CELEX: 62006CJ0161
Stojimo į Europos Sąjungą sąlygų aktas
58 straipsnis
Bendrijos teisės aktai
Vertimo į valstybės narės kalbą nebuvimas
Galimybė pasiremti

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (
OL L 236, 2003, p. 33
, toliau – Stojimo sąlygų aktas), pagal kurį Čekijos Respublika nuo 2004 m. gegužės 1 d. tapo Europos Sąjungos valstybe nare, 58 straipsnio aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą, kilusį tarp bendrovės
Skoma-Lux sro
(toliau –
Skoma-Lux
) ir
Celní ředitelství Olomouc
(
Olonouc
muitinės administracija, toliau – Muitinės administracija) dėl už nuo 2004 m. kovo mėn. iki gegužės mėn. padarytus muitų pažeidimus
Skoma-Lux
paskirtos baudos, todėl kad Muitinės administracija negalėjo jos atžvilgiu pasiremti Bendrijos teisės aktais, kurie dar nebuvo paskelbti čekų kalba
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Stojimo sąlygų aktas
Stojimo sąlygų aktas yra sudėtinė Belgijos Karalystės, Danijos Karalystės, Vokietijos Federacinės Respublikos, Graikijos Respublikos, Ispanijos Karalystės, Prancūzijos Respublikos, Airijos, Italijos Respublikos, Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, Nyderlandų Karalystės, Austrijos Respublikos, Portugalijos Respublikos, Suomijos Respublikos, Švedijos Karalystės, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės (Europos Sąjungos valstybių narių) ir Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos, Slovakijos Respublikos sutarties dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo į Europos Sąjungą (
OL L 236, 2003, p. 17
) dalis, jame nustatytos stojimo sąlygos bei pritaikomosios nuostatos Sutarčių, kuriomis grindžiama Europos Sąjunga ir kurias lemia šis stojimas.
Pagal Stojimo sąlygų akto 2 straipsnį:
„Nuo įstojimo dienos pirminių Sutarčių ir prieš įstojimą institucijų ir Europos centrinio banko priimtų aktų nuostatos naujosioms valstybėms narėms yra privalomos ir tose valstybėse taikomos tose Sutartyse ir šiame Akte nustatytomis sąlygomis.“
Šio akto 58 straipsnyje nustatyta:
„Iki įstojimo priimti ir Tarybos, Komisijos arba Europos centrinio banko čekų, estų, vengrų, latvių, lietuvių, maltiečių, lenkų, slovakų ir slovėnų kalbomis parengti institucijų ir Europos centrinio banko aktų tekstai nuo įstojimo dienos yra autentiški tomis pačiomis sąlygomis kaip ir esamomis vienuolika kalbų parengti tekstai. Jie skelbiami
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, jei tie tekstai taip buvo paskelbti esamomis kalbomis.“
Reglamentas Nr. 1
Pagal 1958 m. balandžio 15 d. Tarybos reglamento Nr. 1, nustatančio kalbas, kurios turi būti vartojamos Europos ekonominėje bendrijoje (
OL 17, 1958, p. 385
), iš dalies pakeisto Stojimo sąlygų aktu, 1 straipsnį Sąjungos oficialiosios kalbos yra:
„anglų, čekų, danų, estų, graikų, ispanų, italų, latvių, lenkų, lietuvių, maltiečių, olandų, portugalų, prancūzų, slovakų, slovėnų, suomių, švedų, vengrų ir vokiečių.“
Šio reglamento 4 straipsnyje nustatyta:
„Reglamentai ir kiti bendro taikymo dokumentai rengiami dvidešimčia oficialiųjų kalbų.“
Minėto reglamento 5 straipsnyje įtvirtinta:
„Europos Sąjungos oficialusis leidinys leidžiamas dvidešimčia oficialiųjų kalbų.“
Pagal to paties reglamento 8 straipsnį:
„Jei valstybė narė turi daugiau nei vieną valstybinę kalbą, tos valstybės prašymu kalba vartojama pagal jos teisės bendrąsias nuostatas.“
Pagal 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (
OL L 253, p. 1
), 199 straipsnį:
„Nepažeidžiant baudžiamojo pobūdžio nuostatų, pateikus muitinės įstaigai deklaranto arba jo atstovo pasirašytą deklaraciją, deklarantas teisės aktų nustatyta tvarka tampa atsakingas už:
—
deklaracijoje pateiktos informacijos teisingumą,
—
kartu su deklaracija pateiktų dokumentų tikrumą
ir
—
visų prievolių, susijusių su deklaracijoje nurodytos muitinės procedūros taikymo prekėms pradžia, įvykdymą.“
Nacionalinės teisės aktai
Įstatymo Nr. 13/1993 (toliau – Muitų įstatymas) 293 straipsnio 1 dalies d punkte numatyta:
„Muitinės nuostatas pažeidžia tas, kurio prekėms buvo taikyta muitinės procedūra pagal pateiktus netikrus, iš dalies pakeistus ar suklastotus dokumentus arba neteisingus ar melagingus duomenis“.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Skoma-Lux
importuoja vyną ir juo prekiauja. 2004 m. rugsėjo 30 d.
