CELEX: 62009CJ0210
Valstybės pagalba
Reglamentas (EB) Nr. 659/1999
14 straipsnio 3 dalis
Pagalbos išieškojimas
Veiksmingumo principas
Formos trūkumą turintys mokėjimo reikalavimai
Panaikinimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias
EB sutarties [88] straipsnio taikymo taisykles (OL 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339),
14 straipsnio 3 dalies išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Scott SA
(toliau –
Scott
) bei
Kimberly Clark SAS
, anksčiau –
Kimberly Clark SNC
(toliau –
Kimberly Clark
) ir Orleano miesto dėl šio miesto mokėjimo reikalavimų, skirtų išieškoti su bendrąja rinka nesuderinama pripažintą valstybės
pagalbą.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Reglamento Nr. 659/1999 13 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„kadangi suteikiant bendrajai rinkai prieštaraujančią neteisėtą pagalbą turėtų būti atkurta veiksminga konkurencija; kadangi
dėl to būtina, kad pagalba, įskaitant palūkanas, būtų išieškota iš karto; kadangi pagalbą derėtų išieškoti pagal nacionalinėje
teisėje nustatytas procedūras; kadangi minėtųjų procedūrų taikymas, neleidžiantis iš karto ir veiksmingai įgyvendinti Komisijos
sprendimą, neturėtų trukdyti atkurti veiksmingą konkurenciją; kadangi, norėdamos pasiekti šį rezultatą, valstybės narės turėtų
imtis visų būtinų priemonių, kad užtikrintų Komisijos sprendimo įgyvendinimą“.
Šio reglamento 14 straipsnyje „Pagalbos išieškojimas“ numatyta:
„1.      Jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, kad suinteresuotoji valstybė narė turi
imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų išieškota iš gavėjo <...>. Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos,
jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui.
<...>
3.      Nepažeidžiant nė vieno Europos Bendrijų Teisingumo Teismo nurodymo pagal [EB 242] straipsnį, pagalba išieškoma nedelsiant
ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai
įvykdyti Komisijos sprendimą. Šiuo tikslu, kai bylą svarsto nacionaliniai teismai, suinteresuotosios valstybės narės, nepažeisdamos
Bendrijos teisės, imasi visų priemonių, kurios numatytos jų atitinkamuose teisiniuose aktuose, įskaitant laikinąsias priemones.“

Nacionalinės teisės aktai
2000 m. balandžio 12 d. Įstatymo Nr. 2000-321 dėl piliečių teisių santykiuose su valdžios institucijomis (JORF, 2000 4 13,
p. 5646) 4 straipsnyje numatyta:
„Santykiuose su viena iš 1 straipsnyje minimų administracinės valdžios institucijų kiekvienas asmuo turi teisę žinoti tarnautojo,
kuriam pavesta išnagrinėti jo prašymą ar su juo susijusius klausimus, vardą, pavardę ir pareigas; ši informacija nurodoma
minėtam asmeniui skirtoje korespondencijoje. Jeigu to reikia dėl viešosios tvarkos ar asmenų saugumo, išlaikomas tarnautojo
anonimiškumas.
Kiekviename sprendime, kurį priima 1 straipsnyje nurodytos administracinės valdžios institucijos, be jį parengusio asmens
parašo, įskaitomai nurodomas jo vardas, pavardė ir pareigos.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
1987 m. Orleano miestas ir Luarė departamentas lengvatinėmis sąlygomis pardavė bendrovei
Bouton Brochard Scott
, kurios teises dabar yra perėmusi
Scott
(o jos akcijos priklauso
Kimberly Clark
), Orleano
La Saussaye
pramoninėje zonoje esantį žemės sklypą. Be to, šios dvi institucijos įsipareigojo apskaičiuoti asenizacijos mokestį taikydamos
lengvatinį tarifą.
