CELEX: 62001TJ0322
Konkurencija
Karteliai
Natrio gliukonatas
EB 81 straipsnis
Bauda
Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis
Baudų nustatymo metodo gairės
Pranešimas dėl bendradarbiavimo
Proporcingumo principas
Vienodas požiūris
Ne bis in idem principas

Faktinės ginčo aplinkybės

Roquette Frères SA
(toliau –
Roquette
) yra chemijos pramonėje veikianti bendrovė. Ji visų pirma gamina natrio gliukonatą.
Natrio gliukonatas yra kompleksonų – produktų, kurie pramoniniuose procesuose padaro metalo jonus neaktyvius – sudedamoji
dalis. Minėti procesai apima pramoninį plovimą (butelių ir indų plovimas), paviršių apdirbimą (antikorozinis apdirbimas, riebalų
pašalinimas, aliuminio ėsdinimas) ir vandens apdirbimą. Kompleksonai taip pat naudojami maisto, kosmetikos, farmacijos, popieriaus,
betono ir kitose pramonės šakose. Natrio gliukonatas parduodamas visame pasaulyje, o konkurentai veikia pasaulinėse rinkose.
1995 m. bendras natrio gliukonato pardavimas pasaulyje sudarė apie 58,7 mln. eurų, o Europos ekonominėje erdvėje (EEE) – apie
19,6 mln. eurų. Susiklostant bylos faktinėms aplinkybėms, beveik visa pasaulinė natrio gliukonato gamyba buvo sutelkta penkiose
įmonėse, t. y.
Fujisawa Pharmaceutical Co. Ltd
(toliau –
Fujisawa
),
Jungbunzlauer AG
,
Roquette
,
Glucona vof
, įmonės, kuri iki 1995 m. gruodžio mėn. buvo bendrai kontroliuojama
Akzo Nobel NV
(toliau –
Akzo
) priklausančios antrinės įmonės
Akzo Chemie BV
ir
Coöperatieve Verkoop- en Productievereniging van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA
(toliau –
Avebe
), ir
Archer Daniels Midland Co.
(toliau –
ADM
).
1997 m. kovo mėn. JAV Teisingumo ministerija pranešė Komisijai, kad atlikus tyrimą lizino ir citrinos rūgšties rinkoje, buvo
pradėtas tyrimas ir natrio gliukonato rinkoje. 1997 m. spalio ir gruodžio mėn. bei 1998 m. vasario mėn. Komisija buvo informuota,
kad
Akzo
,
Avebe
,
Glucona
,
Roquette
ir
Fujisawa
prisipažino dalyvavusios kartelyje dėl natrio gliukonato kainų nustatymo ir šio produkto pardavimo apimties pasidalijimo
JAV ir kitose rinkose. Sudarius sutartį su JAV teisingumo ministerija, šioms įmonėms JAV valdžios institucijos paskyrė baudas.
1998 m. vasario 18 d. Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio
Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 11 straipsniu, pagrindiniams natrio gliukonato gamintojams, importuotojams
ir pirkėjams Europoje išsiuntė prašymus pateikti informacijos.
Atsakydama į prašymą pateikti informacijos,
Fujisawa
susisiekė su Komisija ir nurodė, kad ji atliekant minėtą tyrimą bendradarbiavo su JAV valdžios institucijomis ir yra pasirengusi
bendradarbiauti su Komisija pagal 1996 m. liepos 18 d. Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių atvejais
(OL C 207, 1996, p. 4, toliau – Pranešimas dėl bendradarbiavimo). Po 1998 m. balandžio 1 d. susitikimo su Komisija 1998 m.
gegužės 12 d.
Fujisawa
pateikė rašytinį pareiškimą ir tam tikrus dokumentus, tarp kurių buvo kartelio istorijos santrauka.
1998 m. rugsėjo 16 ir 17 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko tyrimus
Avebe
,
Glucona
,
Jungbunzlauer
ir
Roquette
patalpose.
1998 m. lapkričio 10 d. Komisija išsiuntė
ADM
prašymą pateikti informacijos. 1998 m. lapkričio 26 d.
ADM
išreiškė norą bendradarbiauti su Komisija. Per 1998 m. gruodžio 11 d. susitikimą
ADM
„bendradarbiaudama pirmą kartą (pateikė) informacijos“. Įmonės pareiškimas ir su byla susiję dokumentai Komisijai buvo pateikti
1999 m. sausio 21 dieną.
1999 m. kovo 2 d. Komisija nusiuntė
Glucona
,
Roquette
ir
Jungbunzlauer
prašymus pateikti išsamios informacijos. 1999 m. balandžio 14, 19 ir 20 d. laiškais jos išreiškė norą bendradarbiauti su Komisija
ir pateikė jai tam tikros informacijos apie kartelį. 1999 m. spalio 25 d. Komisija paprašė
ADM
,
Fujisawa
,
Glucona
,
Roquette
ir
Jungbunzlauer
pateikti papildomos informacijos.
2000 m. gegužės 17 d. Komisija, remdamasi jai pateikta informacija,
Roquette
ir kitoms suinteresuotosioms įmonėms išsiuntė pranešimą apie kaltinimus dėl EB 81 straipsnio 1 dalies ir Europos ekonominės
erdvės susitarimo (toliau – EEE susitarimas) 53 straipsnio 1 dalies pažeidimo.
Roquette
ir kitos suinteresuotosios įmonės, atsakydamos į Komisijos kaltinimus, pateikė savo rašytines pastabas. Nė viena iš šių įmonių
neprašė surengti posėdžio, taip pat neginčijo pranešime apie kaltinimus nurodytų faktų teisingumo.
2001 m. gegužės 11 d. Komisija išsiuntė
Roquette
ir kitoms suinteresuotosioms įmonėms prašymus pateikti papildomos informacijos.
2001 m. spalio 2 d. Komisija priėmė sprendimą K(2001) 2931 (galutinis) dėl EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
taikymo procedūros (COMP/E-1/36.756 – Natrio gliukonatas) (toliau – ginčijamas sprendimas). Apie sprendimą
Roquette
buvo pranešta 2001 m. spalio 10 d. laišku.
Ginčijamame sprendime, be kitų, yra šios nuostatos:
„1 straipsnis
(
Akzo
), (
ADM
), (
Avebe
), (
Fujisawa
), (
Jungbunzlauer
) ir (
Roquette
), nuo 1994 m. sausio 1 d. dalyvaudamos susitarime ir (arba) nuolatiniuose suderintuose veiksmuose natrio gliukonato sektoriuje,
pažeidė EB <...> 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį.
Pažeidimas truko :
–      (
Akzo
), (
Avebe
), (
Fujisawa
) ir (
Roquette
) atveju nuo 1987 m. vasario mėn. iki 1995 m. birželio mėn.,
–      (
Jungbunzlauer
) atveju nuo 1988 m. gegužės mėn. iki 1995 m. birželio mėn.,
–      (
ADM
) atveju nuo 1991 m. birželio mėn. iki 1995 m. birželio mėn.