Olomouc
muitinės įstaiga jai skyrė baudą dėl teisės aktų muitų srityje daugkartinių pažeidimų, kuriuos ji įvykdė 2004 m. kovo 11, 22 ir 23 d., balandžio 6 ir 15 d. bei gegužės 18 ir 20 dienomis. 2005 m. sausio 10 d. Sprendimu muitinės administracijai patvirtinus šią baudą, 2005 m. kovo 16 d.
Skoma-Lux
pareiškė ieškinį dėl šio sprendimo panaikinimo
Krajský soud v Ostravě
(Regioninis teismas).
Skoma-Lux
kaltinama padarius muitų pažeidimą, nes pateikė neteisingus duomenis, susijusius su tarifiniu raudonojo vyno
Kagor VK
klasifikavimu. Muitinės administracija mano, kad ši bendrovė ne tik pažeidė tam tikras iki Čekijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą galiojusio Čekijos muitų įstatymo nuostatas, bet ir nesilaikydama Reglamento Nr. 2454/93 199 straipsnio 1 dalies padarė muitų pažeidimą to paties įstatymo 293 straipsnio 1 dalies d punkto prasme.
Skoma-Lux
savo ieškinį dėl panaikinimo iš dalies grindžia Bendrijos reglamento netaikymu pažeidimams, kurių padarymu ji kaltinama, įskaitant ir tuos, kurie padaryti Čekijos Respublikai įstojus į Europos Sąjungą, nes tuo metu, kai buvo padaryti ginčijami veiksmai, muitinės įstaigų taikytos Bendrijos teisės nuostatos nebuvo paskelbtos čekų kalba.
Muitinės administracija tvirtina, kad Čekijos finansų ministerija paskelbė elektroninę atitinkamų muitų nuostatų čekų kalba versiją ir kad
Skoma-Lux
galėjo susipažinti su šiomis nuostatomis muitinės tarnybose; galiausiai ši bendrovė, jau seniai užsiimanti tarptautine prekyba, žinojo atitinkamas Bendrijos nuostatas.
Tokiomis aplinkybėmis
Krajský soud v Ostravě
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1.
Ar Stojimo sąlygų akto, pagal kurį Čekijos Respublika nuo 2004 m. gegužės 1 d. tapo Europos Sąjungos valstybe nare, 58 straipsnį reikia aiškinti taip, kad valstybė narė gali privatiems asmenims taikyti reglamentą, kuris jo taikymo dieną nebuvo tinkamai paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
atitinkamos valstybės narės kalba?
2.
Į pirmąjį klausimą atsakius neigiamai, ar nagrinėjamo reglamento netaikymas privatiems asmenims yra Bendrijos teisės aiškinimo, ar galiojimo klausimas EB 234 straipsnio prasme?
3.
Jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog prejudicinis klausimas yra susijęs su Bendrijos teisės akto galiojimu 1987 m. spalio 22 d. Sprendimo
Foto-Frost
(
314/85, Rink. p. 4199
) prasme, ar Reglamentas Nr. 2454/93 negalioja ieškovės ir jos ginčo su Čekijos Respublikos muitinės įstaigomis atžvilgiu dėl to, kad jis nebuvo tinkamai paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, kaip numatyta Stojimo sąlygų akto 58 straipsnyje?
