CELEX: 62005CJ0243
Apeliacinis skundas
Bendras perdirbtų vaisių ir daržovių produktų rinkų organizavimas
Pagalba perdirbtų pomidorų produktų gamybai
Pagalbos dydžio apskaičiavimo būdas
Bendrijos deliktinė atsakomybė
Tikra žala

Apeliantės apeliaciniu skundu Teisingumo Teismo prašo iš dalies panaikinti 2005 m. kovo 17 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos
teismo sprendimą
Agraz ir kt. prieš Komisiją
(T‑285/03, Rink. p. II‑1063, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis atmetė jų ieškinį dėl tariamos žalos, patirtos
pritaikius pagalbos gamybai, numatytos 2000 m. liepos 12 d. Komisijos reglamente Nr. 1519/2000, nustatančiame minimalią kainą
ir pagalbos, skirtos perdirbtų pomidorų produktams, dydį 2000–2001 prekybos metams (OL L 174, p. 29), apskaičiavimo būdą,
atlyginimo motyvuodamas tuo, kad nurodyta žala nebuvo tikra ir todėl nebuvo įvykdytos Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo
sąlygos.

Teisinis pagrindas

Reglamentas Nr. 2201/96
1996 m. spalio 28 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/96 dėl bendro perdirbtų vaisių ir daržovių produktų rinkų organizavimo
(OL L 297, p. 29, toliau – pagrindinis reglamentas) 2 straipsnis numato:
„1.      Pagalbos gamybai sistema taikoma I priede išvardytiems produktams, gautiems iš Bendrijoje išaugintų vaisių ir daržovių.
2.      Pagalba gamybai suteikiama perdirbėjams, kurie sumokėjo gamintojams už jų žaliavas kainą, ne mažesnę už minimalią, nurodytą
sutartyse tarp gamintojų organizacijų, pripažintų arba laikinai gavusių teisę, nustatytą Reglamente (EB) Nr. 2200/96, iš vienos
pusės, bei perdirbėjų, iš kitos pusės.
<...>“
Pagrindinio reglamento 4 straipsnis pabrėžia:
„1.      Pagalba gamybai negali viršyti skirtumo tarp Bendrijoje gamintojui mokamos minimalios kainos bei žaliavų kainos pagrindinėse
gaminančiose bei eksportuojančiose trečiosiose šalyse.
2.      Nustatomas toks pagalbos gamybai dydis, kuris leistų realizuoti Bendrijos produktą 1 dalyje nustatytose ribose. Nustatant
pagalbos dydį, nepažeidžiant 5 straipsnio taikymo, ypač atsižvelgiama į:
a)      skirtumą tarp žaliavų kainos Bendrijoje ir kainos pagrindinėse konkuruojančiose trečiosiose šalyse;
b)      pagalbos dydį, nustatytą ar apskaičiuotą prieš sumažinimą, numatytą 10 dalyje, kai taikoma, už ankstesnius prekybos metus;
ir
c)      kai Bendrijoje pagamintas produktas sudaro didelę dalį rinkos – užsienio prekybos apimties ir tokios prekybos kainų tendencijas,
jei pastarasis kriterijus sąlygoja pagalbos dydžio sumažinimą.
3.      Pagalba gamybai nustatoma atsižvelgiant į perdirbto produkto neto svorį. Koeficientai, išreiškiantys santykį tarp suvartotos
žaliavos svorio ir perdirbto produkto neto svorio, nustatomi standartizuotu pagrindu. Jie nuolat atnaujinami remiantis patyrimu.
<...>
5.      Žaliavų kaina pagrindinėse konkuruojančiose trečiosiose šalyse dažniausiai nustatoma remiantis kainomis, faktiškai taikomomis
supirkimo etape palyginamos kokybės šviežiems produktams, skirtiems perdirbimui, apskaičiuotomis remiantis trečiųjų šalių
eksportuojamais galutinio produkto kiekiais.
6.      Kai Bendrijos produkcija sudaro ne mažiau kaip 50 % Bendrijos rinkoje suvartojamo produkto kiekio, kainų tendencijos bei importo
ir eksporto kiekiai įvertinami lyginant duomenis kalendorinių metų, kurie eina prieš prekybos metų pradžią, su ankstesnių
vienerių kalendorinių metų duomenimis.