<…>
3 straipsnis
Už 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriamos tokios baudos :
a)      (
Akzo
)                                          9 mln. eurų
b)      (
ADM
)                                          10,13 mln. eurų
c)      (
Avebe
)                                          3,6 mln. eurų
d)      (
Fujisawa
)                                 3,6 mln. eurų
e)      (
Jungbunzlauer
)                        20,4 mln. eurų
f)      (
Roquette
)                                 10,8 mln. eurų.
<...>“
Baudų dydžiams apskaičiuoti Komisija ginčijamame sprendime taikė metodiką, pateiktą Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17
15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės)
ir Pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Visų pirma Komisija, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę, nustatė pradinį baudos dydį.
Šiomis aplinkybėmis dėl pažeidimo sunkumo Komisija visų pirma nusprendė, kad suinteresuotosios įmonės padarė labai sunkų pažeidimą,
atsižvelgiant į jo pobūdį, konkrečią įtaką natrio gliukonato rinkai EEE ir atitinkamos geografinės rinkos dydį (ginčijamo
sprendimo 371 konstatuojamoji dalis).
Komisija taip pat nusprendė, kad reikia atsižvelgti į realią ekonominę galią daryti žalą konkurencijai ir nustatyti tokią
baudą, kuri užtikrintų atgrasantį poveikį. Todėl remdamasi suinteresuotųjų įmonių 1995 m. (paskutinių pažeidimo metų) natrio
gliukonato pardavimo pasauline apyvarta, nurodyta minėtų įmonių joms atsakant į Komisijos prašymus pateikti informacijos,
pagal kurią Komisija apskaičiavo atitinkamas šių įmonių rinkos dalis, Komisija suskirstė šias įmones į dvi kategorijas. Pirmajai
kategorijai priskyrė įmones, kurios pagal jos turimus duomenis turėjo didesnes kaip 20 % pasaulinės natrio gliukonato rinkos
dalis, t. y.
Fujisawa
(35,54 %),
Jungbunzlauer
(24,75 %) ir
Roquette
(20,96 %). Šioms įmonėms Komisija nustatė 10 mln. pradinį baudos dydį. Antrajai kategorijai ji priskyrė įmones, kurios pagal
jos turimus duomenis turėjo mažesnes kaip 10 % pasaulinės natrio gliukonato rinkos dalis, t. y.
Glucona
(apie 9,5 %) ir
ADM
(9,35 %). Šioms įmonėms Komisija nustatė 5 mln. eurų pradinį baudos dydį, t. y.
Akzo
ir
Avebe
, kurios bendrai valdė
Glucona
, – po 2,5 mln. eurų kiekvienai (ginčijamo sprendimo 385 konstatuojamoji dalis).
Be to, norėdama užtikrinti atgrasantį baudos poveikį ir atsižvelgdama į tai, kad didelės įmonės turi teisinių ir ekonominių
žinių ir infrastruktūrą, leidžiančių joms geriau suprasti jų pažeidimo pobūdį ir su tuo susijusias pasekmes pagal konkurencijos
teisę, Komisija pakoregavo šį pradinį dydį. Todėl, atsižvelgdama į suinteresuotųjų įmonių dydį ir bendrus išteklius, Komisija
ADM
ir
Akzo
nustatytam pradiniam baudos dydžiui pritaikė 2,5 dauginimo koeficientą ir padidino šį pradinį dydį iki 12,5 mln. eurų
ADM
atveju ir iki 6,25 mln. eurų
Akzo
atveju (ginčijamo sprendimo 388 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgiant į kiekvienos įmonės padaryto pažeidimo trukmę, pradiniai baudų dydžiai buvo padidinti 10 % už kiekvienus metus,
t. y.
Fujisawa, Akzo
,
Averbe
ir
Roquette
pagrindinė suma padidinta 80 %,
Jungbunzlauer
– 70 %, o
ADM
– 35 % ((ginčijamo sprendimo) 389–392 konstatuojamosios dalys).
Šitaip Komisija nustatė
Roquette
18 mln. eurų pagrindinę baudą.
ADM
, Akzo,
Avebe
,
Fujisawa
ir
Jungbunzlauer
buvo nustatytos atitinkamai 16,88, 11,25, 4,5, 18 ir 17 mln. eurų pagrindinės baudos (ginčijamo sprendimo 396 konstatuojamoji
dalis).
Antra, dėl sunkinančių aplinkybių
Jungbunzlauer
paskirta pagrindinė bauda buvo padidinta 50 % dėl to, kad ši įmonė vadovavo karteliui (ginčijamo sprendimo 403 konstatuojamoji
dalis).
Trečia, Komisija išnagrinėjo ir atmetė kai kurių įmonių argumentus, kad šių įmonių atžvilgiu turėjo būti pripažintos lengvinančios
aplinkybės (ginčijamo sprendimo 404–410 konstatuojamosios dalys).
Ketvirta, remdamasi Pranešimo dėl bendradarbiavimo B skyriumi, Komisija „labai sumažino“ (t. y. 80 %)
Fujisawa
baudą, kurią ši įmonė būtų gavusi, jei nebūtų bendradarbiavusi. Be to, Komisija nusprendė, kad
ADM
neatitiko minėto Pranešimo C skyriuje nustatytų sąlygų, kurios leistų „smarkiai sumažinti“ jos baudos dydį. Galiausiai remdamasi
šio Pranešimo D skyriumi Komisija „gerokai sumažino“ (t. y. 40 %)
ADM
ir
Roquette
baudas ir 20 %
Akzo
,
Avebe
ir
Jungbunzlauer
baudas (ginčijamo sprendimo 418, 423, 426 ir 427 konstatuojamosios dalys).
2002 m. kovo 19 d. Komisija atšaukė tą savo ginčijamo sprendimo dalį, kuri buvo susijusi su
Jungbunzlauer
. 2004 m. rugsėjo 29 d. Komisija priėmė naują Sprendimą K(2004) 33598, susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
taikymo procedūra (COMP/E‑1/36.756 – Natrio gliukonatas) (toliau – 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas), dėl
Jungbunzlauer
ir kitų trijų
Jungbunzlauer
grupės bendrovių (
Jungbunzlauer Ladenburg GmbH
,
Jungbunzlauer Holding AG
ir
Jungbunzlauer Austria AG
) ir paskyrė joms 19,04 mln. eurų baudą už dalyvavimą kartelyje natrio gliukonato sektoriuje. 2004 m. gruodžio 23 d. keturios
pastarojo sprendimo adresatės pareiškė ieškinį dėl šio sprendimo Pirmosios instancijos teisme. Šis ieškinys Pirmosios instancijos
teismo kanceliarijoje buvo užregistruotas kaip byla T‑492/04.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta
Roquette
ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2001 m. gruodžio 20 dieną.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį ir, taikydamas proceso organizavimo priemones, numatytas Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje,
raštu pateikė šalims klausimus, į kuriuos šios atsakė per nustatytą terminą.