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar Stojimo sąlygų akto 58 straipsnis leidžia valstybėje narėje privačių asmenų atžvilgiu pasiremti Bendrijos reglamento, kuris nebuvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
šios valstybės kalba, nors ši kalba yra Sąjungos oficialioji kalba, nuostatomis.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad Teisingumo Teismas 1986 m. gegužės 15 d. Sprendime
Oryzomyli Kavallas ir kt.
(
160/84, Rink. p. 1633
, 11–21 punktai) jau nagrinėjo klausimą, ar Bendrijos akto netinkamas paskelbimas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
yra negalėjimo pasiremti šiuo teisės aktu privačių asmenų atžvilgiu pagrindas. Šiame sprendime Teisingumo Teismas atsižvelgė į tai, kad atitinkamiems privatiems asmenims nebuvo įmanoma susipažinti su teisės aktu, kuriuo buvo remtasi jų atžvilgiu.
Kalbant apie pagrindinę bylą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog dauguma suinteresuotųjų asmenų susipažįsta su teisės normomis elektroniniu būdu, todėl nepaskelbus Bendrijos teisės akto
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
tai nereiškia, kad jis yra neprieinamas. Iš tiesų Sąjunga skelbė darbines arba laikinąsias kalbines versijas internete ir yra įprasta ieškoti Bendrijos teisės tokiose duomenų bazėse, kaip antai Tarpinstitucinė prieigos prie Europos Sąjungos teisės internetu tarnyba (
EUR-Lex
).
Šiame kontekste, atrodo, galima būtų pagrįstai sutikti, kad galimybė atikyti aptariama kalba nepaskelbtą Bendrijos teisės aktą turėtų būti nustatoma kiekvienu atveju, išnagrinėjus asmens galimybę realiai susipažinti su atitinkamo dokumento turiniu. Nagrinėjamoje pagrindinėje byloje bendrovė ieškovė galėjo būti informuota, nes ji veikia tarptautinėje srityje, o prievolė teisingai deklaruoti importuojamas prekes yra visose valstybėse narėse žinoma muitų norma.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažįsta, kad teisinio saugumo ir piliečių lygybės principai yra būtent užtikrinami formaliu reikalavimu teisės aktą tinkamai paskelbti adresato oficialiąja kalba (žr. 1998 m. spalio 1 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
,
C-209/96, Rink. p. I-5655
, 35 punktą ir 2003 m. gegužės 20 d. Sprendimo
Consorzio del Prosciutto di Parma ir Salumificio S. Rita,
C-108/01, Rink. p. I-5121
, 89 punktą). Teisinis nesaugumas bus didesnis, tuo pačiu metu esant daugeliui neoficialių vertimų, turinčių skirtumų.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Skoma-Lux
mano, kad jos atžvilgiu nebuvo galima remtis Reglamentu Nr. 2454/93, nes jis nebuvo išverstas į čekų kalbą. Be to, ji ginčija teiginį, kad, atsižvelgiant į tarptautinės prekybos veiklą, ji turėjo žinoti apie tokio teisės akto egzistavimą.
Skoma-Lux
teigia, kad kol į čekų kalbą nebuvo išverstas Bendrijos teisės aktas, ji negalėjo žinoti apie tiksliai taikomą teisę, nes kalbant apie vyno klasifikavimą, kuris yra pagrindinės bylos dalykas, Muitų įstatymas skyrėsi nuo Bendrijos muitų kodekso. Šiuo atžvilgiu ji tvirtina, kad Reglamentu Nr. 2454/93 numatytas naujas klasifikavimas buvo įvestas jos prašymu susisiekus su Komisija ir todėl negalima jos kaltinti tyčia nepaisius šio teisės akto.
Čekijos, Latvijos ir Švedijos vyriausybės mano, kad pagal kartu skaitomas EB 254 straipsnio bei Stojimo sąlygų akto 2 ir 58 straipsnių nuostatas viena iš sąlygų norint pasiremti Bendrijos teise privačių asmenų atžvilgiu atitinkamoje valstybėje narėje yra jos tinkamas paskelbimas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
šios valstybės narės kalba.