7.      Pagalba gamybai, skirta produktams, perdirbtiems iš pomidorų, apskaičiuojama:
a)      pomidorų koncentratui, klasifikuojamam pagal KN 200290 kodą;
<...>
9.      <…> Komisija nustato pagalbos gamybai dydį prieš prasidedant kiekvieniems prekybos metams. Koeficientai, nurodyti 3 dalyje,
minimalūs kokybės reikalavimai ir kitos išsamios šio straipsnio taikymo taisyklės priimamos ta pačia tvarka.
10.      Kiekvienais prekybos metais bendros išlaidos produktams, perdirbtiems iš pomidorų, neturi viršyti sumos, kuri susidarytų,
jei 1997–1998 prekybos metams būtų nustatytos tokios Prancūzijos ir Portugalijos kvotos koncentratams:
–        Prancūzija: 224 323 tonos,
–        Portugalija: 670 451 tonos.
Tuo tikslu pagal 9 dalį nustatyta pagalba, skiriama už pomidorų koncentratą ir jo gaminius, sumažinama 5,37 %. Papildoma suma
gali būti išmokama pasibaigus prekybos metams, jei padidintos Prancūzijos ir Portugalijos kvotos visiškai nesunaudojamos.“

Reglamentas Nr. 1519/2000
Reglamento Nr. 1519/2000 2 straipsnio 1 dalis numato, kad „2000–2001 prekybos metams (pagrindinio reglamento) 4 straipsnyje
nurodyta pagalba gamybai yra nustatyta II priede“ (Neoficialus vertimas). Pagalbos gamybai dydis buvo nustatytas 17,178 euro
už 100 kg neto pomidorų koncentrato, kurio sudėtyje sausojo ekstrakto kiekis yra lygus ar didesnis nei 28 %, bet mažesnis
nei 30 %.

Faktinės bylos aplinkybės
Faktinės bylos aplinkybės yra išdėstytos skundžiamame sprendime taip:
„5.      2000 m. vasario 4 d. laišku Komisija Kinijos valdžios institucijų prašė, kad užpildydamos pridedamą klausimyną jos kuo skubiau
Komisijai pateiktų informaciją, būtiną nustatant pagalbą perdirbtų vaisių ir daržovių sektoriui 2000–2001 prekybos metams.
Į šį laišką nebuvo atsakyta.
6.      Priėmus Reglamentą Nr. 1519/2000 Ispanijos, Prancūzijos, Graikijos, Italijos ir Portugalijos perdirbtų pomidorų produktų gamintojams
atstovaujančios delegacijos ir asociacijos pateikė Komisijai savo prieštaravimus ir ginčijo tai, kad nustatant suteikiamos
pagalbos dydį nebuvo atsižvelgta į Kinijos pomidorų kainą.
7.      Europos pomidorų konservų pramonės organizacija (toliau – OEICT) ir
Associaão Portuguesa dos Industriais de Tomate
Komisijai pateikė keletą prašymų dėl suteiktos pagalbos dydžio pakeitimo. Prie vieno iš šių prašymų buvo pridėta sutarties,
kurioje nurodyta Kinijos gamintojui sumokėta kaina, kopija.
8.      2001 m. kovo 5 d. Komisija, atsakydama į Portugalijos žemės ūkio ministerijos prašymą peržiūrėti pagalbos dydžio apskaičiavimą,
nurodė, kad pomidorų perdirbimui skirtos pagalbos dydis 2000–2001 prekybos metams buvo nustatytas griežtai laikantis pagrindinio
reglamento 3 ir 4 straipsnių. Be to, Komisija patvirtino, kad 2000 m. gruodžio 13 d. gavo OEICT laišką, kuriame yra nurodyta
kaina, nustatyta Kinijoje sudarytoje sutartyje, bet pridūrė, kad ji negalėjo pakeisti savo sprendimo atsižvelgdama į kainą,
nustatytą vienintelėje sutartyje ir nepatvirtintą atitinkamų nacionalinių valdžios institucijų.
9.      2001 m. rugsėjo mėn. Ispanijos diplomatinės tarnybos Pekine gavo iš Kinijos valdžios institucijų pažymą, nurodančią Xinjiang
provincijos, kurioje gaminama apie 88 % visų Kinijos perdirbtų pomidorų, gamintojams už pomidorus sumokėtą vidutinę kainą
1999 ir 2000 prekybos metais. Šį dokumentą 2001 m. lapkričio 9 d. Portugalijos žemės ūkio ministras, o 2001 m. gruodžio 7 d.
ir OEICT perdavė atsakingam Komisijos nariui F. Fischler.