Per 2004 m. vasario 18 d. posėdį buvo išklausytos šalių nuomonės žodžiu.
Priėmus 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą dėl
Jungbunzlauer
,
Roquette
2005 m. vasario 2 d. laišku paprašė, kad būtų imtasi proceso organizavimo priemonių pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros
reglamento 64 straipsnio 4 dalį. o nepatenkinus pirmojo prašymo, kad Pirmosios instancijos teismas imtųsi visų reikalingų
priemonių, pavyzdžiui, atnaujintų žodinę proceso dalį arba sujungtų bylas. Atsižvelgdamas į bendrąjį teisingumo gero administravimo
principą, Pirmosios instancijos teismas, neatnaujinęs proceso, pasiūlė Komisijai pareikšti nuomonę dėl
Roquette
prašymo. 2005 m. kovo 11 d. laišku Komisija pranešė, kad, jos nuomone,
Roquette
prašymo tenkinti nereikia.

Roquette
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio dalį tiek, kiek jame nurodyta, kad pažeidimas truko nuo 1987 m. vasario mėn. iki
1995 m. birželio mėn.,
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį teik, kiek
Roquette
skiriama 10,8 mln. eurų bauda,
–        pasinaudoti savo neribota kompetencija ir sumažinti jai paskirtos baudos dydį,
–        nurodyti, kad Komisija jai grąžintų neteisėtai išreikalautą baudos sumą (pagrindinę sumą ir 3,76 % palūkanas),
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
Roquette
bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

Roquette
pateikti ieškinio pagrindai, kurie visi yra dėl jai paskirtos baudos dydžio nustatymo, visų pirma yra susiję su pažeidimo
sunkumu, antra, pažeidimo trukme, trečia, lengvinančių aplinkybių buvimu, ketvirta, jos bendradarbiavimu per administracinę
procedūrą ir, penkta,
ne bis in idem
principo taikymu atsižvelgiant į JAV valstybės institucijų jai paskirtas baudas.
I –
Dėl pažeidimo sunkumo
A –
Įžanga
Dėl Komisijos atlikto pažeidimo sunkumo vertinimo
Roquette
nurodo tris kaltinimus, pagrįstus, pirma, neteisingu apyvartos, į kurią reikia atsižvelgti, nustatymu, antra, neteisingu
konkretaus kartelio poveikio nagrinėjamai rinkai vertinimu ir, trečia, neatsižvelgimu į
Roquette
elgesį.
Prieš nusprendžiant dėl šių kaltinimų pagrįstumo būtų naudinga priminti tam tikrus Komisijos ginčijamame sprendime nurodytus
pažeidimo sunkumo vertinimo elementus.
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad siekdama įvertinti pažeidimo sunkumą Komisija visų pirma nusprendė, jog, atsižvelgiant
į jo pobūdį, konkretų poveikį natrio gliukonato rinkai EEE ir atitinkamos geografinės rinkos dydį bei tai, kad šis pažeidimas
neigiamai paveikė visą EEE, suinteresuotosios įmonės padarė labai sunkų pažeidimą (ginčijamo sprendimo 334‑371 konstatuojamosios
dalys).
Toliau Komisija nusprendė, kad suinteresuotosioms įmonėms reikia taikyti „skirtingas baudas, kad būtų atsižvelgta į kiekvienos
realų ekonominį pajėgumą padaryti didelę žalą konkurencijai <...> ir nustatyti tokį baudos dydį, kuris turėtų didelį atgrasantį
poveikį“. Tokiomis sąlygomis Komisija nurodė, kad ji atsižvelgs į konkrečią kiekvienos įmonės svarbą ir atitinkamai realų
jos neteisėto elgesio poveikį konkurencijai (ginčijamo sprendimo 378 ir 379 konstatuojamosios dalys).
Vertindama šiuos elementus Komisija nusprendė remtis suinteresuotųjų įmonių natrio gliukonato pasauline pardavimo apyvarta
per paskutinius pažeidimo metus, t. y. 1995 metus. Tada Komisija nusprendė: „(kadangi natrio gliukonato) rinka yra pasaulinė,
ši apyvarta yra geriausias galimas pažeidime dalyvaujančių įmonių galimybių daryti didelę žalą kitiems bendrojoje ir (arba)
EEE rinkoje veikiantiems ūkio subjektams rodiklis“ (ginčijamo sprendimo 381 konstatuojamoji dalis). Komisija pridūrė, kad,
jos nuomone, šį metodo taikymą pagrindžia tai, jog kartelis buvo pasaulinis ir jo tikslas – pasidalyti rinką pasauliniu mastu
bei išvengti konkurencijos tam tikrose EEE rinkos zonose. Be to, ji nusprendė, kad bet kurios kartelio dalyvės pasaulinė apyvarta
leido suvokti jos įtaką viso kartelio veiksmingumui arba, atvirkščiai, įtaką jo nestabilumui, jei ta dalyvė jame nedalyvautų
(ginčijamo sprendimo 381 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgdama į tai Komisija nusprendė suskirstyti įmones į dvi kategorijas, iš kurių vieną sudarė „trys pagrindiniai natrio
gliukonato gamintojai, (kurių) turimos pasaulinės rinkos dalys buvo didesnės kaip 20 %“, o kitą – įmonės, „kurių turimos pasaulinės
natrio gliukonato rinkos dalys buvo daug mažesnės (mažiau nei 10 %)“ (ginčijamo sprendimo 382 konstatuojamoji dalis). Taip
Komisija įmonėms, priklausančioms pirmai kategorijai, t. y.
Fujisawa
,
Jungbunzlauer
ir
Roquette
, kurių rinkos dalys buvo atitinkamai apie 36, 25 ir 21 %, nustatė 10 mln. eurų pradinį baudos dydį, o antrai kategorijai
priklausančioms įmonėms, t. y.
Glucona
ir
ADM
, kurios kiekviena turėjo apie 9 % rinkos, nustatė 5 mln. eurų pradinį baudos dydį. Kadangi
Glucona
bendrai priklausė
Akzo
ir
Avebe
, Komisija kiekvienai iš šių bendrovių nustatė 2,5 mln. eurų pradinį baudos dydį (ginčijamo sprendimo 385 konstatuojamoji
dalis).
Norėdama užtikrinti didelį atgrasantį baudos poveikį ir atsižvelgdama į tai, kad didelės įmonės turi teisinių bei ekonominių
žinių ir infrastruktūrą, leidžiančių joms geriau įvertinti jų pažeidimo pobūdį ir su tuo susijusias pasekmes konkurencijos
teisės požiūriu, Komisija pakoregavo šį pradinį dydį. Todėl, atsižvelgdama į susijusių įmonių dydį ir bendrus išteklius, Komisija
ADM
ir
Akzo
nustatytam pradiniam baudos dydžiui pritaikė 2,5 dauginimo koeficientą ir padidino šį pradinį dydį iki 12,5 mln. eurų
ADM
atveju ir iki 6,25 mln. eurų
Akzo
atveju (ginčijamo sprendimo 388 konstatuojamoji dalis).