Jos ypač nurodo, kad turi būti laikomasi nediskriminavimo dėl pilietybės, lygybės ir teisinio saugumo principų.
Šios vyriausybės taip pat mano, kad vertimų versijos prieš elektroniniu būdu jas paskelbiant
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, neužtikrina pakankamo teisinio saugumo.
Estijos vyriausybės nuomone, iš EB 254 straipsnio matyti, kad antrinės Bendrijos teisės aktų paskelbimas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
oficialiosiomis naujųjų valstybių narių kalbomis, šioms įstojus į Europos Sąjungą, yra pastarosios pareiga, ir taip nepaskelbus ši pareiga yra pažeidžiama.
Vis dėlto, kadangi teisinio saugumo principas reikalauja, tik kad valstybės narės piliečiai galėtų tiksliai žinoti savo pareigų, kurios jiems nustatomos teisės aktais, apimtį, reikia atsižvelgti į galimybę susipažinti su teisės aktais internete. Tas pats taikytina ir tiems, kurie juo naudojasi ir žino apie pakeitimus, padarytus teisinėje sistemoje dėl jų valstybės įstojimo į Europos Sąjungą. Šiai kategorijai priklauso „informuoti piliečiai“, kurie, kaip ir
Skoma-Lux
, kasdien susiduria su Bendrijos teise vykdydami savo profesinę veiklą.
Lenkijos vyriausybė, pateikusi panašią analizę, mano, kad valstybėje narėje privatus asmuo galėtų išvengti neigiamų teisės akto, kuris nebuvo oficialiai paskelbtas valstybine kalba, nuostatų taikymo pasekmių tik tuo atveju, jei būtų nustatyta, kad šio akto turinio jis nesužinojo kitu būdu.
Komisijos teigimu, reglamento, kuris taikomas valstybės narės valdžios institucijoms nebuvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
atitinkamos valstybės oficialiąja kalba, nuostatomis negalima remtis privačių asmenų atžvilgiu.
Ji vis dėlto siūlo atsižvelgti į galimybę susipažinti su kita teksto kalbine versija arba tai padaryti elektroniniu būdu. Ji primena, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas muitų reglamentas čekų kalba interneto svetainėje
EUR-Lex
buvo paskelbtas 2003 m. lapkričio 23 d., o vėliau, 2004 m. balandžio 30 d., paskelbta jo spausdinta versija ir ji iškabinta Europos Bendrijų oficialiųjų leidinių biuro (OPOCE) patalpose. Galiausiai 2004 m. rugpjūčio 27 d. jis ta pačia versija buvo paskelbtas specialiajame
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
.
Teisingumo Teismo atsakymas
Iš Stojimo sąlygų akto 2 straipsnio matyti, kad prieš įstojimą institucijų priimti aktai naujosioms valstybėms narėms yra privalomi ir šiose valstybėse taikomi nuo įstojimo. Vis dėlto tam, kad jais būtų galima remtis fizinių ir juridinių asmenų atžvilgiu šiose valstybėse, yra nustatytos bendrosios Bendrijos teisės įgyvendinimo valstybėse narėse sąlygos, kaip antai numatytosios pirminėse sutartyse, o naujosioms valstybėms narėms – pačiame Stojimo sąlygų akte.
Iš pačios EB 254 straipsnio 2 dalies nuostatų formuluotės matyti, kad reglamentas gali turėti teisinių pasekmių, tik jeigu jis buvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
.
Be to, iš kartu skaitomų Stojimo sąlygų akto 58 straipsnio ir Reglamento Nr. 1 4, 5 ir 8 straipsnių nuostatų išplaukia, kad tinkamas Bendrijos reglamento paskelbimas valstybėje narėje, kurios kalba yra oficialioji Sąjungos kalba, turi būti suprantamas kaip šio akto paskelbimas šia kalba
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
.
O vėliau būtent šiomis sąlygomis pirminių Sutarčių ir prieš įstojimą institucijų ir Europos centrinio banko priimtų aktų nuostatos turi būti įgyvendintos naujosiose valstybėse narėse taikant Stojimo sąlygų akto 2 straipsnį.
Toks aiškinimas yra teisėtas ne tik remiantis pačių Sutarčių tekstu, bet yra vienintelis, atitinkantis teisinio saugumo ir nediskriminavimo principus.
