförklaring av den omtvistade förordningen ska bifallas på de grunder som avser ett åsidosättande av deras rätt till försvar, i synnerhet rätten att yttra sig, och ett åsidosättande av principen om ett effektivt domstolsskydd (se analogt domstolens dom i målen Kadi, punkt 353).
Vad avser invändningarna om att äganderätten har åsidosatts genom frysningsåtgärderna i den omtvistade förordningen, ansåg domstolen i punkt 366 i sin dom i målen Kadi att de restriktiva åtgärder som införs genom den omtvistade förordningen utgör inskränkningar av äganderätten som i princip kan vara berättigade
Det är emellertid ostridigt att den omtvistade förordningen, i den del som rör Faraj Hassan och Chafiq Ayadi, har antagits utan att de garanterats möjligheten att redogöra för sina fall för de behöriga myndigheterna. Detta har skett i en situation där inskränkningen av deras äganderätt måste anses som betydande med hänsyn till de restriktiva åtgärdernas generella räckvidd och till den tid som de har varit i kraft (se analogt domstolens dom i målen Kadi, punkt 369).
Domstolen anser därför att vidtagandet av de restriktiva åtgärder som föreskrivs i den omtvistade förordningen gentemot Faraj Hassan och Chafiq Ayadi med anledning av att de är upptagna i den förteckning som utgör bilaga I till den förordningen, med hänsyn till omständigheterna i målen, utgör en oberättigad inskränkning av deras äganderätt (se analogt domstolens dom i målen Kadi, punkt 370).
Klagandena har således stöd för sina invändningar om att den grundläggande rätten till respekt för egendom har åsidosatts.
Det saknas mot denna bakgrund anledning att pröva Faraj Hassans invändningar om att hans rätt till respekt för sitt privatliv och familjeliv, vilken garanteras av artikel 8 i Europakonventionen, har åsidosatts.
Av samtliga ovan angivna överväganden följer att den omtvistade förordningen ska upphävas, vad avser klagandena, varvid hänsyn ska tas till de preciseringar som gjorts i punkt 67 ovan, vad avser vilken version av förordningen som är föremål för respektive överklagande.
Rättegångskostnader
I artikel 122 första stycket i rättegångsreglerna föreskrivs att domstolen, när överklagandet bifalls och domstolen avgör målet slutligt, ska besluta om rättegångskostnaderna. Enligt artikel 69.2 i samma rättegångsregler, som enligt artikel 118 i samma regelverk ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. I artikel 69.4 första stycket föreskrivs att medlemsstater som har intervenerat ska bära sina rättegångskostnader.
Faraj Hassans och Chafiq Ayadis överklaganden ska bifallas och den omtvistade förordningen ogiltigförklaras, såvitt den berör dem, och med de begränsningar som anges i punkt 67 ovan. Rådet ska således bära sin rättegångskostnad och ersätta Faraj Hassans och Chafiq Ayadis rättegångskostnader i både första instans och andra instans, i enlighet med de senares yrkande.
Förenade kungariket ska bära sina rättegångskostnader i både första instans och andra instans.
Republiken Frankrike ska bära sin rättegångskostnad i andra instans.
Kommissionen ska bära sina rättegångskostnader såväl vad avser målet i första instans som målet i andra instans, vad avser Faraj Hassan. Kommissionen ska dessutom bära sina rättegångskostnader i det mål som rör Chafiq Ayadi, och detta såväl vad avser dess intervention vid förstainstansrätten som förfarandet vid domstolen.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
De domar som Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt meddelat den 12 juli 2006 i mål T-49/04, Hassan mot rådet och kommissionen, och i mål T-253/02, Ayadi mot rådet, upphävs.

2)
Rådets förordning (EG) nr 881/2002 av den 27 maj 2002 om införande av vissa särskilda restriktiva åtgärder mot vissa med Usama bin Ladin, nätverket al-Qaida och talibanerna associerade personer och enheter och om upphävande av förordning (EG) nr 4677/2001 om förbud mot export av vissa varor och tjänster till Afghanistan, skärpning av flygförbudet och förlängning av spärrandet av tillgångar och andra finansiella medel beträffande talibanerna i Afghanistan, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 46/2008 av den 18 januari 2008, ogiltigförklaras i den del den rör Faraj Hassan.

3)
Förordning nr 881/2002, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1210/2006 av den 9 augusti 2006, ogiltigförklaras i den del den rör Chafiq Ayadi.

4)
Europeiska unionens råd ska bära sin rättegångskostnad och ersätta Faraj Hassans och Chafiq Ayadis rättegångskostnader i både första instans och andra instans.

5)
Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland ska bära sina rättegångskostnader i både första instans och andra instans.

6)
Republiken Frankrike ska bära sin rättegångskostnad.

7)
Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader vad avser såväl målet i första instans som målet i andra instans, när det gäller Faraj Hassan. Europeiska kommissionen ska dessutom bära sina rättegångskostnader i det mål som rör Chafiq Ayadi, och detta vad avser såväl dess intervention vid Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt som förfarandet vid Europeiska unionens domstol.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.