2000 m. liepos 12 d. Komisija priėmė Sprendimą 2002/14/EB dėl Prancūzijos
Scott Paper SA/Kimberly‑Clark
suteiktos valstybės pagalbos (OL L 12, 2002, p. 1), kuriame nurodyta, kad valstybės pagalba, suteikta parduodant sklypą už
lengvatinę kainą ir taikant lengvatinį asenizacijos mokesčio tarifą, yra nesuderinama su bendrąja rinka. Šio sprendimo 2 straipsnyje
nustatyta:
„1.      Prancūzija imasi visų būtinų priemonių, kad išieškotų 1 straipsnyje nurodytą pagalbą, kuri buvo neteisėtai suteikta, iš gavėjo.
2.      Valstybės pagalba išieškoma nedelsiant ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu
jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti šį sprendimą. <...>“
Scott ir Luarė departamentas apskundė Sprendimą 2002/14, kvestionuodami tik reikalavimą išieškoti pagalbą, suteiktą nustačius
lengvatinę aptariamo žemės sklypo kainą. Taigi šis sprendimas tiek, kiek jis susijęs su valstybės pagalba apskaičiuojant asenizacijos
mokestį pagal lengvatinį tarifą, t. y. pagalbos forma, kuri ginčijama šioje byloje, nėra apskųstas Europos Sąjungos teismuose.
Norėdamas išieškoti pagalbą, suteiktą nustačius asenizacijos mokesčio lengvatinį tarifą, 2001 m. gruodžio 5 d. Orleano miestas
pateikė tris mokėjimo reikalavimus, kurie yra pagrindinės bylos dalykas (toliau – ginčijami mokėjimo reikalavimai). Juose
yra miesto antspaudai, parašas ir nuoroda „mero vardu, deleguotasis pavaduotojas“, tačiau juose nenurodomos nei šiuos reikalavimus
pasirašiusiam pavaduotojui mero suteiktų įgaliojimų ribos, nei jo vardas ir pavardė.
Ginčijamus mokėjimo reikalavimus
Scott
ir
Kimberly‑Clark
apskundė Orleano administraciniam teismui (
Tribunal administratif d’Orléans
).
Atsižvelgiant į automatinį sustabdomąjį tokių skundų poveikį, pagal nacionalinės teisės aktus, būtent Bendrojo vietos savivaldos
kodekso (
Code général des collectivités territoriales
) L 1617‑5 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, šių mokėjimo reikalavimų vykdymas buvo sustabdytas ir iš pradžių jie nebuvo
apmokėti.
Vėliau, 2006 m. spalio 5 d., Teisingumo Teismo sprendimu
Komisija prieš Prancūziją
(C‑232/05, Rink. p. I‑10071) buvo pripažinta, kad Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 249 straipsnio ketvirtą
pastraipą ir Sprendimo 2002/14 2 ir 3 straipsnius. Savo sprendimo 53 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad dėl mokėjimo
reikalavimų, pateiktų siekiant išieškoti neteisėtai gautą pagalbą, pareikštų ieškinių sustabdomasis poveikis yra procedūra,
kuri netenkina Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalyje nustatytų sąlygų, todėl taisyklė, kurioje numatytas toks sustabdomasis
poveikis, neturėjo būti taikoma.
2007 m. sausio 9 d.
Tribunal administratif d’Orléans
atmetė jame pateiktus
Scott
ir
Kimberly Clark
skundus, todėl 2007 m. vasario 7 d. jos grąžino pagrindinę kaip valstybės pagalba neteisėtai gautą pinigų sumą.
2007 m. kovo 8 d.
Scott
ir
Kimberly Clark
dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą
Cour administrative d’appel de Nantes
, kuriam pagrįsti visų pirma rėmėsi apeliacinio skundo pagrindu, susijusiu su Įstatymo Nr. 2000‑321 4 straipsnio nesilaikymu,
teigdamos, kad pažeistos šio straipsnio antros pastraipos nuostatos, nes ginčijamuose mokėjimo reikalavimuose nenurodyti juos
pasirašiusio asmens vardas ir pavardė.
2008 m. gruodžio 8 d.