Iš tiesų iš 1979 m. sausio 25 d. Sprendimo
Racke
(
98/78, Rink. p. 69
) matyti, kad Bendrijos institucijos priimtu aktu, kaip antai reglamentu pagrindinėje byloje, galima remtis fizinių ir juridinių asmenų atžvilgiu valstybėje narėje, tik jei pastarieji turi galimybę su juo susipažinti jį tinkamai paskelbus
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad teisinio saugumo principas reikalauja, jog Bendrijos teisės aktai leistų suinteresuotiesiems asmenims tiksliai žinoti savo pareigų, kurios jais nustatomos, apimtį, o tai gali būti užtikrinta tik šiuos teisės aktus tinkamai paskelbus adresato oficialiąja kalba (šiuo klausimu taip pat žr. 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Covita
,
C-370/96, Rink. p. I-7711
, 27 punktą; 2001 m. lapkričio 8 d. Sprendimo
Silos
,
C-228/99, Rink. p. I-8401
, 15 punktą ir minėto sprendimo
Consorzio del Prosciutto di Parma ir Salumificio S. Rita
95 punktą).
Be to, būtų nesuderinama su vienodo požiūrio principu, jei Bendrijos teisės aktais nustatytos pareigos vienodai būtų taikomos senosiose valstybėse narėse, kur privatūs asmenys turi galimybę susipažinti su minėtomis pareigomis šių valstybių kalbomis
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, ir įstojusiose valstybėse narėse, kur taip susipažinti buvo neįmanoma dėl vėlyvo paskelbimo.
Tokių pagrindinių principų laikymasis neprieštarauja Bendrijos teisės veiksmingumo principui, nes jis negali būti taikomas normoms, kuriomis dar negalima remtis privačių asmenų atžvilgiu.
Iš tiesų, nors atrodytų, jog EB 10 straipsnyje nustatytą lojalaus bendradarbiavimo principą atitinka tai, kad įstojusios valstybės narės imtųsi visų atitinkamų priemonių Bendrijos teisės veiksmingumui vidaus teisinėje sistemoje užtikrinti, tačiau, atsižvelgiant į pirmiau pateiktą analizę, būtų
contra legem
reikalauti, kad jos nustatytų privatiems asmenims pareigas, įtvirtintas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
šių valstybių oficialiąja kalba nepaskelbtuose visuotinai taikomuose tekstuose.
Nuomonė, kad atsižvelgiant į veiksmingumo principą reikia leisti remtis aktu, kuris nebuvo tinkamai paskelbtas, reikštų, jog privatūs asmenys atitinkamoje valstybėje narėje patirtų neigiamų pasekmių dėl to, kad Bendrijos administracija nesilaikė jai tenkančios pareigos stojimo dieną pateikti jiems visą
acquis communautaire
visomis oficialiosiomis Sąjungos kalbomis (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Racke
16 punktą).
Tiesa, jog tam tikrose Teisingumo Teismui pateiktose pastabose tvirtinama, kad jis minėto sprendimo
Oryzomyli Kavallas ir kt.
11–21 punktuose nagrinėjo klausimą, ar netinkamą Bendrijos teisės paskelbimą
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
visais atvejais reikia laikyti negalėjimo remtis atitinkamu teisės aktu privačių asmenų atžvilgiu pagrindu.
Tačiau šį sprendimą reikia suprasti atsižvelgiant į jo aplinkybes ir klausimą, kuris buvo užduotas Teisingumo Teismui. Pastarasis tiesiog įvertino Graikijos bendrovės negalėjimą stojimo momentu susipažinti su Bendrijos teisės aktais. Čia nekilo klausimas dėl tinkamo šių teisės aktų paskelbimo. Teisingumo Teismas tik nagrinėjo, ar Graikijos Respublikos stojimo metu šios šalies bendrovės neteisėtai pagal Bendrijos normas nacionalinėms valdžios institucijoms pateikti prašymai atsisakyti išieškoti importo muitus galėtų būti patenkinti atsižvelgiant į sunkumą tiek šiai bendrovei, tiek Graikijos administracijai susipažinti su Bendrijos teisės aktais ir teisingai taikyti naujas normas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kai kurios pastabas pateikusios valstybės narės ir Komisija tvirtina, kad bendrovė ieškovė pagrindinėje byloje, atsižvelgiant į jos pobūdį, buvo informuota apie taikomas Bendrijos normas, nes ji yra tarptautine prekyba užsiimantis ūkio subjektas, kuris tikrai žino muitinės prievolių turinį, būtent prievolę teisingai deklaruoti importuojamas prekes. Tokiu atveju, nors Bendrijos teisės aktas nebuvo paskelbtas, jis turi būti taikomas, nes gali būti įrodyta, kad suinteresuotasis asmuo iš tiesų su juo susipažino.
