CELEX: 62008CJ0034
Žemės ūkis
Bendras rinkų organizavimas
Pieno kvotos
Mokestis
Reglamento (EB) Nr. 1788/2003 galiojimas
Bendros žemės ūkio politikos tikslai
Nediskriminavimo ir proporcingumo principai
Nacionalinio referencinio kiekio nustatymas
Kriterijai
Deficito valstybėje narėje kriterijaus reikšmingumas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1788/2003, nustatančio mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje (
OL L 270, p. 123
; 2004 specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 391), galiojimo, atsižvelgiant į EB 33 straipsnio 1 dalyje išvardytus bendros žemės ūkio politikos tikslus ir į nediskriminavimo ir proporcingumo principus.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp bendrovių
Azienda Agricola Disarò Antonio ir kt.
(toliau – ieškovės pagrindinėje byloje) ir
Cooperativa Milka 2000 Soc. coop. arl
(toliau –
Cooperativa Milka
) dėl ginčijamos skolos už mokestį, kurį turi sumokėti šios bendrovės už pieną nuo 1995–1996 m. iki 2003–2004 m. ir paskesnius metus.
Teisinis pagrindas
Dėl sutrikusios pasiūlos ir paklausos pusiausvyros pieno sektoriuje 1984 m. kovo 31 d. buvo priimtas Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 856/84, iš dalies keičiantis Reglamentą (EEB) Nr. 804/68 dėl bendro pieno ir pieno produktų rinkos organizavimo (Neoficialus vertimas,
OL L 90, p. 10
), kuriame nustatyta mokesčio schema minėtame pieno sektoriuje už pieno kiekį, viršijantį referencinį kiekį, turėjusį būti nustatytą vėliau.
Ši schema pradėta taikyti nuo 1984 m. balandžio 2 dienos. Jos taikymas pratęstas kelis kartus – paskutinį kartą Reglamentu Nr. 1788/2003 jis pratęstas iki dienos.
Pagal šio reglamento 3 konstatuojamąją dalį pagrindinis mokesčio schemos tikslas – sumažinti pieno ir pieno produktų pasiūlos ir paklausos neatitikimą ir dėl to atsirandantį struktūrinį perteklių.
Reglamento Nr. 1788/2003 5 konstatuojamojoje dalyje, be kita ko, numatyta, kad gamintojai privalo įsipareigoti valstybei narei mokėti mokesčio priemoką tik dėl to, kad viršijo disponuojamą kiekį.
Pagal šio reglamento 22 konstatuojamąją dalį pagrindinis šiame reglamente numatyto mokesčio tikslas – sureguliuoti ir stabilizuoti pieno produktų rinką, kad pajamos, sukauptos iš šio mokesčio, būtų naudojamos finansuoti išlaidas pieno sektoriuje.
Šio reglamento 1 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad reglamento I priede kiekvienai valstybei narei nustatomi nacionaliniai referenciniai kiekiai. Pagal šio straipsnio 3 dalį šie kiekiai gali būti peržiūrimi atsižvelgiant į bendrą rinkos padėtį ir konkrečias sąlygas tam tikrose valstybėse narėse.
Remiantis kartu taikomomis Reglamento Nr. 1788/2003 1 straipsnio 2 dalies ir 6 straipsnio nuostatomis, pieno gamintojams skiriami individualūs referenciniai kiekiai, kurie bendrai paėmus neviršija nacionalinio referencinio kiekio. Jei nacionalinis referencinis kiekis viršijamas, atitinkama valstybė narė pagal šio reglamento 3 straipsnio 1 dalį turi sumokėti Bendrijai mokestį, kurio suma priklauso nuo šio perviršio apimties.
Pagal šio reglamento 4 straipsnio 1 dalį visas mokestis paskirstomas gamintojams, kurie viršijo bet kuriuos nacionalinius referencinius kiekius, o pagal šios nuostatos 2 dalį gamintojai šį mokestį turi sumokėti vien dėl to, kad viršijo jiems skirtus referencinius kiekius.
Šio reglamento 6 straipsnio 5 dalyje iš esmės numatyta, kad individualūs referenciniai kiekiai prireikus keičiami kiekvienam atitinkamam dvylikos mėnesių laikotarpiui.
Reglamento Nr. 1788/2003 11 straipsnyje iš esmės įtvirtinta, kad supirkėjas atsako už priemokų iš gamintojų surinkimą, kurios iš pastarųjų renkamos kaip mokestis ir sumokamos valstybės narės kompetentingai institucijai, šių priemokų sumą išskaitant iš pieno kainos, kuri mokama už perviršį atsakingiems gamintojams, arba, jei tai nepadaroma, ją surenkant kokiu kitu tinkamu būdu.