10.      2002 m. sausio 31 d. Komisija, atsakydama OEICT, dar kartą pabrėžė, kad pagalbos dydžio nustatymas atitinka pagrindinio reglamento
3 ir 4 straipsnius. Papildomai remdamasi tuo, kad nebuvo neigiamų pasekmių Bendrijos pomidorų pramonei, kuri, jos teigimu,
pasiekė rekordinį perdirbimo lygį, Komisija nemanė esant būtina peržiūrėti Reglamentą Nr. 1519/2000.
11.      Po 2002 m. lapkričio 6 d. susirinkimo ir apeliančių Komisijai išsiųstų įvairių laiškų, pastaroji 2003 m. sausio 7 d. laišku
pareiškė, kad ji neturi jokios priežasties peržiūrėti Reglamentą Nr. 1519/2000.“

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
2003 m. rugpjūčio 18 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktame ieškinyje apeliantės reikalavo, kad Komisija
atlygintų priėmus Reglamentą Nr. 1519/2000 jų patirtą žalą.
Priminęs, kad Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimas reiškia, jog turi būti įvykdytos tam tikros sąlygos, susijusios
su veiksmų, kuriais kaltinama Bendrijos institucija, neteisėtumu, žalos realumu ir tiesioginio ryšio tarp neteisėtų veiksmų
ir nurodytos žalos buvimu, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad egzistuoja neteisėti Komisijos veiksmai.
Skundžiamo sprendimo 54 punkte jis iš esmės pripažino, viena vertus, kad „Komisijos neveikimas po 2000 m. vasario 4 d. laiško
išsiuntimo (buvo) pakankamai akivaizdus rūpestingumo ir gero administravimo principų pažeidimas Bendrijos teismų praktikos
prasme“.
Kita vertus, to paties sprendimo 61 punkte jis tvirtino, kad „tiek, kiek Reglamentas Nr. 1519/2000 visiškai neatsižvelgia
į žaliavų kainą vienoje iš pagrindinių gaminančių bei eksportuojančių šalių, t. y. Kinijoje, šis reglamentas pažeidžia pagrindinio
reglamento 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtintas imperatyvias sąlygas (ir kad) toks neteisėtumas, kuris yra pakankamai akivaizdus
teisės normos, suteikiančios teises asmenims, pažeidimas, dėl žalingų jo pasekmių gali lemti Bendrijos deliktinę atsakomybę“.
Dėl nurodytos žalos Pirmosios instancijos teismas nusprendė štai ką:
„70      Primintina, kad pagal Bendrijos teismų praktiką (1982 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
De Franceschi prieš Tarybą ir Komisiją
, 51/81, Rink. p. 117, 9 punktas; 1982 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Birra Wührer ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 ir 5/81, Rink. p. 85, 9 punktas ir 1995 m. gegužės 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Wafer Zoo prieš Komisiją
, T‑478/93, Rink. p. II‑1479, 49 punktas), žala, kurią prašoma atlyginti, turi būti reali ir tikra.
71      Ieškovas Bendrijos teismui privalo pateikti tokios žalos buvimo ir dydžio įrodymus (1976 m. gegužės 21 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Roquette Frères prieš Komisiją
, 26/74, Rink. p. 677, 22–24 punktai; 1996 m. sausio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Koelman prieš Komisiją
, T‑575/93. Rink. p. II‑1, 97 punktas ir 1998 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Dorsch Consult prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑184/95, Rink. p. II‑667, 60 punktas).
72      Ieškovės patirtą žalą prilygina skirtumui tarp Reglamentu Nr. 1519/2000 nustatyto pagalbos dydžio ir dydžio, kuris būtų buvęs
nustatytas, jei Komisija būtų atsižvelgusi į Kinijos kainas.
73      Pirmiausia reikia pabrėžti, kad Kinijos kainos, kuriomis remiasi ieškovės, yra gautos per Ispanijos diplomatines tarnybas
Pekine. Tai yra vidutinė Xinjiang provincijos, kuri, ieškovių teigimu, atspindi apie 88 % visos Kinijos perdirbtų pomidorų
gamybos, gamintojams už pomidorus sumokėta kaina. Komisija ginčija šiuos skaičius, nes jie atspindi žemą vidurkį. Be to, Komisija
būtų negalėjusi įvertinti, ar jie atitinka pagrindinio reglamento nuostatas. Galiausiai, vertinant bendrą ekonominę situaciją,
jos diskrecija vertinti taikoma ir pagrindinių duomenų nustatymui (šiuo klausimu žr. 1980 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Roquette prieš Tarybą
, 138/79, Rink. p. 3333, 25 punktą).