Vis dėlto tokios aplinkybės nepakanka, kad privataus asmens atžvilgiu būtų galima remtis Bendrijos teisės aktu, kuris nebuvo tinkamai paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
.
Tiek prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tiek kai kurios pastabas pateikusios valstybės narės ir Komisija dar nurodo, jog dabar privatūs asmenys dažnai susipažįsta su Bendrijos teisės normomis naudodamiesi jų elektronine versija, todėl nepaskelbimo
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
pasekmės turi būti vertinamos atsižvelgiant į kontekstą ir nebereikia laikyti, kad šių normų nepaskelbus, jos yra neprieinamos. Komisija priduria, kad nagrinėjamas reglamentas čekų kalba interneto svetainėje
EUR-Lex
buvo viešai paskelbtas 2003 m. lapkričio 23 d., o vėliau, 2004 m. balandžio 30 d., paskelbta jo spausdinta versija ir ji iškabinta OPOCE patalpose.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad nors Bendrijos teisės aktai iš tiesų yra prieinami internete ir privatūs asmenys vis dažniau susipažįsta su jais šiuo būdu, toks šių teisės aktų pateikimas susipažinti negali prilygti tinkamam paskelbimui
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, nesant Bendrijos teisėje jokio reglamentavimo šiuo klausimu.
Be to, reikia pabrėžti, kad nors įvairios valstybės narės pripažino, jog elektroninis paskelbimas yra galiojanti forma, tam skirtuose įstatymuose ir kituose teisės aktuose jis detaliai reglamentuojamas ir atvejai, kai toks paskelbimas galioja, yra tiksliai apibrėžti. Tokiomis aplinkybėmis, remdamasis šiuo metu galiojančia Bendrijos teise, Teisingumo Teismas negali konstatuoti, kad tokios Bendrijos teisės aktų pateikimo susipažinti formos pakanka, siekiant užtikrinti galimybę jais remtis.
Pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę vienintelė autentiška Bendrijos reglamento versija yra ta, kuri paskelbta
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, todėl ankstesne nei šis paskelbimas elektronine versija, nors ir vėliau matyti, kad ji atitinka paskelbtąją, negalima remtis privačių asmenų atžvilgiu.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Stojimo sąlygų akto 58 straipsnis draudžia Bendrijos teisės aktuose, kurie nebuvo paskelbti naujosios valstybės narės kalba
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, nors ši yra oficialioji Europos Sąjungos kalba, įtvirtintas prievoles nustatyti privatiems asmenims šioje valstybėje, net jei šie asmenys galėjo susipažinti su šiais teisės aktais kitais būdais.
Dėl antrojo klausimo
Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar negalėjimas pasiremti valstybės narės kalba nepaskelbtu Bendrijos reglamentu privačių asmenų atžvilgiu šioje valstybėje yra šio reglamento aiškinimo, ar jo galiojimo klausimas.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Čekijos vyriausybė, teigdama, kad Bendrijos reglamento nepaskelbimas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
neturi poveikio jo galiojimui ir todėl šio nepaskelbimo poveikio nagrinėjimas yra susijęs tik su Bendrijos teisės aiškinimu, remiasi Teisingumo Teismo praktika. Teisingumo Teismas iš tiesų nusprendė, kad tokio reglamento galiojimui nedaro poveikio aplinkybė, kad jis buvo paskelbtas pasibaigus nustatytam terminui, o šis vėlavimas gali turėti įtakos tik datai, nuo kurios šis reglamentas gali būti taikomas arba turėti poveikį (1974 m. gegužės 29 d. Sprendimo
König
,
185/73, Rink. p. 607
, 6 punktas).