B –
Dėl apyvartos nustatymo
1.     Šalių argumentai

Roquette
iš esmės tvirtina, kad Komisija neteisingai nustatė apyvartą, į kurią turi būti atsižvelgta apskaičiuojant pagrindinį baudos
dydį.
Roquette
mano, kad šio klaidingo Komisijos vertinimo priežastis yra tai, jog Komisija atsižvelgė į apyvartą, apimančią jos „pokristalizacinių
tirpalų“ apyvartą, nors Komisija buvo pripažinusi, kad natrio gliukonato rinka, į kurią buvo atsižvelgta kartelio atveju,
neapėmė „pokristalizacinių tirpalų“.
Priminusi, kad „pokristalizaciniai tirpalai“ nepatenka į ginčijamo sprendimo taikymo sritį,
Roquette
pabrėžia, kad iš jos 1999 m. lapkričio 19 d. laiško ir 1999 m. gegužės 3 d. atsakymo į Komisijos 1999 m. kovo 2 d. prašymą
pateikti informacijos bei 2000 m. liepos 25 d. pastabų dėl pranešimo apie kaltinimus matyti, kad jos gaminamas skystos formos
natrio gliukonatas atitinka tik „pokristalizacinį tirpalą“, pagamintą specifiniu gamybos būdu, ir kad todėl jis skiriasi nuo
konkurentų natrio gliukonato. Šiuo pagrindu ji ginčija, kad Komisija negalėjo suprasti, jog
Roquette
nurodytas „skystasis gliukonatas“ atitiko „pokristalzacinį tirpalą“, o ne skystos formos natrio gliukonatą, kurį gamina jos
konkurentai. Šiuo atžvilgiu ji taip pat nurodo Komisijos poziciją, kurios ši laikėsi savo atsiliepime į ieškinį, kurnumanomai
pripažino, kad tai, ką
Roquette
vadina „pokristalizaciniu tirpalu“, nėra tas pats, kas skystos formos natrio gliukonatas.

Roquette
ginčija, kad „pokristalizacinio tirpalo nepaminėjimas jos 1999 m. gegužės 3 d. ir 2001 m. gegužės 21 d. atsakymuose į 1999 m.
kovo 2 d. ir 2001 m. gegužės 11 d. prašymus pateikti informacijos gali pateisinti tai, jog Komisija nedaro skirtumo tarp „pokristalizacinio
tirpalo“ ir skystos formos natrio gliukonato. Ji pabrėžia atsakiusi į prašymus pateikti informacijos laikydamasi Komisijos
nustatyto modelio, pagal kurį tarp „skystojo gliukonato“ ir „pokristalizacinio tirpalo“ nedaromas skirtumas. Be to,
Roquette
manymu, jos atsakymuose pateikta informacija, įskaitant ir apyvartą, turėjo būti vertinama atsižvelgiant į ankstesnius paaiškinimus,
kuriuose nurodoma, kad kartelis neapėmė jos skystojo gliukonato. Šiuo atžvilgiu ji taip pat remiasi
Fujisawa
1998 m. gegužės 12 d. atsiliepimu į ieškinį, kuriame, jos manymu, pripažįstama, kad „pokristalizacinis tirpalas“ nėra galutinis
produktas ir kartelis jo neapėmė. Galiausiai
Roquette
mano, kad tai, jog šalys nepaminėjo, jog kartelis neapima skystojo
Roquette
natrio gliukonato, netrukdo visoms trečiosioms šalims ir Komisijai pripažinti, kad kartelis neapima „pokristalizacinio tirpalo“.
Todėl,
Roquette
manymu, Komisija galėjo žinoti, kad
Roquette
vadinamas „skystasis gliukonatas“ iš tikrųjų buvo „pokristalizacinis tirpalas“.
Taigi
Roquette
tvirtina negalėjusi numanyti, kad Komisija nesugebės suprasti jos skystojo natrio gliukonato pobūdžio ir kad jeigu Komisija
manė turinti nepakankamai informacijos, nepaprašiusi reikiamų paaiškinimų dėl skirtumo tarp
Roquette
gaminamo „skystojo gliukonato“ ir kitų įmonių gliukonato, ji nebuvo rūpestinga apskaičiuodama apyvartą (1998 m. gegužės 14 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Gruber+Weber prieš Komisiją
, T‑310/94, Rink. p. II‑1043, 242 punktas).
Roquette
manymu, jei Komisija būtų rūpestingesnė, ji būtų galėjusi gauti kitų dokumentų, paliudijančių, kad
Roquette
gamina „pokristalizacinį tirpalą“. Galiausiai
Roquette
nurodo jos generalinio direktoriaus pažymą, patvirtinančią, kad
Roquette
gaminamas skystas natrio gliukonatas atitinka „pokristalizacinį tirpalą“ ir kad ši įmonė negamina jokio kito skystojo natrio
gliukonato, išskyrus jo „pokristalizacinį tirpalą“.
Be to,
Roquette
mano, kad, remiantis teismų praktika, klausimo dėl atsakomybės už klaidą, padarytą apskaičiuojant baudą, nagrinėjimas neturi
reikšmės ir kad, atsižvelgiant į klaidą, bauda bet kuriuo atveju turi būti atitinkamai sumažinta (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, T‑156/94, Rink. p. II‑645, 584–586 punktai).
Taigi
Roquette
mano, kad jos apyvarta, į kurią reikia atsižvelgti nustatant baudos dydį, neturėtų apimti jos „pokristalizacinio tirpalo“
pardavimo. Apyvarta, į kurią atsižvelgiama ginčijamo sprendimo 48 straipsnyje apskaičiuojant pagrindinį baudos dydį, apima
Roquette
gaminamo „pokristalizacinio tirpalo“ apyvartą.
Dėl šios Komisijos vertinimo klaidos
Roquette
produkto, kuris yra pažeidimo objektas, apyvarta mažesnė nei ta, į kurią buvo atsižvelgta. Dėl šios vertinimo klaidos Komisija
veikė pažeisdama savo pačios ir teisingumo Teismo šioje srityje nustatytas taisykles ir lygybės bei proporcingumo principus.
Todėl
Roquette
neturėtų būti priskiriama „pirmajai kategorijai“ gamintojų, kurių rinkos dalys yra didesnės kaip 20 % ir kuriems skiriama
pagrindinė bauda sudaro 10 mln. eurų, o Komisijos paskirta bauda yra per didelė.