Pagal šio reglamento 22 straipsnį mokestis laikomas intervencine priemone, skirta stabilizuoti žemės ūkio rinkas, o pajamos iš šio mokesčio skirtos finansuoti išlaidas pieno sektoriuje.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Ieškovės pagrindinėje byloje yra pieną gaminančios bendrovės, priklausančios kooperatinei bendrovei
Cooperativa Milka
, kuri kaip „pirmoji pirkėja“ atsakinga už mokesčio pagal Reglamento Nr. 1788/2003 11 straipsnio 1 dalį surinkimą.
Kaip tokį mokestį šių įmonių reikalaujama sumokėti labai dideles sumas.
Nacionaliniuose teismuose ieškovės pagrindinėje byloje užginčijo šias sumas, keldamos klausimą dėl Reglamento Nr. 1788/2003 galiojimo ir dėl jame įtvirtinto bendro visai Europos Bendrijai garantuojamos kiekio paskirstymo tarp valstybių narių kriterijaus, o konkrečiau kalbant – dėl šio kriterijaus taikymo Italijos Respublikai.
Šiuo klausimu jos nurodo, be kita ko, kad buvo pažeisti nediskriminavimo ir proporcingumo principai.
Dėl nurodyto nediskriminavimo principo pažeidimo jos tvirtina, kad norėdama galutinai nustatyti bendrą garantuojamą kiekį Italijos Respublikai Bendrija atsižvelgė į
Istituto nazionale di statistica
(Nacionalinis statistikos institutas) pateiktus pieno produktų gamybos referenciniais metais, t. y. 1983 m., duomenis, kuriais pasiremta apskaičiuojant kiekius ateinantiems metams, ir dėl to Italijos gamintojai neteisingai buvo pripažinti „viršijančiais“ nustatytus kiekius.
Reglamente Nr. 1788/2003 valstybės narės, turinčios deficitą, ir tos, kuriose yra perviršis, vertinamos vienodai, o tai yra nediskriminavimo principo pažeidimas, kurio negalima pateisinti pagal Bendrijos teisę. Valstybė narė turi deficitą tada, kai dėl paklausos šalies viduje ji turi importuoti pieną iš kitų valstybių narių.
Dėl nurodyto proporcingumo principo pažeidimo ieškovės pagrindinėje byloje teigia, kad pateiktų duomenų neatnaujinimas sukelia problemų smulkiesiems gamintojams, nes tai trukdo jų vystymuisi ir jų struktūriniam prisitaikymui, o tam tikrais atvejais dėl nepakankamo atlyginimo už gamybą net ir kelia grėsmę jų išlikimui.
Tokiomis aplinkybėmis
Tribunale ordinario di Padova
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar <…> Reglamentas Nr. 1788/2003, nustatantis papildomą mokestį už suteiktą nacionalinį kiekį viršijančius pieno produktus, neatsižvelgiant į periodinį kiekvienai Bendrijos valstybei nustatyto kiekio peržiūrėjimą, prieš tai konkrečiai patikrinus gamybos apimtis, yra suderinamas su Sutarties 32 straipsniu ir jame numatytais bendros žemės ūkio politikos tikslais, t. y. didinti žemės ūkio našumą, skatinti technikos pažangą užtikrinant racionalinę žemės ūkio gamybos plėtotę ir kuo geresnį gamybos veiksnių, ypač darbo jėgos, panaudojimą, kai šis mechanizmas taip pat susijęs su Italijos pieno produktų gamintojais, pažeidžiant deramą gyvenimo lygį ir plėtotę dėl neadekvataus atlyginimo už gamybą, nes iš tikrųjų Italija yra šalis, turinti deficitą <…>, kuri, norėdama paremti kokybiškų produktų perdirbimo ir prekybos pramonę, privalo naudotis pagrindinės žaliavos importu <…>?
2.
Ar minėtas Reglamentas Nr. 1788/2003 yra suderinamas su EB 33 straipsniu, kur numatytas bendras rinkos organizavimas, tačiau tuo pačiu metu draudžiama bet kokia Bendrijos gamintojų ar vartotojų diskriminacija, o vienodas <…> mokesčio taikymas, atskirai nenustatant gamintojų, susiduriančių su deficitu ir perviršiu, diskriminuoja Italijos gamintojus, kurie yra valstybės, turinčios deficitą, gamintojai?
3.
Ar minėtas Reglamentas Nr. 1788/2003 yra suderinamas su EB 34 straipsniu, kur numatyta, kad siekiant EB 33 straipsnyje įtvirtintų tikslų „Bendrijoje pašalinama bet kokia gamintojų ar vartotojų diskriminacija“, tačiau tokią diskriminaciją sukelia reglamentas, kur papildomo mokesčio tikslais reikalaujama vienodo mokesčio tiek iš valstybių, kuriose yra perviršis, gamintojų, tiek iš valstybių, turinčių deficitą, kaip Italijos Respublikoje, gamintojų?