Latvijos vyriausybė mano, kad negalėjimas taikyti
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
nepaskelbto Bendrijos reglamento privatiems asmenims yra galiojimo klausimas, nes šio netaikymo pasekmės yra tokios pačios kaip ir šiam reglamentui neegzistuojant. Taigi norėdamas išspręsti jam pateiktą ginčą, nacionalinis teismas turi manyti, kad šis reglamentas niekada neegzistavo.
Komisija, remdamasi Teisingumo Teismo praktika, teigia, kad galėjimas susipažinti su
Europos Sąjungos oficialiuoju leidiniu
skirtingose valstybėse narėse neturi poveikio nei datai, kurią reglamentas laikomas paskelbtu, nei jo įsigaliojimo datai (šiuo klausimu žr. minėtą sprendimą
Racke
ir 1979 m. sausio 25 d. Sprendimą
Decker
,
99/78, Rink. p. 101
). Taigi kalbinės versijos nepaskelbimas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
negalėtų pats savaime sudaryti kliūčių galiojimui arba jo įsigaliojimo datai.
Todėl Komisija mano, kad klausimas, ar reglamentu galima pasiremti privataus asmens atžvilgiu, jeigu jis nebuvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, yra Bendrijos teisės aiškinimo klausimas.
Teisingumo Teismo atsakymas
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui iškilo klausimas, ar valstybės narės kalba nepaskelbtas reglamentas yra negaliojantis pagal EB 254 straipsnio 2 dalies pirmojo sakinio, Stojimo sąlygų akto 2 ir 58 straipsnių bei Reglamento Nr. 1 4 ir 5 straipsnių nuostatas.
Neginčijama, kad šios nuostatos nedaro įtakos reglamento, taikomo valstybėse narėse, kur jis buvo tinkamai paskelbtas, galiojimui.
Be to, tai, jog šiuo reglamentu negalima remtis privačių asmenų atžvilgiu valstybėje narėje, kurios kalba jis nebuvo paskelbtas, neturi jokio poveikio aplinkybei, kad jo nuostatos atitinkamai valstybei narei yra privalomos nuo įstojimo, nes jis yra
acquis communautaire
dalis.
Šio sprendimo 57 punkte nurodytų nuostatų aiškinimo kartu, išplaukiančio iš į pirmąjį klausimą pateikto atsakymo, tikslas ir poveikis yra pavėlinti galėjimą pasiremti prievolėmis, kurias Bendrijos reglamentas nustato privatiems asmenims valstybėje narėje, kol jie galės su juo susipažinti oficialiai neturėdami dėl to jokių abejonių.
Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: nuspręsdamas, kad valstybės narės kalba nepaskelbtu Bendrijos reglamentu negalima remtis privačių asmenų atžvilgiu šioje valstybėje, Teisingumo Teismas aiškina Bendrijos teisę EB 234 straipsnio prasme.
Dėl trečiojo klausimo
Atsižvelgiant į antrąjį klausimą pateiktą atsakymą, nereikia atsakyti dėl tokio Bendrijos reglamento galiojimo.
Dėl prašymo apriboti šio sprendimo veikimą laiko atžvilgiu
Čekijos vyriausybė Teisingumo Teismui siūlo apriboti jo sprendimo veikimą laiko atžvilgiu nuo jam pateiktų prejudicinių klausimų paskelbimo
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
dienos bei neleisti šiuo apribojimu remtis ieškovų, kurie jau ginčijo nepaskelbtų nuostatų taikymą arba prašė atlyginti taip padarytą žalą, atžvilgiu.
Ji teigia, kad du pagrindiniai kriterijai, lemiantys galimybę nuspręsti apriboti sprendimo veikimą laiko atžvilgiu, šiuo atveju yra tenkinami: atitinkami asmenys veikė gera valia ir yra pavojus, kad kils rimtų problemų, nes jos nėra tik ekonominio pobūdžio.
Latvijos vyriausybė siūlo tą patį, bet nuo šio sprendimo paskelbimo dienos, tam, kad nebūtų ginčijami
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
dar nepaskelbtų Bendrijos teisės aktų pagrindu gera valia priimti sprendimai, kurių neginčijo jų adresatai.