Scott
ir
Kimberly Clark
sumokėjo už pagalbą, kuria naudojosi nuo 1990 m. iki 2008 m. birželio 1 d., susidariusias palūkanas, o 2009 m. kovo 24 d. –
palūkanas, susidariusias už 2008 m. birželio 1 d.–gruodžio 8 d. laikotarpį.
Konstatavęs, kad ginčijami mokėjimo reikalavimai neatitinka Įstatymo Nr. 2000-321 4 straipsnyje nustatytų formos reikalavimų
ir kad dėl šio neatitikimo šie mokėjimai gali būti panaikinti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja
dėl to, ar toks minėtų reikalavimų panaikinimas dėl formos trūkumo suderinamas su Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalies
nuostatomis.
Šiomis aplinkybėmis
Cour administrative d’appel de Nantes
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Prancūzijos administraciniam teismui, remiantis teisės aktų nuostatų, susijusių su mokėjimo reikalavimams keliamais formos
reikalavimais, pažeidimu, panaikinus šiuos reikalavimus, pateiktus siekiant išieškoti pagalbą, kurią 2000 m. liepos 12 d.
Europos Bendrijų Komisija pripažino nesuderinama su bendrąja rinka, atsižvelgiant į kompetentingos administracinės valdžios
institucijos turimą galimybę panaikinti šių sprendimų trūkumus, būtų trukdoma nedelsiant ir veiksmingai vykdyti Sprendimą [2002/14],
taip pažeidžiant Reglamento [Nr. 659/1999] 14 straipsnio 3 dalį?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio
3 dalį reikia aiškinti taip, kad juo nacionaliniam teismui draudžiama dėl formos trūkumo panaikinti mokėjimo reikalavimus,
pateiktus siekiant išieškoti pagrindinėje byloje nagrinėjamą valstybės pagalbą, atsižvelgiant kompetentingos administracinės
valdžios institucijos turimą galimybę šiuos reikalavimus pataisyti.
Pagrindinėje byloje mokėjimo reikalavimai pateikti norint užtikrinti Sprendimo 2002/14 vykdymą. Pagal minėto sprendimo 2 straipsnį
šiuo sprendimu, taikant Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį, Prancūzijos Respublika įpareigojama imtis visų būtinų
priemonių, kad išieškotų iš bendrovių pagalbos gavėjų pagalbą, kurią jos neteisėtai gavo. Minėtame straipsnyje patikslinama,
kad pagalba išieškoma nedelsiant ir pagal nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai
įvykdyti minėtą sprendimą.
Kaip Teisingumo Teismas konstatavo minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
49 punkte, Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalis atspindi anksčiau teismų praktikoje įtvirtintą veiksmingumo principą
(žr. 1989 m. vasario 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, 94/87, Rink. p. I‑175, 12 punktą; 1997 m. kovo 20 d. Sprendimo
Alcan Deutschland
, C‑24/95, Rink. p. I‑1591, 24 punktą ir 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑209/00, Rink. I‑11695, 32–34 punktus), todėl ši teismų praktika svarbi taikant minėtą nuostatą.
Pagal šį veiksmingumo principą, kuris įtvirtintas nusistovėjusioje teismų praktikoje valstybės pagalbos srityje, valstybė
narė, kuri pagal Komisijos sprendimą privalo išieškoti neteisėtą pagalbą, gali laisvai pasirinkti tvarką, kaip ji vykdys šią
pareigą, su sąlyga, kad pasirinktos priemonės nepažeis Sąjungos teisės tikslų ir veiksmingumo (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Alcan Deutschland
24 punktą bei minėto 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
34 punktą ir 2009 m. liepos 7 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑369/07, Rink. p. I‑0000, 67 punktą).
Valstybė narė gali įvykdyti tokį reikalavimą išieškoti tik tuo atveju, jeigu priemonės, kurių ji imasi, gali atkurti normalias
konkurencijos sąlygas, iškraipytas suteiktus neteisėtą pagalbą, kurią Komisijos sprendimu nurodyta išieškoti (šiuo klausimu
žr. minėto 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
35 punktą).