4.
Ar <…> Reglamentas Nr. 1788/2003 suderinamas su proporcingumo principu, įtvirtintu EB 5 straipsnyje, kur jis riboja Bendrijos veiksmus, „kurie nėra būtini siekiant šios Sutarties nustatytų tikslų“, o vienodas <…> mokesčio taikymas peržengia patį bendro rinkos organizavimo tikslą, nes dėl jo pusė Italijos žemdirbių susiduria su mažu našumu, mažomis pajamomis ir būtinybe nuolat gauti valstybės pagalbą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tai, kad Reglamente Nr. 1788/2003 nustatant nacionalinį referencinį kiekį neatsižvelgiama į tai, kad atitinkama valstybė narė turi deficitą, gali paveikti šio reglamento suderinamumą su EB 33 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose numatytais tikslais.
Šalių argumentai
Ieškovės pagrindinėje byloje tvirtina, kad nacionalinis referencinis kiekis, kuris Italijos Respublikai buvo garantuotas 1983 m., pagrįstas klaidinga statistika, nes joje neatsižvelgta į tai, kad ši valstybė narė turėjo deficitą. Todėl net ir po to, kai šis kiekis nuo tų metų kelis sykius padidėjo pagal Reglamente Nr. 1788/2003 numatytą mechanizmą, nacionalinis referencinis kiekis, kuris buvo suteiktas Italijos Respublikai, atitiko tik pusę šios valstybės poreikių. Todėl kadangi Italijos pieno gamintojai galėjo pasiekti EB 33 straipsnyje numatytus tikslus tik viršydami nacionalinį kiekį, Reglamentas Nr. 1788/2003 pažeidžia EB 33straipsnyje numatytus tikslus.
Europos Sąjungos Taryba tvirtina, kad ieškovės pagrindinėje byloje prašo taikyti schemą, pagal kurią kvotų nustatymas būtų pagrįstas tuo, kad atitinkamoje valstybėje narėje susidaro „perviršis“ arba „deficitas“. Šiuo klausimu Taryba primena, kad Reglamentu Nr. 1788/2003 palikus pieno kvotas Bendrijos lygiu rinka nepadalijama taip, kaip nori ieškovės pagrindinėje byloje, nes EB 34 straipsnyje numatytas Europos rinkos organizavimas. Todėl nėra teisinga reikalauti, kad tam tikrai valstybei narei, turinčiai deficitą, pavyzdžiui, Italijos Respublikai, būtų numatyta atskira schema.
Taryba pažymi, kad galiojanti pieno kvotų schema nėra nesuderinama su bendros žemės ūkio politikos tikslais. Bendrijos teisės aktų leidėjas pagal EB 33 straipsnį turi užtikrinti racionalią žemės ūkio gamybos plėtotę ir kuo geresnį gamybos veiksnių panaudojimą bei stabilizuoti rinkas. Siekdama pastarojo tikslo Taryba nustatė mokestį už parduodamo pieno kiekį. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad atsižvelgdamos į faktus ar ekonomines aplinkybes institucijos gali leisti laikinai suteikti viršenybę vienam šių tikslų.
Todėl Taryba mano, kad pagal Reglamentą Nr. 1788/2003 mokėtinas mokestis neprieštarauja EB 33 ir 34 straipsniams ir jis taikomas nepaisant to, kurioje valstybėje narėje įsteigtas atitinkamas gamintojas.
Europos Bendrijų Komisija tvirtina, kad konkretus pieno tam tikroje valstybėje narėje paklausos ir pasiūlos pusiausvyros nustatymas, siekiant išsiaiškinti, ar ši valstybė narė turi deficitą, nėra reikšmingas siekiant bendros žemės ūkio politikos tikslų. Ji pažymi, kad Teisingumo Teismas jau atmetė argumentus, kurie buvo pagrįsti deficitu kaip lemiamu kriterijumi vertinant, ar siekiama bendros žemės ūkio politikos tikslų, ir kad toks vertinimas pagal analogiją taikomas pagrindinėje byloje.
Komisijos manymu, mokesčio už pieną nustatymas atitinka rinkos stabilizavimo tikslą. Dėl kitų EB 33 straipsnyje numatytų tikslų, t. y. žemės ūkio našumo didinimo ir racionalios žemės ūkio gamybos plėtotės bei kuo geresnio gamybos veiksnių panaudojimo Komisija priduria, kad nustačius kvotų sistemą ir mokesčio schemą pastebėta, jog Italijos Respublikoje:
—
sumažėjo gamybos įmonių – vietoje 1988–1989 metais buvusių 182000 gamintojų 2006–2007 metais buvo 49000,
—
padaugėjo karvės pieno gavyba nuo 3900 iki 6000 litrų per metus ir
—
nuolat viršyta vidutinė pieno kaina.