74      Iš tikrųjų, kadangi pagrindinis reglamentas suteikia Komisijai atitinkamą diskreciją nustatant pagalbos dydį, neįmanoma tiksliai
nustatyti, kokią reikšmę pagalbos dydžiui turėtų tai, kad būtų atsižvelgta į Kinijos pomidorų gamintojams sumokėtą kainą.
(Pagrindinio reglamento) 4 straipsnio 1 dalis nenumato, kad pagalba gamybai turi būti lygi skirtumui tarp Bendrijoje gamintojui
mokamos minimalios kainos bei žaliavų kainos pagrindinėse gaminančiose trečiosiose šalyse. Jis tik nustato maksimalią ribą.
75      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad tai, jog Komisija praeityje galėjo nustatyti pagalbos dydžio lygį, kuris tiksliai atitiktų
skirtumą tarp Bendrijoje gamintojui mokamos minimalios kainos bei žaliavų kainos pagrindinėse gaminančiose bei eksportuojančiose
trečiosiose šalyse, visiškai jos neįpareigojo išlaikyti tokio lygio pagalbą. Tai, kad Komisija neatsižvelgia į tarptautinės
rinkos padėties vystymąsi ir taip apsunkina Bendrijos produkto realizavimą, prieštarautų pagrindinio reglamento formuluotei
ir tikslui.
76      Taigi ieškovės negali teigti turinčios teisę į maksimalią pagalbą, lygią skirtumui tarp Bendrijoje gamintojui mokamos minimalios
kainos bei žaliavų kainos pagrindinėse trečiosiose šalyse, atsižvelgus į Kinijos kainas.
77      Todėl ieškovių apskaičiuota ir ieškinio A27 priede pateiktoje lentelėje detalizuota patirta žala nėra tikra.“
Nusprendęs, kad visos Bendrijos deliktinės atsakomybės taikymo sąlygos nebuvo įvykdytos, Pirmosios instancijos teismas atmetė
ieškinį.

Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
Apeliantės Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamo sprendimą iš dalies tiek, kiek jame nuspręsta, jog žala nėra tikra ir ieškinys yra atmestas,
ir, priimant sprendimą iš naujo,
–        konstatuoti, kad šiuo atveju Komisijos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygos yra įvykdytos, ir nurodyti Komisijai sumokėti
kiekvienai apeliantei likusią pagalbos gamybai dalį kartu su Teisingumo Teismo nustatyto dydžio delspinigiais, skaičiuojamais
nuo 2000 m. liepos 12 d., arba, nepatenkinus šio reikalavimo – skaičiuojant nuo 2000 m. liepos 13 d., o nepatenkinus šio reikalavimo
– skaičiuojant nuo 2000 m. liepos 16 d., – iki bus galutinai sumokėta ši suma, ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi abiejose
instancijose išlaidas, įskaitant ir apeliančių patirtas išlaidas,
–        šio reikalavimo nepatenkinus, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui, kad jis, iš naujo išklausęs apeliantes, nustatytų
mokėtino žalos atlyginimo dydį ir priteistų iš Komisijos bylinėjimosi apeliaciniame procese ir Pirmosios instancijos teisme
išlaidas, įskaitant ir apeliančių patirtas išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą kaip iš dalies nepriimtiną ir bet kuriuo atveju kaip visiškai nepagrįstą,
–        priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.
2005 m. spalio 19 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bendrovės
Carmine Tagliamonte & C. Srl
,
Cbcotti Srl, Cirio del Monte Italia SpA
,
Fratelli Longobardi Srl
,
G3 Srl, La Regina del Pomodoro Srl
,
La Regina di San Marzano di Antonio
,
Felice e Luigi Romano Snc, Lodato Gennaro & C. SpA
,
Pelati Sud di De Stefano Catello Sas
,
Prodakta SA
,
Rispoli Luigi & C. Srl
,
Saviano Pasquale Srl, Sevath SA
,
Silaro Conserve Srl
ir
Transformaciones Agrícolas de Badajoz SA
, kurios atsisakė savo apeliacinio skundo, buvo išbrauktos iš bylos C‑243/05 P, o su šių bendrovių apeliacinio skundo pateikimu
susijusias išlaidas turėjo padengti pačios.