Vis dėlto ji mano, kad 2004 m. gegužės 1 d. į Europos Sąjungą įstojusios valstybės narės, įgyvendindamos Bendrijos normos, kurios tuo metu nebuvo paskelbtos
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, veikė gera valia. Ir jei, atsižvelgiant į šio sprendimo prasmę, reikėtų panaikinti administracinius sprendimus todėl, kad jie nepagrįsti, dėl to būtų pateikta daug prašymų dėl panaikinimo ir kiltų rimtų finansinių pasekmių ne tik valstybių narių, bet ir Sąjungos biudžetui.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl Bendrijos teisės nuostatos išaiškinimo, išimtiniu atveju Teisingumo Teismas, taikydamas Bendrijos teisinei sistemai būdingą bendrąjį teisinio saugumo principą, gali būti priverstas apriboti bet kurio suinteresuotojo asmens galimybę remtis jo išaiškinta nuostata, siekiant užginčyti gera valia užmegztus teisinius santykius (be kita ko, žr. 1976 m. balandžio 8 d. Sprendimo
„Defrenne II“
,
C-43/75, Rink. p. 455
, 72–75 punktus ir 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo
Meilicke ir kt
.,
C-292/04, Rink. p. I-1835
, 35 punktą).
Vis dėlto ši teismo praktika susijusi su kitokiomis nei šiuo atveju aplinkybėmis. Iš tikrųjų šioje byloje klausimas kyla ne dėl Teisingumo Teismo sprendimo, kuriame išaiškinama Bendrijos teisės nuostata, veikimo apribojimo laiko atžvilgiu, bet dėl sprendimo, susijusio su pačiu galėjimu valstybės narės teritorijoje pasiremti Bendrijos aktu, veikimo apribojimo laiko atžvilgiu. Todėl šiuo atveju negalima remtis šia teismo praktika.
Taip pat reikia priminti, kad pagal EB 231 straipsnį Teisingumo Teismas gali, jei mano esant reikalinga, panaikindamas reglamentą nurodyti, kurie paskelbto negaliojančiu reglamento padariniai lieka galutiniai.
Iš to išplaukia, kad nors aktas yra neteisėtas ir laikomas kaip nepriimtas, Teisingumo Teismas, remdamasis aiškia EB sutarties nuostata, gali nuspręsti, kad vis dėlto tam tikros jo teisinės pasekmės yra teisėtos.
Tie patys teisinio saugumo reikalavimai nustato, kad tas pats būtų taikoma ir nacionaliniams sprendimams, priimtiems taikant Bendrijos teisės nuostatas, kuriomis nebegalima remtis tam tikrų valstybių narių teritorijoje, nes jos nebuvo tinkamai paskelbtos
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
atitinkamų valstybių oficialiąja kalba, išskyrus tuos sprendimus, kurie šio sprendimo paskelbimo dieną buvo apskųsti administracine ar teismine tvarka.
Taigi pagal Bendrijos teisę atitinkamos valstybės narės neprivalo ginčyti remiantis tokiomis normomis priimtų administracinių ar teismų sprendimų, jei pagal taikomas nacionalines normas jie tapo galutiniai.
Pagal Bendrijos teisę kitaip gali būti tik išimtiniais atvejais, kai remiantis šio sprendimo 71 punkte nurodytomis normomis buvo imtasi administracinių priemonių ar priimti teismo sprendimai, ypač baudžiamojo pobūdžio, kurie galėtų pažeisti pagrindines teises, o tai neviršydamos šių ribų turi nustatyti kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų 58 straipsnis draudžia Bendrijos teisės aktuose, kurie nebuvo paskelbti naujosios valstybės narės kalba
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, nors ši yra oficialioji Europos Sąjungos kalba, įtvirtintas prievoles nustatyti privatiems asmenims šioje valstybėje, net jei šie asmenys galėjo susipažinti su šiais teisės aktais kitais būdais.

2.
Nuspręsdamas, kad valstybės narės kalba nepaskelbtu Bendrijos reglamentu negalima remtis privačių asmenų atžvilgiu šioje valstybėje, Teisingumo Teismas aiškina Bendrijos teisę EB 234 straipsnio prasme.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: čekų.