Nagrinėjamu atveju, kaip rašytinėse pastabose nurodo Prancūzijos vyriausybė, Įstatymo Nr. 2000‑321 4 straipsniu, panaikinant
anonimiškumą tarp administracinės valdžios institucijų ir piliečių, siekiama sustiprinti administracinį skaidrumą, taip pat
suteikti galimybę patikrinti, ar administracinį sprendimą priėmė kompetentinga valdžios institucija. Kaip matyti iš prašymo
priimti prejudicinį sprendimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ginčijamais mokėjimo reikalavimais
pažeidžiamos minėto 4 straipsnio nuostatos, dėl to šiuos reikalavimus reikia panaikinti.
Todėl reikia išnagrinėti, ar šių nacionalinės teisės nuostatų taikymas, atsižvelgiant į bendrą jas apimančią nacionalinės
teisės sistemą (šiuo klausimu žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Peterbroeck
, C‑312/93, Rink. p. I‑4599, 14 punktą ir Sprendimo
van Schijndel ir van Veen
, C‑430/93 ir C‑431/93, Rink. p. I‑4705, 19 punktą, taip pat 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo
van der Weerd ir kt.
, C‑222/05–C‑225/05, Rink. p. I‑4233, 33 punktą), yra nesuderinamas su Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalyje numatytu
ir remiantis šio sprendimo 21 ir 22 punktuose priminta teismų praktika išaiškintu reikalavimu nedelsiant ir veiksmingai išieškoti
pagalbą.
Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pastebėti, kad nacionalinio teismo atliekama mokėjimo reikalavimo, pateikto siekiant išieškoti
neteisėtą valstybės pagalbą, su forma susijusio teisėtumo kontrolė ir galimas šio reikalavimo panaikinimas remiantis tuo,
kad nesilaikyta iš Įstatymo Nr. 2000‑321 4 straipsnio išplaukiančių reikalavimų, turi būti laikomi paprasta veiksmingos teisminės
gynybos principo išraiška, kuris pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką yra bendrasis Sąjungos teisės principas (žr.
2007 m. kovo 13 d. Sprendimo
Unibet
, C‑432/05, Rink. p. I‑2271, 37 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Todėl nors mokėjimo reikalavimo panaikinimas nėra savaime kritikuotinas, vis dėlto reikia pabrėžti, kad iš principo dėl tokio
panaikinimo bylą laimėjęs pagalbos gavėjas galėtų gauti naudos pagal nacionalinę teisę, jam iš naujo perdavus pinigų sumą,
atitinkančią jau sugrąžintą pagalbos sumą, todėl šią galinčią kilti pasekmę reikia įvertinti atsižvelgiant į Reglamento Nr. 659/1999
14 straipsnio 3 dalyje numatytus įpareigojimus.
Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad iš paties prejudicinio klausimo teksto matyti, jog ginčijamus mokėjimo reikalavimus pateikusi
kompetentinga valdžios institucija turi teisę ištaisyti šių reikalavimų formos trūkumą, ir tokia teisė suteikia galimybę,
kad panaikinus ginčijamus mokėjimo reikalavimus atitinkamoms bendrovėms nebūtinai būtų sugrąžintos pinigų sumos, kurias jos
sumokėjo vykdydamos šiuos reikalavimus. Be to, savo rašytinėse pastabose Prancūzijos vyriausybė ir Komisija tvirtina, jog
Prancūzijos teisėje yra reikiamų priemonių norint išvengti panaikinus mokėjimo reikalavimą automatiškai nedelsiant grąžinti
pinigų sumą, kurią mokėtojas sumokėjo vykdydamas šį reikalavimą. Taigi kompetentinga valdžios institucija gali ištaisyti minėtų
mokėjimų formos trūkumą neprivalėdama apeliantėms pagrindinėje byloje net laikinai iš naujo pervesti pinigų sumų, kurias jos
grąžino vykdydamos minėtus reikalavimus.