Dėl apeliacinio skundo

Šalių argumentai
Grįsdamos savo apeliacinį skundą apeliantės pateikė keturis pagrindus. Pirmasis pagrindas yra pagrįstas teisės klaida kvalifikuojant
žalą. Antrasis pagrindas susijęs su rungtyniškumo ir teisės būti išklausytam principų pažeidimu. Trečiasis yra pagrįstas apeliančių
reikalavimų iškraipymu. Ketvirtasis pagrindas susijęs su Pirmosios instancijos teismo neatsižvelgimu į tai, kad jis turi visus
įgaliojimus ir pareigą išspręsti bylą bei su atsisakymu vykdyti teisingumą.
Pirmasis pagrindas yra suskirstytas į dvi dalis. Pirmoji dalis susijusi su neatsižvelgimu į Bendrijos teismų praktiką ir valstybių
narių nacionalinės teisės sistemose pripažįstamus principus dėl deliktinės atsakomybės taikymo, nes Pirmosios instancijos
teismas klaidingai išaiškino „tikros žalos“ sąvoką ir žalos pobūdžio nustatymą supainiojo su tikslaus jos dydžio apskaičiavimu.
Antroji dalis pagrįsta aplinkybe, kad, spręsdamas dėl apeliančių teisės į žalos atlyginimą pripažinimo, Pirmosios instancijos
teismas nepadarė išvadų iš savo tvirtinimų, susijusių su Komisijos veiksmų neteisėtumu.
Dėl pirmosios šio pagrindo dalies apeliantės tvirtino, kad aplinkybė, jog Komisija turi diskreciją nustatyti pagalbos gamybai
dydį, neleidžia tvirtinti, kad nurodyta žala nėra tikra. Jeigu tik būtų galima pakankamai tiksliai numatyti ir įvertinti,
žala galėtų būti atlygintina, nepaisant aplinkybės, jog ji dar nebuvo apskaičiuota. Šiuo atveju, beje, buvo tiksliai nustatytos
nurodytos žalos ribos, ir ji buvo tiksliai apskaičiuota. Galimas netikslumas galėjo būti susijęs tik su šios žalos dydžio
nustatymu. Neturėdamas šiam dydžiui apskaičiuoti reikalingų elementų, Pirmosios instancijos teismas, apeliančių tvirtinimu,
turėjo paskirti bylos nagrinėjimo ar organizacines priemones arba priimti tarpinį sprendimą.
Apeliantės pritaria, kad nors yra aišku, jog reali ir tikra žala neegzistuoja, jei nėra aktualaus teisės ar teisėto intereso
pažeidimo, vis dėlto tokia žala egzistuoja, kai tariama žala atsiranda, kaip šiuo atveju, dėl aptariamos institucijos klaidingų
veiksmų sudarytų kliūčių pasinaudoti teise, kurios egzistavimas yra įrodytas.
Jos teigia, kad Pirmosios instancijos teismo vertinimas prieštarauja nacionalinės teisės sistemose pripažįstamiems principams
dėl tikros žalos sąvokos.
Kalbėdamos apie Komisijos atsiliepime į skundą pateiktus argumentus, jog apeliantės neįrodė nurodytos žalos tikrumo, neįrodydamos,
kad Reglamente Nr. 1519/2000 nustatyta pagalbos suma neleido pasiekti gamybai skirtos pagalbos tikslo, t. y. Bendrijos produktų
realizavimo rinkoje, jos tvirtina, kad šie argumentai yra nauji ir todėl nepriimtini.
Bet kuriuo atveju vien į minėtą tikslą neturėtų būti atsižvelgta, nes taip būtų neteisėtai atmestas bet kokios žalos, atsiradusios
tuo atveju, kai Bendrijos produktai yra visiškai realizuoti, net jeigu perdirbėjams suteiktos pagalbos dydis, siekiant atsižvelgti
į Komisijos nustatytos minimalios kainos ir kainos pagrindinėse trečiosiose šalyse skirtumą, buvo nustatytas mažesnis nei
tas, kuris turėtų būti nustatytas taikant atitinkamas teisės nuostatas, egzistavimas.
Komisija ginčija teisės klaidos buvimą skundžiamame sprendime.
Ji tvirtina, kad, atsižvelgiant į jos turimą diskreciją šioje srityje, apeliančių nurodyta žala neturėtų būti laikoma tikra.