Todėl Komisija daro išvadą, kad pirmojo klausimo nagrinėjimas neatskleidžia jokio elemento, galinčio paneigti Reglamento Nr. 1788/2003 galiojimą dėl nesuderinamumo su EB 33 straipsnyje įtvirtintais bendros žemės ūkio politikos tikslais.
Teisingumo Teismo atsakymas
— Dėl deficito valstybėje narėje, kaip vieno iš reikšmingų elementų, nustatant nacionalinį referencinį kiekį
Ieškovės pagrindinėje byloje iš esmės tvirtina, kad „nacionalinio referencinio kiekio“ Reglamento Nr. 1788/2003 prasme nustatymo sistema taip pat turėjo būti atsižvelgta į tai, kad Italijos Respublika turėjo deficitą. Italijos Respublika turi tokį referencinį kiekį, kuris atitinka apie pusę jos nacionalinių poreikių, o likusią pieno dalį ji turi importuoti iš kitų valstybių narių.
Šiuo klausimu reikia priminti, jog tai, kad valstybė narė turi deficitą, nėra vienas iš reikšmingų elementų, nustatant nacionalinį referencinį kiekį (šiuo klausimu žr. 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, 203/86, Rink. p. 4563, 29 punktą).
Nors tiesa, kad tame sprendime buvo nagrinėjamas nacionalinio referencinio kiekio sumažinimas, vis dėlto reikia priminti, kad tokie patys kriterijai turi būti taikomi ir šį kiekį didinant. Iš tikrųjų „pagrindinis“ Reglamento Nr. 1788/2003 „tikslas“, remiantis jo 3 konstatuojamąja dalimi, yra sumažinti pieno produktų pasiūlos ir paklausos neatitikimą tiek, kiek tai susiję ir su referencinio kiekio sumažinimu, ir su jo padidinimu.
Be to, siekiant šio tikslo reikalaujama vienodo visų Bendrijos gamintojų solidarumo (žr. 1985 m. liepos 9 d. Sprendimo
Bozzetti
, 179/84, Rink. p. 2301, 32 punktą ir minėto sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
29 punktą). Iš tiesų bendros žemės ūkio politikos mechanizmas suponuoja, kad valstybės narės, kur pieno paklausa viršija jo pasiūlą, gali importuoti visų pirma iš tų valstybių narių, kur pieno paklausa yra mažesnė už pasiūlą. Ieškovės pagrindinėje byloje per teismo posėdį tvirtino, kad bendras Bendrijos referencinis kiekis neperžengtas ir dėl to galima daryti išvadą, kad jos netvirtina, jog bendra pieno paklausa Bendrijoje viršija pasiūlą.
Iš to aišku, kad atsižvelgti į tai, jog atitinkamoje valstybė narė turi deficitą, nėra svarbu nustatant „nacionalinį referencinį kiekį“ Reglamento Nr. 1788/2003 prasme ir kad ieškovių pagrindinėje byloje argumentai šiuo klausimu turi būti atmesti.
Ieškovės pagrindinėje byloje taip pat nurodo, kad į 1983 m. kaip referencinius atsižvelgiama klaidingai, nes ši nuoroda nenustatyta pagal deficito atitinkamoje valstybėje narėje kriterijų.
Reikia pažymėti, pirma, kad šis kriterijus, kaip matyti iš šio sprendimo 34 punkto, visiškai nereikšmingas siekiant nustatyti nacionalinį referencinį kiekį. Toks vertinimas taip pat galioja kalbant apie šio kriterijais reikšmę, Reglamentu Nr. 856/84 nustatant referencinių kiekių schemą.
Antra, iš teismo praktikos matyti, jog kai Tarybai įgyvendinant bendrą politiką atsiranda poreikis įvertinti kompleksinę ekonominę padėtį, jos turima diskrecija apima ne vien nuostatų, kurias reikia priimti, pobūdį ir turinį, bet ir tam tikra dalimi pradinių duomenų šiuo klausimu nustatymą, be kita ko, kad ji gali prireikus pasiremti bendrais tvirtinimais (žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo
SAM Schiffahrt ir Stapf
,
C-248/95 ir C-249/95, Rink. p. I-4475
, 25 punktą).
Galiausiai, trečia, reikia pažymėti, kad iš Reglamento Nr. 856/84 9 konstatuojamosios dalies matyti, jog nacionalinio referencinio kiekio Italijos Respublikai nustatymas pagrįstas ypač palankiais kriterijais. Iš tikrųjų 1983 m. pasirinkti kaip referenciniai, nes pieno gaminių surinkimas šioje šalyje 1981 m. buvo mažiausias per pastaruosius dešimt metų, vidutinė gavyba iš vienos karvės mažesnė už Bendrijos vidurkį, o tariamas tiekimų padidėjimas nuo 1981 iki 1983 metų didžiąja dalimi buvo nulemtas struktūrinių pokyčių, kai tiesioginių tiekimų sumažėjimą kompensavo padidėjęs tiekimas pieninėms.