Roquette
taip pat primena, kad pagal teismų praktiką apyvarta yra esminis veiksnys vertinant kiekvienos kartelyje dalyvaujančios įmonės
svarbą ir kad kaip į pažeidimo dydžio rodiklį gali būti atsižvelgiama tik į apyvartą, gaunamą už prekes, dėl kurių buvo sudarytas
kartelis (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80‑103/80, Rink. p. 1825, 120 punktas; šio sprendimo 42 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Gruber+Weber prieš Komisiją
237 punktas ir 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Ensidesa prieš Komisiją
, T‑157/94, Rink. p. II‑707). Ji mano, kad tos pačios baudos išlaikymas sumažėjus apyvartai, atmetus su „pokristalizaciniu
tirpalu“ susijusią apyvartą, pažeidžia vienodo požiūrio ir proporcingumo principus. Be to, ji primena, kad Pirmosios instancijos
teismas, nustatydamas baudas, dėl savo turimos neribotos kompetencijos neprivalo atsižvelgti į Komisijos nuomonę dėl baudos
nustatymo.
Komisija atmeta visus
Roquette
argumentus. Ji nurodo niekaip negalėjusi žinoti, kad
Roquette
gaminamas skystasis natrio gliukonatas yra „pokristalizacinis tirpalas“. Komisijos teigimu, šiuo atžvilgiu
Roquette
tyčia siekė, kad šis klausimas išliktų neaiškus. Norėdama pagrįsti šį tvirtinimą, ji remiasi 1999 m. gegužės 3 d. ir 2001 m.
gegužės 21 d.
Roquette
atsakymais į prašymus pateikti informacijos ir prie 1999 m. lapkričio 19 d.
Roquette
laiško pridėtu komerciniu dokumentu. Komisija pažymi, kad kiekviename iš šių dokumentų
Roquette
kalba apie skystąjį natrio gliukonatą, nepatikslindama, kad tai yra „pokristalizacinis tirpalas“. Be to, tai, kad
Roquette
1999 m. lapkričio 19 d. laiške paminėtas skystasis natrio gliukonatas ir „pokristalizacinis tirpalas“, neleidžia užtikrintai
daryti išvados, jog
Roquette
prekiavo tik skystuoju „pokristalizacinio tirpalo“ tipo natrio gliukonatu. Komisija pažymi, kad
Roquette
žinojo, jog prašymais pateikti informacijos buvo siekiama įvertinti kartelio paveiktą rinką, kad būtų galima apskaičiuoti
baudas. Todėl ji mano, kad yra mažai tikėtina, jog
Roquette
, atsakydama į prašymus pateikti informacijos, nenurodė jos skystojo natrio gliukonato pobūdžio, nes vadovavosi jai pateiktu
pavyzdžiu ir baiminosi, kad nukrypusi nuo joneįvykdys savo pareigos bendradarbiauti. Komisija ginčija šio sprendimo 42 punkte
minėto sprendimo
Gruber+Weber prieš Komisiją
, kuriuo rėmėsi
Roquette
, tinkamumą, nes šioje byloje nagrinėjamu atveju
Roquette
ją suklaidino. Galiausiai Komisija pažymi, kad nė viena iš kartelio dalyvių proceso metu nenurodė, jog kartelis galėjo neapimti
Roquette
gaminamo skystos formos natrio gliukonato.
Papildomai Komisija pabrėžia, kad net jeigu į skystos formos
Roquette
gaminamą produktą nebūtų atsižvelgta apskaičiuojant jos apyvartą, tai neturėtų įtakos Komisijos nustatytam 10 mln. eurų pradiniam
baudos dydžiui.
Šiuo atžvilgiu ji nurodo, kad bauda turi būti proporcinga pažeidimo sunkumui ir trukmei, o ne pačios įmonės apyvartai. Gairėse
numatoma, kad šį sunkumą reikia vertinti atsižvelgiant į pažeidimo pobūdį, įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir
atitinkamos geografinės rinkos dydį. Be to, gairių 1 punkto A dalyje ir teismų praktikoje pripažįstama, kad vienodo požiūrio
principas tam tikrais atvejais gali lemti, jog atitinkamoms įmonėms bus skirtos skirtingos baudos, ir ši diferenciacija nepriklausys
nuo konkrečių aritmetinių skaičiavimų (2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Acerinox prieš Komisiją
, T‑48/98, Rink. p. II‑3859, 90 punktas).
Šioje byloje nagrinėjamu atveju Komisija mano, kad net jei
Roquette
turima rinkos dalis būtų sumažinta nuo 20,96 % iki 17,4 %,
Roquette
vis dar būtų viena iš trijų didžiausių natrio gliukonato gamintojų, kuriai reikėtų nustatyti 10 mln. eurų pradinį baudos
dydį. Ji gerokai lenktų
ADM
ir
Glucona
patronuojančias bendroves, kurių rinkos dalis mažesnė kaip 10 % ir kurioms buvo paskirta 5 mln. eurų bauda.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad pagal ginčijamo sprendimo 34 ir 38 konstatuojamąsias dalis yra nustatyta, jog pažeidimo objektu
esantis produktas yra natrio gliukonatas, kurį sudaro kietas natrio gliukonatas, skystas natrio gliukonatas ir gliukonato
rūgštis, bet ne „pokristalizaciniu tirpalu“ vadinamas produktas.
Be to, iš ginčijamo sprendimo 48 ir 381 konstatuojamųjų dalių matyti, kad apyvarta, į kurią Komisija atsižvelgė, yra kartelio
dalyvių atsakymuose į Komisijos prašymus pateikti informacijos nurodyta apyvarta, ir ši apyvarta atitinka kiekvieno iš kartelio
dalyvių paskutiniais pažeidimo metais, t. y. 1995 m., pasaulyje parduoto natrio gliukonato apyvartą. Taigi Komisija, remdamasi
šiuo pagrindu, manė, jog 1995 m.
Roquette
natrio gliukonato apyvarta sudarė 12 293,62 mlrd. eurų, o tai reiškia, kad jos pasaulinės rinkos dalis sudaro 20,96 % (ginčijamo
sprendimo 48 konstatuojamoji dalis).
Atsakydama į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą klausimą, Komisija patvirtino, kad 12 293,62 mlrd. eurų suma atitiko
80 216 582 Prancūzijos frankų (FRF) sumą, kurią
Roquette
nurodė savo atsakyme į Komisijos 2001 m. gegužės 21 d. prašymą pateikti informacijos. Iš šio 2001 m. gegužės 21 d. pateikto
atsakymo matyti, kad 80 216 582 FRF sumą, kuri rodo 1995 m. pasaulinę
Roquette
natrio gliukonato apyvartą, sudaro 1995 m.
Roquette
apyvartos už kietąjį natrio gliukonatą (60 517 501 FRF), skystos formos natrio gliukonatą (16 029 382 FRF) ir gliukonato rūgštį
(3 669 699 FRF) suma.
Galiausiai
Roquette
prie savo dubliko pridėjo jos generalinio direktoriaus parengtą pažymą, kurioje nurodoma, kad 1995 m. ir anksčiau „skystojo
gliukonato“ pavadinimu ji pardavinėjo tik „pokristalizacinį tirpalą“. Komisija neginčijo šio pareiškimo teisingumo nei savo
triplike, nei atsakymuose į raštu pateiktus Pirmosios instancijos teismo klausimus, nei per teismo posėdį.