Jokie tuo metu turėti įrodymai neleido teigti, kad ji atsisakė pasinaudoti šia diskrecija. Iš esmės ji niekada nesuteikė jokių
garantijų, dėl kurių perdirbėjams galėjo kilti teisėtų lūkesčių, kad ji ketina atsižvelgti į Kinijos kainas nustatydama pagalbą
2000–2001 prekybos metams.
Be to, Komisija teigia, kad apeliančių kaltinimas, jog Pirmosios instancijos teismas neapskaičiavo jų žalos dydžio ir tuo
tikslu nesiėmė tyrimo priemonių, yra pagrįstas nauju pagrindu, susijusiu su realios žalos egzistavimu, kuris dėl to turi būti
pripažintas nepriimtinas.
Bet kuriuo atveju, Komisijos, teigimu, siekdamos įrodyti nurodytos žalos tikrumą, apeliantės turėjo įrodyti, kad nebuvo atsižvelgta
į pagalbos tikslą, kuris yra sudaryti galimybę realizuoti Bendrijos produktus. Tačiau pastarosios Pirmosios instancijos teisme
niekada nenurodė ir netvirtino, kad Komisijos nustatytas dydis neleido pasiekti šio tikslo.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką, deliktinė atsakomybė EB 288 straipsnio antrosios pastraipos prasme atsiranda
tuo atveju, kai tenkinamos visos sąlygos, susijusios su veiksmų, kuriais kaltinamos institucijos, neteisėtumu, žalos tikrumu
ir priežastinio ryšio tarp institucijos veiksmų ir nurodytos žalos buvimu (žr.,
inter alia
, minėto sprendimo
Birra Wührer ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
9 punktą ir 2005 m. birželio 30 d. Sprendimo
Alessandrini ir kt. prieš Komisiją
, C‑295/03 P, Rink. p. I‑5673, 61 punktą).
Antra sąlyga, susijusi su žala, reiškia, kad žala, kurią prašoma atlyginti, turi būti reali ir tikra (žr. šiuo klausimu minėto
sprendimo
De Franceschi prieš Tarybą ir Komisiją
9 punktą ir minėto sprendimo
Birra Wührer ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
9 punktą), o tai turi įrodyti ieškovas (žr. minėto sprendimo
Roquette Frères prieš Komisiją
24 punktą ir 1997 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo
Blackspur DIY ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑362/95 P, Rink. p. I‑4775, 31 punktą).
Nagrinėjamoje byloje Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad apeliančių nurodyta žala nėra tikra.
Jis tvirtino, pirma, kad pagrindinio reglamento Komisijai suteikta diskrecija nustatyti pagalbos gamybai dydį neleidžia tiksliai
nustatyti Kinijos pomidorų gamintojams sumokėtos kainos įtakos šios pagalbos dydžiui. Antra, jis teigė, kad Komisija ginčijo
duomenų, susijusių su Kinijos kaina, kuria apeliantės pagrindė žalos apskaičiavimą, būdingumą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, vien aplinkybė, jog Bendrijos institucija turi didelę diskreciją atitinkamoje srityje, negali
automatiškai paneigti nurodytos žalos, atsiradusios dėl neteisėtų šios institucijos veiksmų, tikrumo.
Tvirtinant priešingai, ieškinys dėl žalos atlyginimo prarastų svarbą tokiose srityse kaip bendrosios rinkos organizavimas,
kur Bendrijos institucijos, įgyvendindamos teisės aktų leidybos ar sprendimų priėmimo įgaliojimus, turi didelę diskreciją
atsižvelgiant į, be kita ko, šioms sritims būdingus ekonominę riziką ir pasirinkimą.
Atitinkamos institucijos diskrecijos pripažinimas tam tikrais atvejais vis dėlto netrukdo Teisingumo Teismui konstatuoti,
jog egzistuoja atlygintina žala (žr., be kita ko, 1975 m. gegužės 14 d. Sprendimą
CNTA prieš Komisiją
, 74/74, Rink. p. 53, ir 1979 m. spalio 4 d. Sprendimą
Ireks-Arkady prieš Tarybą ir Komisiją
, 238/78, Rink. p. 2955).