Todėl toks ieškovių pagrindinėje byloje argumentas dėl 1983 m. pasirinkimo kaip referencinių turi būti atmestas.
Tačiau ieškovės pagrindinėje byloje nurodo, kad remiantis 2002 m. kovo 14 d. Sprendimu
Italija prieš Tarybą
(
C-340/98, Rink. p. I-2663
) reikia atsižvelgti į tai, jog atitinkama valstybė narė turi gamybos deficitą bendroje pieno politikoje lygiai taip pat, kaip ir bendroje cukraus politikoje.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad toks kriterijus aiškiai įtvirtintas Bendrijos teisės aktuose dėl cukraus schemos, kuri nagrinėta šioje byloje. Atvirkščiai, nors Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo numatyti, jog deficito atitinkamoje valstybėje narėje kriterijus yra vienas iš reikšmingų nustatant „nacionalinį referencinį kiekį“ Reglamento Nr. 1788/2003 prasme, jis nesunkiai tai galėjo padaryti pateikdamas nuorodą šiame reglamente. Kadangi taip nėra šiuo atveju, toks argumentas turi būti atmestas.
Taip pat reikia atmesti ieškovių pagrindinėje byloje argumentus, kad jos turi bendrai finansuoti perviršį, už kurį nėra atsakingos. Iš tikrųjų pagal Reglamento Nr. 1788/2003 5 konstatuojamąją dalį ir 4 straipsnį visi gamintojai, dėl kurių atsirado perviršis, valstybei narei turi mokėti mokesčio priemoką tik dėl to, kad viršijo turimą kiekį, nes neįmanoma nustatyti už galimą pieno produktų gamybos perviršį atsakingų gamintojų ar valstybių narių.
Todėl iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog deficito valstybėje narėje kriterijus negali būti laikomas vienu iš reikšmingų kriterijų siekiant nustatyti „nacionalinį referencinį kiekį“ Reglamento Nr. 1788/2003 prasme.
— Dėl Reglamento Nr. 1788/2003 atitikties EB 33 straipsnio 1 dalyje nustatytiems tikslams
Pirmiausia reikia priminti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas bendros žemės ūkio politikos srityje turi didelę diskreciją, atitinkančią EB 34–37 straipsniais jam priskirtus politinius įgaliojimus (2008 m. sausio 18 d. Sprendimo
Viamex Agrar Handel ir ZVK
,
C-37/06 ir C-58/06, Rink. p. I-69
, 34 punktas).
Konkrečiau kalbant apie EB 33 straipsnyje numatytus bendros žemės ūkio politikos tikslus, Bendrijos institucijos turi užtikrinti nuolatinį derinimą, kurio gali reikalauti galimi šių atkirai paimtų tikslų skirtumai, ir prireikus suteikti vienam jų laikiną viršenybę, kurios reikalauja faktai ar ekonominės aplinkybės, į kurias atsižvelgdamos jos priima savo sprendimus (žr., be kita ko, 1992 m. kovo 19 d. Sprendimo
Hierl
, C-311/90, Rink. p. I-2061, 13 punktą ir minėtą teismo praktiką).
Reikia pažymėti, kad pagal EB 33 straipsnio 1 dalį bendros žemės ūkio politikos tikslai yra:
„<…>
a)
didinti žemės ūkio našumą skatinant technikos pažangą bei užtikrinant racionalią žemės ūkio gamybos plėtotę ir kuo geresnį gamybos veiksnių, ypač darbo jėgos, panaudojimą;
b)
tokiu būdu užtikrinti deramą žemės ūkiu besiverčiančios bendruomenės gyvenimo lygį, ypač didinant žemės ūkyje dirbančių asmenų asmenines pajamas;
c)
stabilizuoti rinkas;
d)
garantuoti pakankamą tiekimą;
e)
užtikrinti vartotojams priimtinas tiekiamos produkcijos kainas.“
Reikia priminti, kad Reglamentas Nr. 1788/2003 patenka į rinkų stabilizavimo tikslą, kuris aiškiai įvardytas EB 33 straipsnio 1 dalies c punkte (žr. pagal analogiją minėto sprendimo
Hierl
10 punktą).
Pirma ir kaip matyti iš šio sprendimo 4 punkto, minėtu reglamentu pratęstas mokesčio už patiekto pieno kiekį, viršijantį kiekvienai valstybei narei nustatytą referencinį kiekį, schemos galiojimas.