Todėl yra akivaizdu, kad
Roquette
apyvarta, į kuria Komisija atsižvelgė, apėmė „pokristalizacinio tirpalo“ pardavimo apyvartą, nors dėl šio produkto kartelis
nebuvo sudarytas. Iš to matyti, kad
Roquette
apyvarta, į kurią buvo atsižvelgta nustatant baudos dydį, yra neteisinga. Taigi
Roquette
klaidingai paskirtos baudos dydis tinkamai neatspindi jos padėties produkto, esančio pažeidimo objektu, rinkoje.
Pirmosios instancijos teismui naudojantis savo neribota kompetencija, šios klaidos pasekmės bus vertinamos išnagrinėjus kitus
Roquette
nurodytus ieškinio pagrindus.
C –
Dėl konkrečios kartelio įtakos
1.     Pirminės pastabos

Roquette
iš esmės tvirtina, kad Komisija neatsižvelgė į ribotą kartelio poveikį, kai vertino konkrečią jo įtaką nagrinėjamai rinkai.
Todėl Komisija, pažeisdama Reglamento Nr. 17 15 straipsnį ir proporcingumo principą, prieštarauja savo pačios ir nusistovėjusiai
teismų praktikai.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti nusistovėjusią teismų praktiką, pagal kurią pažeidimų sunkumas yra nustatomas atsižvelgiant
į daugelį aplinkybių, pavyzdžiui, konkrečias bylos aplinkybes ir jos kontekstą, tačiau privalomo ar baigtinio kriterijų, į
kuriuos reikia atsižvelgti, sąrašo nėra (1996 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją
, C‑137/95 P, Rink. p. I‑1611, 54 punktas; 1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 33 punktas; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 443 punktas).
Savo gairėse (1 punkto A dalies pirmoji pastraipa) Komisija nurodė, kad, vertindama pažeidimo sunkumą, ji atsižvelgė ne tik
į jo pobūdį ir atitinkamos geografinės rinkos dydį, bet ir į „(pažeidimo) konkrečią įtaką rinkai, jeigu ši gali būti įvertinta“.
Šioje byloje nagrinėjamu atveju iš ginčijamo sprendimo 334–388 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija iš tikrųjų nustatė
baudos dydį, apskaičiuotą remiantis pažeidimo sunkumu, ir atsižvelgė į šiuos tris kriterijus. Tokiomis aplinkybėmis ji visų
pirma nusprendė, kad kartelis turėjo „realų poveikį“ natrio gliukonato rinkai (ginčijamo sprendimo 371 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 340 konstatuojamojoje dalyje Komisija pateikė tokią analizę:
„Komisija mano, kad įmonių, kurios šiame sprendime nagrinėjamu laikotarpiu turėjo daugiau kaip 90 % pasaulinės ir 95 % Europos
natrio gliukonato rinkos, padarytas pažeidimas turėjo realios įtakos rinkai EEE, nes jis buvo kruopščiai vykdomas. Kadangi
susitarimais buvo ribojami pardavimo kiekiai, nustatomos aukštesnės kainos nei būtų nusistovėjusios nesant jų ir ribojamas
pardavimas tam tikriems klientams, šie susitarimai turėjo paveikti įprastą veiksmų eigą rinkoje, o kartu ir turėti poveikį
šiai rinkai.“
Ginčijamo sprendimo 341 konstatuojamojoje dalyje ji pabrėžė, kad „kiek tai įmanoma, klausimas dėl susitarimų įgyvendinimo
(buvo) atskirtas nuo klausimo dėl jų įtakos rinkai“, tačiau „vis dėlto neišvengiama, kad tam tikri faktiniai elementai, kuriais
remiantis padarytos išvados šiais dviem klausimais, sutampa“.
Komisija pirmiausia nagrinėjo kartelio veikimą (ginčijamo sprendimo 342–351 konstatuojamosios dalys). Ji nusprendė, kad kartelio
veikimas buvo įrodytas įvairiais elementais, susijusiais su pardavimo kvotomis, kurias ji laikė kartelio pagrindu. Be to,
Komisija nurodė, kad „kartelio nuolatinis rūpestis buvo nustatyti tikslines ir (arba) minimalias kainas“, ir pridūrė mananti,
kad „šios kainos (turėjo) turėti įtakos dalyvių elgesiui, nors jie ne visada jas nustatydavo tokias, kokias reikia“ (ginčijamo
sprendimo 348 konstatuojamoji dalis). Komisija nusprendė, kad „negalima abejoti dėl (kartelio) veikimo veiksmingumo“ (ginčijamo
sprendimo 350 konstatuojamoji dalis).
Paskui Komisija įvertino pažeidimo įtaką natrio gliukonato rinkai. Šiuo klausimu ji pirmiausia nurodė ginčijamo sprendimo
34–41 konstatuojamosiose dalyse pateiktą atitinkamos rinkos vertinimą. Toliau, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 235
ir 236 konstatuojamosiose dalyse pateiktą vertinimą, Komisija, remdamasi
Roquette
patalpose paimtomis dviem lentelėmis (toliau – grafikai) (ginčijamo sprendimo 354 konstatuojamoji dalis), pažymėjo:
„Kainų kitimas, matomas (grafikuose), rastuose tikrinant
Roquette
, rodo, kad kartelio dalyvių tikslas bent jau iš dalies buvo pasiektas. Abu (grafikai), iliustruojantys kainų (Prancūzijos
frankais (FRF)) kitimą Europos natrio gliukonato rinkoje nuo 1977 m. iki 1995 m., rodo kritimą 1985 metais. Šis pokytis tikriausiai
buvo susijęs su ankstesnio kartelio iširimu ir vėlesniu gamybinių pajėgumų naudojimo išaugimu. 1986 m. pabaigoje kainos sumažėjo
beveik dvigubai, palyginti su 1985 m. pradžia. Labai tikėtina, kad susitarimų, kuriais buvo sukurtas naujas kartelis, taikymas
nuo 1986 m. turėjo didelę reikšmę dideliam kainų išaugimui (dvigubai) nuo 1987 m. iki 1989 metų. Kainoms nukritus 1989 m.
(ne taip smarkiai kaip 1985 m.), jų lygis iki 1995 m. išliko apie 60 % didesnis nei 1987 metais.“
Ginčijamo sprendimo 235 ir 236 konstatuojamosiose dalyse, į kurias 354 konstatuojamojoje dalyje daroma nuoroda, Komisija pažymėjo:
„235) Per patikrinimą
Roquette
patalpose paimti du dokumentai pakankamai aiškūs ir yra kartelio įtakos natrio gliukonato rinkai įrodymai. Juose yra (grafikas),
vaizduojantis vidutinę natrio gliukonato kainą Europoje nuo 1977 iki 1995 metų.