Šiomis aplinkybėmis reikia patikrinti, atsižvelgiant į specialias šią bylą charakterizuojančias aplinkybes (žr. šiuo klausimu
2000 m. birželio 15 d. Sprendimo
Dorsch Consult prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑237/98 P, Rink. p. I‑4549, 25 punktą), ar Pirmosios instancijos teismas turėjo teisę nuspręsti, kad Komisijos diskrecija
nustatyti pagalbos gamybai dydį pagal pagrindinį reglamentą galėjo neleisti apeliančių nurodytos žalos pripažinti tikros.
Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad šios diskrecijos egzistavimas, kaip ir Komisijos padarytos išlygos dėl apeliančių pateiktų
duomenų, susijusių su Kinijos kaina, būdingumo, galėjo sutrukdyti Pirmosios instancijos teismui įtikinamai nustatyti neteisėto
Komisijos neatsižvelgimo į Kinijos kainų įtaką nagrinėjamos pagalbos dydžiui.
Be to, atsižvelgiant į minėtą diskreciją, nėra akivaizdu, jog apeliantės turėjo teisę į būtent tokią sumą, kuria jos įvertino
žalą Pirmosios instancijos teisme, t. y. kaip buvo priminta skundžiamo sprendimo 72 punkte, ji atitiko „skirtumą tarp Reglamentu
Nr. 1519/2000 nustatyto pagalbos dydžio ir dydžio, kuris būtų buvęs nustatytas, jei Komisija būtų atsižvelgusi į Kinijos kainas“.
Vis dėlto tokios išvados Pirmosios instancijos teismui leido tik konstatuoti netikrumą dėl nurodytos žalos dydžio, o ne nuspręsti,
kad ši žala nebuvo tikra.
Iš tiesų, kaip teigė Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 50 punkte, akivaizdu, jog nustatant nagrinėjamą pagalbą
Kinija buvo laikoma viena iš pagrindinių trečiųjų šalių, kurios gamyba konkuravo su Bendrijos produktais.
Be to, dėl Komisijos neteisėto neatsižvelgimo į Kinijos kainas nustatyta pomidorų kaina pagrindinėse gaminančiose ir eksportuojančiose
trečiosiose šalyse buvo žymiai didesnė už tą, kuri būtų nustatyta atsižvelgus į šias kainas. Pats Pirmosios instancijos teismas
skundžiamo sprendimo 67 punkte sutiko su Komisijos teiginiu, kad šis atsižvelgimas galėjo lemti „žymų“ nustatytų pagrindinių
gaminančių ir eksportuojančių trečiųjų šalių žaliavų kainų sumažinimą.
Pirmosios instancijos teisme apeliantės stengėsi įrodyti, kad, atsižvelgiant į šias aplinkybes, pagalbos gamybai suma, nesant
neteisėtų Komisijos veiksmų, būtinai būtų buvusi nustatyta didesnė nei numatyta Reglamente Nr. 1519/2000.
Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 32 punkte, šiomis aplinkybėmis Komisija, siekdama paneigti apeliančių nurodytos
pagalbos padidėjimo tikrumą, turėjo įrodyti, kad Reglamente Nr. 1519/2000 nustatyto konkretaus pagalbos lygio išlaikymas atitiko
teisingą pagrindinio reglamento 4 straipsnio 2 dalies taikymą. Tačiau tokios analizės akivaizdžiai trūko, nes Komisija iš
tiesų apsiribojo savo diskrecijos šioje srityje gynimu, kaip matyti ir iš skundžiamo sprendimo 67 punkto.
Todėl Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nuspręsdamas, kad, remiantis šio sprendimo 29 punkte primintomis
aplinkybėmis, nurodyta žala nebuvo tikra.
Be to, atsižvelgus į tai, ką Komisija tvirtino per Teisingumo Teismo posėdį, darant prielaidą, kad vadovaujantis pagrindinio
reglamento 4 straipsnio 2 dalies c punkte nustatytu kriterijumi, susijusiu su užsienio prekybos apimtimi, jei būtų atsižvelgta
į Kinijos kainas, galėtų būti pateiktas kitoks apskaičiavimas, reikia konstatuoti, atsižvelgiant į tai, kas nurodyta šio sprendimo
37–40 punktuose, kad apeliantės būtų geresnėje padėtyje, jei Komisija, nustatydama pagalbos gamybai dydį, nebūtų neteisėtai
neatsižvelgusi į Kinijos kainas. Taigi apeliančių nurodytos žalos egzistavimas neginčytinas, nes jis nėra spėjamas ar tik
galimas. Nepaisant jos apskaičiavimo netikslumų, ši žala ekonomiškai įvertinama.