Kalbant apie šių priemonių įgyvendinimą, kurį atlieka kompetentinga valdžios institucija arba nacionalinis teismas, reikia
priminti, kad pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalios antrąjį sakinį, kai bylą svarsto nacionaliniai teismai,
suinteresuotosios valstybės narės imasi visų priemonių, kurios numatytos jų atitinkamuose teisiniuose aktuose, įskaitant laikinąsias
priemones, tam, kad užtikrintų greitą ir veiksmingą Komisijos sprendimo įvykdymą.
Taip pagal minėtą 14 straipsnio 3 dalį kompetentinga valdžios institucija ir nacionalinis teismas visų pirma turi užtikrinti
sprendimo, kuriame nurodoma išieškoti neteisėtą pagalbą, veiksmingumą ir nuspręsti taip, kad jų sprendimas atitiktų minėtu
sprendimu siekiamą tikslą, t. y. užtikrinti, kad pagalbos gavėjas netgi laikinai nedisponuotų pinigų suma, kuri atitinka jau
grąžintą pagalbą.
Jeigu pagal taikomą nacionalinę teisę ginčijami mokėjimo reikalavimai būtų ištaisyti tokiomis sąlygomis, kad būtų užtikrinta,
jog jau grąžinta pagalba nebūtų iš naujo, kad ir laikinai, suteikta jos gavėjams, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikęs teismas šiuos reikalavimus panaikintų, dėl tokio panaikinimo nekiltų pasekmių, iš tikrųjų darančių įtaką Sprendimo 2002/14
įgyvendinimui. Iš tikrųjų šie gavėjai net laikinai nedisponuotų pinigų sumomis, kurios atitiktų jų jau grąžintas pagalbos
sumas, ir taip jiems nebūtų suteiktas netinkamas konkurencinis pranašumas, kuris atsirastų dėl pakartotinio šių sumų išmokėjimo.
Šiomis aplinkybėmis vien panaikinus ginčijamus mokėjimo reikalavimus neatsirastų kliūčių nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti
minėtą sprendimą, kaip to reikalaujama pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį.
Tačiau jeigu panaikinus ginčijamus mokėjimo reikalavimus reikėtų, kad ir laikinai, vėl suteikti pagalbą, kurią jos gavėjai
jau grąžino, jie vėl disponuotų pinigų sumomis, gautomis kaip pagalba, pripažinta nesuderinama su bendrąja rinka, ir jie naudotųsi
iš to kylančiu netinkamu konkurenciniu pranašumu. Taigi kiltų rizika, kad nedelsiant ir stabiliai nebus atkurta ankstesnė
padėtis, o apeliantės pagrindinėje byloje vėl įgytų netinkamą konkurencinį pranašumą.
Tokia pasekmė būtų nesuderinama su Sprendimu 2002/14, kuriuo nurodoma išieškoti neteisėtą pagalbą, ir dėl to pagal Reglamento
Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį kylančiais įpareigojimais.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį
reikia aiškinti taip, kad kai nagrinėjamą pagalbą atitinkančios pinigų sumos jau išieškotos, pagal minėtą dalį nacionaliniam
teismui nedraudžiama dėl formos trūkumo panaikinti mokėjimo reikalavimų, pateiktų siekiant išieškoti neteisėtą valstybės pagalbą,
kai nacionalinėje teisėje numatyta galimybė šį formos trūkumą ištaisyti. Tačiau pagal šią nuostatą draudžiama šias pinigų
sumas, net ir laikinai, vėl išmokėti minėtos pagalbos gavėjui.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB sutarties [88] straipsnio taikymo taisykles,
14 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad kai nagrinėjamą pagalbą atitinkančios pinigų sumos jau išieškotos, pagal minėtą
dalį nacionaliniam teismui nedraudžiama dėl formos trūkumo panaikinti mokėjimo reikalavimų, pateiktų siekiant išieškoti neteisėtą
valstybės pagalbą, kai nacionalinėje teisėje numatyta galimybė šį formos trūkumą ištaisyti. Tačiau pagal šią nuostatą draudžiama
šias pinigų sumas, net ir laikinai, vėl išmokėti minėtos pagalbos gavėjui.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.