236)               (Vienas iš grafikų) akivaizdžiai vaizduoja, kad 1981 m. ir 1987 m., kai pradėjo veikti atitinkamai „pirmasis“ ir „antrasis“
karteliai, kainos smarkiai išaugo. Jos gerokai nukrito 1985 m., kuomet, pasitraukus
Roquette
, iširo „pirmasis kartelis“. Nuo 1987 m. iki 1989 m. natrio gliukonato kainos sparčiai augo; jos tapo dvigubai aukštesnės.
Vėliau, nuo 1989 iki 1995 m., jos nusistovėjo 60 % aukštesnės, nei buvo nukritusios iki žemiausio lygio 1987 metais. Reikia
pažymėti, kad, kitaip nei 1981–1986 m. laikotarpiu, natrio gliukonato kainos galėjo būti išlaikytos labai aukštos iki 1995 metų.“
Galiausiai Komisija apibendrino, išnagrinėjo ir atmetė suinteresuotųjų šalių per administracinę procedūrą pateiktus argumentus,
kuriais buvo siekiama paneigti Komisijos išvadą, padarytą atsižvelgus į
Roquette
patalpose paimtus grafikus. Dėl
ADM
argumentų, kuriais buvo tvirtinama, kad kaina būtų tokia pati, net jei ir nebūtų buvę kartelio, Komisija pažymėjo (ginčijamo
sprendimo 359, 365 ir 369 konstatuojamosios dalys):
359)               <...>
ADM
pateikti argumentai įtikinamai neįrodo, kad kartelio veikimas negalėjo turėti jokios reikšmės kainų svyravimams. Nors
ADM
pasiūlytas scenarijus gali pasitvirtinti nesant kartelio, jis visiškai atitinka egzistuojantį susitarimą. Pajėgumų padidėjimas
devintojo dešimtmečio viduryje galėjo būti tiek pirmojo kartelio (1981–1985) iširimo priežastis, tiek rezultatas. Dėl kitimo
nuo 1987 m. pažymėtina, kad jis visiškai sutampa su kartelio atnaujinimu šiuo laikotarpiu. Todėl aplinkybė, kad natrio gliukonato
kaina pradėjo augti, negali būti visiškai paaiškinta tik konkurencija, tačiau turi būti aiškinama atsižvelgiant į dalyvių
sudarytą susitarimą dėl minimalios kainos, rinkos dalių pasidalijimo ir informacijos bei priežiūros sistemos. Visi šie veiksniai
turėjo įtakos sėkmingam kainų augimui.
<...>
365)               (Vienas iš) pas
Roquette
rastų (grafikų) patvirtina, kad nuo 1991 m. iki 1995 m., t. y. tuomet, kai
ADM
dalyvavo kartelyje, kainos išliko stabilios arba nedaug sumažėjo. Niekas nerodo, kad kainos gerokai sumažėjo ir juo labiau
kad jos buvo rentabilios.
ADM
pasitraukimas iš rinkos tikriausiai gali būti paaiškinamas rimtomis techninėmis problemomis, su kuriomis ji susidūrė iš karto
prisijungusi prie kartelio ir kurios tęsėsi nuolat. Ji niekada nesugebėjo išnaudoti savo pardavimo kvotų.
<...>
369)               Galiausiai yra neįtikėtina, kad šalys keletą kartų būtų nusprendusios susitikti įvairiose pasaulio vietose pasiskirstyti pardavimo
kvotas, nustatyti kainas ir pasidalyti klientais per tokį ilgą laikotarpį, atsižvelgiant, be kita ko, į riziką, jeigu, jų
nuomone, kartelis neturėjo arba turėjo ribotą įtaką natrio gliukonato rinkai.“
Atsižvelgiant į šią analizę, įvairius
Roquette
pateiktus kaltinimus dėl Komisijos įrodinėjamos konkrečios kartelio įtakos galima suskirstyti pagal tai, ar jie yra susiję
su Komisijos padarytomis išvadomis dėl kartelio veikimo, su veiksniais, į kuriuos Komisija atsižvelgė įrodinėdama kartelio
veikimą ir jo poveikį bei su tuo, kad, vertindama konkrečią kartelio įtaką, Komisija neatsižvelgė į kitus veiksnius.
2.     Dėl to, kad Komisija pasirinko klaidingą būdą įrodyti, jog kartelis turėjo konkrečios įtakos rinkai
a)     Šalių argumentai
Remdamasi savo tvirtinimais, susijusiais su veiksnių, į kuriuos Komisija atsižvelgė įrodinėdama kartelio veikimą ir poveikį,
svarba,
Roquette
ginčija, kad Komisija gali įrodyti konkrečią įtaką remdamasi išvadomis dėl kartelio veikimo.
Viena vertus,
Roquette
atmeta Komisijos analizę, pateiktą ginčijamo sprendimo 340–351 konstatuojamosiose dalyse, kuriose ji tvirtina, kad dėl to,
jog kartelis buvo kruopščiai vykdomas, jis turėjo paveikti įprastą elgesį, o veiksmingas susitarimų vykdymas nebūtinai reiškia
tų pačių kainų ir (pardavimo) apimčių taikymą rinkoje, ir kad pakanka priartėjimo prie sutarto lygio. Kita vertus,
Roquette
ginčija ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamojoje dalyje pateiktą Komisijos išvadą dėl įtakos rinkai buvimo, kurią ji padarė
remdamasi nuolatiniais ilgą laiką trukusiais dalyvių susitikimais, nepaisant rizikos.
Komisija ginčija šių argumentų pagrįstumą.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad pagal gairių 1 punkto A dalies pirmąją pastraipą, apskaičiuodama baudą pagal pažeidimo sunkumą,
Komisija, be kita ko, atsižvelgia į „(pažeidimo) konkrečią įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta“.
Šiuo atžvilgiu reikia išnagrinėti tikslią formuluotės „jeigu ji (konkreti įtaka) gali būti įvertinta“ reikšmę. Visų pirma
reikia nustatyti, ar pagal šią formuluotę Komisija, apskaičiuodama baudų dydžius, gali atsižvelgti į konkrečią pažeidimo įtaką
tik tuo atveju ir tik tiek, kiek ji gali kiekybiškai įvertinti šią įtaką.
Kaip teisingai nurodė Komisija, kartelio įtakos atitinkamai rinkai nagrinėjimas yra neišvengiamai susijęs su prielaidomis.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija turi išsiaiškinti, kokia būtų buvusi nagrinėjamo produkto kaina, jei nebūtų kartelio. Tačiau
nagrinėjant realaus kainos kitimo priežastis yra pavojinga daryti kokias nors teorines išvadas apie kiekvienos iš jų vaidmenį.
Reikia atsižvelgti į objektyvią aplinkybę, kad dėl kainų kartelio šalys atsisakė savo laisvės konkuruoti kainomis. Todėl kitų
veiksnių nei šis savanoriškas kartelio šalių susilaikymas nuo veiksmų įtakos vertinimas yra neišvengiamai pagrįstas tikėtinomis,
tačiau tiksliai kiekybiškai neįvertinamomis galimybėmis.