Minėtos analizės neturėtų paneigti Komisijos argumentai dėl sunkumo realizuoti Bendrijos produktus atitinkamais prekybos metais
nebuvimo.
Iš tiesų, nesant būtinybės nuspręsti dėl šio argumento priimtinumo, reikia pažymėti, kad pagrindinio reglamento perdirbėjams
nustatytą pagalbos gamybai sistemą, siekiant kompensuoti skirtumą tarp minimalios Bendrijos gamintojams sumokėtos kainos ir
vidutinės trečiosiose šalyse sumokėtos kainos, šiuo reglamentu ir 1997 m. kovo 19 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 504/97,
nustatančiu išsamias Reglamento Nr. 2201/96 dėl bendro perdirbtų vaisių ir daržovių produktų rinkų organizavimo taikymo taisykles
(OL L 78, p. 14), papildo sistema, pagrįsta preliminarių perdirbėjų ir gamintojų sutarčių iki sodinimo laikotarpio sudarymu
bei gamybos kvotų, skirtų užtikrinti atitikimą tarp pagaminamo ir perdirbamo kiekio bei išvengti sunkumų, kurie galėtų atsirasti
dėl smarkiai išsiplėtusios gamybos, nustatymu (žr. pagrindinio reglamento penktą konstatuojamąją dalį ir Reglamento Nr. 504/97
septintą konstatuojamąją dalį).
Kaip pastebėjo generalinis advokatas savo išvados 39 punkte, perdirbėjai taip skatinami preliminariomis sutartimis įsipareigoti
realizuoti tokį kiekį Bendrijos produktų, kokie yra realūs perdirbimo pramonės poreikiai, už tai gaunant pagalbą, skirtą,
laikantis pagrindinio reglamento 4 straipsnio 2 dalyje nustatytų privalomų kriterijų, kompensuoti visą ar dalį komercinės
rizikos, susijusios su pomidorų pirkimu Bendrijoje už didesnę nei trečiųjų šalių gamintojų taikomą kainą.
Esant šioms sąlygoms, aplinkybė, kad ši planinio valdymo sistema leido užtikrinti Bendrijos produktų realizavimą aptariamais
prekybos metais, neleidžia paneigti apeliančių patirtų nuostolių egzistavimo dėl šiems prekybos metams nustatytos nepakankamo
dydžio pagalbos, nes Komisija, pažeisdama pagrindinio reglamento 4 straipsnio 2 dalį, neatsižvelgė į Kinijos kainas.
Atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta, ir nesant būtinybės nagrinėti antrą dalį, pirmasis apeliacinio skundo pagrindas turi
būti laikomas pagrįstu.
Taigi nesant būtinybės nagrinėti kitų apeliacinio skundo pagrindų Teisingumo Teismas turi panaikinti skundžiamą sprendimą
tiek, kiek juo atmestas šių apeliančių ieškinys, tuo pagrindu, kad tariama žala nebuvo tikra, ir dėl to tiek, kiek pastarosioms
nurodyta padengti penkis šeštadalius jų išlaidų, o Komisijai – be savo bylinėjimosi išlaidų, padengti vieną šeštadalį apeliančių
išlaidų.

Dėl bylos grąžinimo Pirmosios instancijos teismui
Remdamasis Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmąja pastraipa, Teisingumo Teismas, panaikinęs Pirmosios instancijos
teismo sprendimą, gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Pirmosios
instancijos teismui.
Šiuo atveju, siekiant nustatyti tikslų apeliančių patirtos žalos dydį, o tai apima sudėtingą faktinių aplinkybių įvertinimą,
bylą reikia grąžinti Pirmosios instancijos teismui, kad jis nustatytų atlygintiną šios žalos sumą.
Kadangi byla grąžinama Pirmosios instancijos teismui, reikia atidėti išlaidų, susijusių su šiuo apeliaciniu procesu, klausimo
nagrinėjimą.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti 2005 m. kovo 17 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Agraz ir kt. prieš Komisiją
(T‑285/03) tiek, kiek juo atmestas šių apeliančių ieškinys tuo pagrindu, kad tariama žala nebuvo tikra, ir dėl to, kiek pastarosioms
nurodyta padengti penkis šeštadalius jų išlaidų, o Komisijai – be savo bylinėjimosi išlaidų, padengti vieną šeštadalį apeliančių
išlaidų.
2.
Grąžinti bylą Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismui.
3.
Atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.