Antra, remiantis Reglamento Nr. 1788/2003 3 konstatuojamąja dalimi, pagrindinis jo tikslas yra sumažinti pieno ir pieno produktų pasiūlos ir paklausos neatitikimą ir dėl to atsirandantį struktūrinį perteklių, taip pasiekiant didesnę rinkos pusiausvyrą. Be kita ko, pagal šio reglamento 22 konstatuojamąją dalį šiame reglamente numatyto mokesčio tikslas – stabilizuoti žemės ūkio rinkas.
Be to, reikia pripažinti, kad pasiekti šį tikslą reikia per nustatytą terminą ir, kaip matyti iš šio sprendimo 4 punkto, tai reikia padaryti iki 2015 m. kovo 31 dienos.
Tokiomis aplinkybėmis matyti, kad Taryba, laikinai suteikusi viršenybę rinkos stabilizavimo tikslui EB 33 straipsnio 1 dalies prasme, priėmusi Reglamentą Nr. 1788/2003 neperžengė savo „diskrecijos“ ribų šio sprendimo 45 punkte minėtos teismo praktikos prasme.
Be to, reikia priminti, kad rinkos stabilizavimas nėra vienintelis Reglamento Nr. 1788/2003 tikslas. Iš tikrųjų reikia pažymėti, kad iš pačios sąvokos „pagrindinis tikslas“, į kurį daroma nuoroda šio reglamento 3 konstatuojamojoje dalyje, aiškiai matyti, kad siekiama ne vienintelio tikslo.
Konkrečiau kalbant apie tikslus, į kuriuos atkreipė dėmesį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir ieškovės pagrindinėje byloje, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad mokesčio schema siekiama atkurti pasiūlos ir paklausos pusiausvyrą pieno rinkoje, pasižyminčioje struktūriniais pertekliais, ribojant pieno produktų gamybą, ir todėl ji patenka tarp tikslų racionalizuoti pieno gamybą bei, prisidedant prie atitinkamų kaimo gyventojų pajamų stabilizavimo, išlaikyti tinkamą šios visuomenės dalies gyvenimo lygį (2004 m. kovo 25 d. Sprendimo
Azienda Agricola Ettore Ribaldi ir kt.
, C-480/00–C-482/00, C-484/00, C-489/00–C-491/00 ir C-497/00–C-499/00, Rink. p. I-2943, 57 punktas ir minėta teismo praktika).
Be to, kaip pažymi Komisija, įvedus mokesčio schemą pastebėta, kad Italijos Respublikoje, be kita ko, labai padidėjo karvių pieno gavyba per metus ir nuolat viršijamas pieno kainos vidurkis.
Reikia pridurti, kaip nurodė Komisija ir Taryba, kad laikotarpiu nuo 1984–1985 m. iki 2006–2007 m. nacionalinių referencinių kiekių suma dešimčiai valstybių narių iš viso sumažėjo 2%, nors Italijos Respublikos referencinis kiekis padidėjo 6%, o Reglamento Nr. 1788/2003 I priede nustatyta, kad jis yra 10530060 tonų.
Be kita ko, pagal šio reglamento 1 straipsnio 3 dalį numatyta galimybė peržiūrėti nacionalinius referencinius kiekius, įtvirtintus šio reglamento I priede, atsižvelgiant į bendrą rinkos padėtį ir konkrečias sąlygas tam tikrose valstybėse narėse, todėl remiantis paskutiniu pakeitimu, 2008 m. kovo 17 d. padarytu Tarybos reglamentu (EB) Nr. 248/2008, iš dalies keičiančiu Reglamentą (EB) Nr. 1234/2007 dėl nacionalinių pieno kvotų (
OL L 76, p. 6
), referencinis kiekis padidėjo visų valstybių narių naudai ir, kalbant apie Italijos Respubliką, jis yra 10740661,2 tonos. Todėl neatmetama, kad dėl šio referencinio kiekio padidinimo pagal Reglamento Nr. 1788/2003 6 straipsnio 5 dalį šioje valstybėje taip pat padidėjo individualūs referenciniai kiekiai.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog tai, kad nustatant nacionalinį referencinį kiekį Reglamente Nr. 1788/2003 neatsižvelgiama į tai, jog atitinkama valstybė narė turi deficitą, negali paveikti šio reglamento suderinamumo su tikslais, be kita ko, numatytais EB 33 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose.
Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamentu Nr. 1788/2003 pažeidžiamas nediskriminavimo principas, nes jame nustatant nacionalinį referencinį kiekį neatsižvelgiama į tai, kad atitinkama valstybė narė turi deficitą.
Šalių argumentai
Ieškovės pagrindinėje byloje tvirtina, kad nediskriminavimo principas taip pat reiškia draudimą vienodai vertinti skirtingas situacijas. Pagrindinėje byloje remiantis Reglamentu Nr. 1788/2003 vienodai vertinamos situacijos, kurios nebuvo ir juo labiau nėra šiuo metu vienodos, nes neatsižvelgiama į gamybos Italijoje deficitą, todėl šis reglamentas pažeidžia nediskriminavimo principą.
Jos priduria, kad tokio nevienodo požiūrio nepateisina objektyvios priežastys. Viena vertus, rėmimasis žemdirbių solidarumu nėra objektyvi priežastis, kuri pateisintų vienodą skirtingų situacijų vertinimą. Kita vertus, neteisinga tvirtinti, kad visi Europos gamintojai vienodai prisideda stabilizuojant rinką, nes tie, kurie negamina perviršio, turi padengti išlaidas, kurių iš dalies neturėtų padengti.
Taryba tvirtina, kad jos pastabos dėl pirmojo klausimo taip pat galioja ir antrajam bei trečiajam klausimams.
Iš esmės Komisija tvirtina, kad bendrojoje rinkoje būtinybė importuoti pieną negali būti savaime nevienodo požiūrio išraiška. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad dėl nacionalinio referencinio kiekio nustatymo kriterijaus, kaip ir dėl šio kiekio sumažinimo, negali atsirasti kurios nors valstybės narės diskriminacija dėl to, kad ji turi deficitą.
Be to, Italijos Respublika bet kuriuo atveju pasinaudojo palankesniu Bendrijos vertinimu jos atžvilgiu dėl referencinių kiekių nustatymo, siekiant atsižvelgti į specifinę jos situaciją.
Komisija taip pat nurodo, kad Reglamente Nr. 1788/2003 numatyta nacionalinių referencinių kiekių nustatymo tvarka atitinka regionų specializacijos principą, pagal kurį reikalaujama, kad gamyba vyktų ekonominiu požiūriu tinkamiausioje vietoje. Šis principas prieštarauja, kad tam tikro produkto gamybos deficitas, palyginti su vartojimu tam tikroje valstybėje narėje, būtų tinkamas siekiant pašalinti bet kokią diskriminaciją EB 34 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos prasme.
Todėl, Komisijos teigimu, Reglamentas Nr. 1788/2003 nėra negaliojantis nediskriminavimo principo požiūriu.
Teisingumo Teismo atsakymas
Ieškovės pagrindinėje byloje iš esmės tvirtina, kad dėl Italijos pieno produktų gamybos deficito jų padėtis skiriasi nuo kitų pieno gamintojų, visų pirma tų, kurie veikia tose valstybėse narėse, kur yra perviršis. Toks nevienodas vertinimas pirmiausia daro žalą smulkiesiems gamintojams.
Šiuo klausimu pakanka priminti, kad pagal EB 34 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą bendras žemės ūkio rinkų organizavimas turi pašalinti bet kokią gamintojų ar vartotojų diskriminaciją. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką nediskriminavimo principas reikalauja, jog panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (2007 m. spalio 23 d. Sprendimo
Lenkija prieš Tarybą
, C-273/04, Rink. p. I-8925, 86 punktas ir nurodyta teismo praktika).
Tokiomis aplinkybėmis dėl tokių argumentų pakanka pažymėti, jog iš šio sprendimo 30–43 matyti, kad tai, jog valstybė narė turi deficitą, neturi jokios reikšmės nustatant nacionalinį referencinį kiekį, nes ieškovės pagrindinėje byloje negali tvirtinti, kad dėl nurodytos priežasties jos atsiduria kitokioje padėtyje nei kitų valstybių narių pieno gamintojai.
Net darant prielaidą, kad Reglamentas Nr. 1788/2003, kuris taikomas vienodai visiems referencinių kiekių turėtojams, smulkiuosius pieno gamintojus palies skaudžiau nei stambiuosius, reikia konstatuoti, kad tai, jog priemonė, priimta organizuojant bendrąją rinką, gali turėti skirtingą poveikį atskiriems gamintojams, nelygu ypatingas jų gamybos pobūdis, nėra diskriminacija, jeigu ji pagrįsta objektyviais kriterijais, pritaikytais prie bendro rinkos organizavimo veikimo. Tai galioja pieno kvotų ir mokesčio schemos, kuri parengta taip, kad bendra individualių referencinių kiekių kvota neviršytų bendro kiekvienai valstybei narei garantuoto kiekio, atveju (pagal analogiją žr. minėto sprendimo
Hierl
19 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Iš to matyti, jog nesant skirtingų situacijų į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad Reglamento Nr. 1788/2003 nagrinėjimas atsižvelgiant į nediskriminavimo principą neatskleidė jokio elemento, galinčio paveikti šio reglamento galiojimą.
Dėl ketvirtojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamentas Nr. 1788/2003 pažeidžia proporcingumo principą, nes vienodas mokesčio taikymas viršija bendro rinkos organizavimo tikslą, kadangi dėl jo pusė Italijos žemdirbių susiduria su mažu našumu ir mažomis pajamomis.
Šalių argumentai
Ieškovių pagrindinėje byloje teigimu, iš esmės pieno kvotų schema Italijoje daro labai didelę žalą, be kita ko, smulkiesiems gamintojams, nes trukdo jiems vystytis. Iš tikrųjų išlikti rinkoje įmonėms gali padėti tik jų struktūrinis prisitaikymas, t. y. prisitaikymas, dėl kurio turėtų padidėti gamyba, kuri savo ruožtu būtų draudžiama dėl kvotų schemos.
Be to, ši schema niekaip negali prisidėti siekiant žemės ūkio politikos tikslų. Vienintelis jos siekiamas tikslas kitų nenaudai yra rinkų stabilizavimas. Todėl kvotų sistema pažeidžia Bendrijos protingumo ir proporcingumo principus.
Taryba tvirtina, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas turi didelę diskreciją, be kita ko, kalbant ir apie bendrą žemės ūkio politiką. Be to, tik akivaizdžiai netinkama šioje srityje priimta priemonė, palyginti su tikslu, kurio kompetentinga institucija ketina siekti, gali paveikti šios priemonės teisėtumą, tačiau tai negalioja kalbant apie Reglamentą Nr. 1788/2003.
Komisija teigia, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra nieko, kas galėtų įrodyti, jog Reglamentas Nr. 1788/2003 yra akivaizdžiai netinkamas. Komisijos nuomone, kvotų ir mokesčio sistema, pirma, stabilizavo rinką ir pasirodė esanti veiksminga sprendžiant gamybos perviršio problemą ir, antra, ji atitinka kitus bendros žemės ūkio politikos tikslus.
Teisingumo Teismo atsakymas
Kadangi Reglamentas Nr. 1788/2003 yra sudedamoji bendros žemės ūkio politikos dalis, reikia priminti, kad šioje srityje Taryba turi diskreciją, o šios diskrecijos teisminė kontrolė yra tik patikrinti akivaizdžiai netinkamą šioje srityje priimtos priemonės pobūdį, palyginti su tikslu, kurio siekia kompetentinga institucija (šiuo klausimu žr. 2009 m. kovo 5 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Tarybą
, C-479/07, dar nepaskelbto Rinkinyje, 63 punktą ir nurodytą teismo praktiką ir Sprendimo
Emsland-Stärke
, C-94/05, Rink. p. I-2619, 54 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Iš šio sprendimo 47–49 punktų matyti, kad pieno rinkos stabilizavimas yra esminis Reglamento Nr. 1788/2003 tikslas, kuris patenka į EB 33 straipsnio 1 dalies c punkte aiškiai įvardytą rinkų stabilizavimo tikslą. Be to, kaip matyti ši šio sprendimo 4 ir 50 punktų, šiam tikslui pasiekti numatytas tam tikras laikas.
Iš šio sprendimo 49 punkto dar labiau matyti, kad priimti Reglamentą Nr. 1788/2003 buvo būtina siekiant sumažinti pieno ir pieno produktų pasiūlos bei paklausos neatitikimą ir dėl to atsirandantį struktūrinį perteklių, taip pasiekiant didesnę rinkos pusiausvyrą.
Be to, kaip savo išvados 9 ir 67 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, Bendrijos teisės aktų leidėjas kaip alternatyvą mokesčio schemai numatė remiamų kainų sumažinimą, kurio pasekmės būtų buvusios dar nepalankesnės pieno gamintojams nei mokesčio schemos įvedimas.
Taip pat šio sprendimo 30–43 punktuose buvo pažymėta, jog tai, kad atitinkama valstybė narė turi deficitą, yra nereikšminga nustatant nacionalinį referencinį kiekį.
Remiantis šio sprendimo 57 punktu, Reglamentas Nr. 1788/2003 atitinka ir EB 33 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose numatytus tikslus.
Todėl Reglamentas Nr. 1788/2003 nėra akivaizdžiai netinkama priemonė siekiant rinkų stabilizavimo tikslo.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, reikia daryti išvadą, kad Reglamento Nr. 1788/2003 nagrinėjimas atsižvelgiant į proporcingumo principą neatskleidė jokio elemento, galinčio paveikti šio reglamento galiojimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
Tai, kad nustatant nacionalinį referencinį kiekį 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 1788/2003, nustatančiame mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje, neatsižvelgiama į tai, kad atitinkama valstybė narė turi deficitą, negali paveikti šio reglamento suderinamumo su tikslais, be kita ko, numatytais EB 33 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose.

2.
Reglamento Nr. 1788/2003 nagrinėjimas atsižvelgiant į nediskriminavimo principą neatskleidė jokio elemento, galinčio paveikti šio reglamento galiojimą.

3.
Reglamento Nr. 1788/2003 nagrinėjimas atsižvelgiant į proporcingumo principą neatskleidė jokio elemento, galinčio paveikti šio reglamento galiojimą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.