Tad Komisijos negalima kaltinti rėmusis konkrečia kartelio įtaka atitinkamai rinkai, nepaisant to, kad ji negalėjo kiekybiškai
įvertinti šios įtakos ar pateikti skaičių šiuo klausimu, nes antraip šis kriterijus, į kurį atsižvelgiama nustatant baudos
dydį, taptų neveiksmingas.
Todėl konkreti kartelio įtaka atitinkamai rinkai turi būti laikoma pakankamai įrodyta, jei Komisija gali pateikti konkrečių
ir įtikinamų duomenų, su pagrįsta tikimybe patvirtinančių, kad kartelis turėjo įtakos rinkai.
Šioje byloje iš Komisijos atliktos analizės (žr. šio sprendimo 61–66 punktus) apibendrinimo matyti, kad, siekiant padaryti
išvadą dėl kartelio „realaus poveikio“ rinkai, ši analizė pagrįsta dviem elementais. Viena vertus, ji nurodo, kad kartelio
dalyviai kruopščiai vykdė kartelio susitarimus (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 340 konstatuojamąją dalį, pakartotą šio
sprendimo 61 punkte) ir kad kartelis tęsėsi ilgai (ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamoji dalis, pakartota šio sprendimo
66 punkte). Kita vertus, ji tvirtina, kad
Roquette
patalpose paimti grafikai rodo tam tikrą ryšį tarp kartelio nustatytų kainų ir kartelio dalyvių rinkoje taikomų realių kainų
(ginčijamo sprendimo 354 konstatuojamoji dalis, pakartota šio sprendimo 64 punkte).
Visų pirma reikia pažymėti, kad Komisija konkrečią įtaką natrio gliukonato rinkai įvertino ne tik remdamasi veiksmingu kartelio
veikimu. Iš tikrųjų, kaip tai matyti iš šiame sprendime nurodytų ginčijamo sprendimo ištraukų, Komisija siekė, kiek tai įmanoma,
atskirai išnagrinėti kartelio veikimą ir jo konkrečią įtaką rinkai, iš esmės laikydamasi nuomonės, kad kartelio veikimas yra
pirminė ir būtina, tačiau nebūtinai pakankama sąlyga įrodyti konkrečią jo įtaką (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 341 konstatuojamąją
dalį). Tiesa, ginčijamo sprendimo 341 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, jog buvo „neišvengiama, kad tam tikri faktiniai
veiksniai, kuriais remiantis buvo padarytos išvados šiais dviem klausimais, sutampa“. Dėl šios priežasties, kaip tvirtina
Roquette
, Komisija ne visada vartojo tinkamas sąvokas kiekvienoje savo analizės dalyje, tačiau Komisijos negalima kaltinti supainiojus
kartelio veikimo su jo konkrečia įtaka rinkai. Be to, kadangi realus kartelio veikimas yra konkrečios kartelio įtakos pirminė
sąlyga, jis yra pirmasis konkrečios kartelio įtakos požymis.
Taip pat Komisijos negalima kaltinti nusprendus, kad dėl to, jog kartelio dalyviai turi daugiau kaip 90 % pasaulinės ir 95 %
EEE natrio gliukonato rinkos ir skiria daug pastangų šio kartelio susitarimų organizavimui, laikymuisi bei priežiūrai, kartelio
veikimas yra svarbus poveikio rinkai požymis, nes (žr. šio sprendimo 167 punktą) šioje byloje Komisija analizavo ir kitus
dalykus.
Be to, Komisija galėjo pagrįstai manyti, kad šio požymio reikšmė didėja ilgėjant kartelio trukmei. Iš tikrųjų norint, kad
sudėtingas kartelis, kaip šioje byloje, susijęs su kainų nustatymu, rinkų pasidalijimu ir keitimusi informacija, sklandžiai
veiktų, yra būtinos didelės administravimo bei valdymo išlaidos. Todėl Komisija galėjo pagrįstai manyti, kad tai, jog įmonės
ilgą laikotarpį tęsė pažeidimą ir užtikrino jo administracinio valdymo veiksmingumą, nepaisydamos su tokiais neteisėtais veiksmais
susijusios rizikos, rodo, kad kartelio dalyviai turėjo tam tikros naudos iš šio kartelio ir todėl šis kartelis turėjo konkrečią
įtaką atitinkamoje rinkoje, net jei šios įtakos nebuvo įmanoma įvertinti kiekybiškai.
Iš to, kas nurodyta, reikia daryti išvadą, kad Komisija nepasirinko klaidingo metodo įvertinti konkrečią kartelio įtaką natrio
gliukonato rinkai.
3.     Dėl kaltinimų, grindžiamų veiksniais, į kuriuos atsižvelgė Komisija ir kurie patvirtina kartelio veikimą bei poveikį rinkai
a)     Dėl įvairių kartelio etapų
Šalių argumentai

Roquette
manymu, Komisija ginčijamame sprendime išskiria tris pažeidimo vykdymo etapus, t. y. „parengiamąjį“ etapą (nuo 1986 m. gegužės
mėn. iki 1987 m. balandžio mėn.), „vykdymo“ etapą (nuo 1987 m. balandžio mėn. iki 1990 m. gegužės mėn., kai prie kartelio
prisijungė
ADM
) ir „pabaigos“ etapą (nuo 1990 m. gegužės mėn. iki 1995 m. birželio mėn.).
Roquette
tvirtina, kad šis skirstymas tikriausia yra grindžiamas kartelio įtakos rinkai laipsniu ir kad Komisija netinkamai įvertino
kartelio įtaką pirmajame ir paskutiniajame etapuose.

Roquette
mano, kad parengiamajame etape nebuvo jokios realios antikonkurencinės įtakos atitinkamai rinkai, nes dalyviai šiame etape
tik užmezgė ryšius ir susitarė dėl pagrindinių kartelio principų. Kadangi Komisija ginčijamo sprendimo 106 konstatuojamojoje
dalyje pripažino, jog 1986 m. gegužės mėn. vykęs susitikimas neturėjo įtakos ir todėl į jį neturėjo būti atsižvelgta vertinant
kartelio įtaką,
Roquette
mano, kad 1987 m. vasario 19–20 d. susitikimas irgi neturėjo įtakos, todėl Komisija taip pat neturėtų į jį atsižvelgti.
Roquette
tvirtinimu, per pastarąjį susitikimą buvo nustatyti tik kartelio principai, tačiau ne praktinė tvarka, kuri buvo nustatyta
tik per 1987 m. balandžio 11–12 d. susitikimą. Todėl Komisija galėjo atsižvelgti į pažeidimo poveikį tik nuo 1987 m. balandžio
mėn., o ne nuo 1987 m. vasario mėn., kaip ji tai padarė.
Be to,
Roquette
mano, kad Komisija, vertindama kartelio poveikį rinkai, neatsižvelgė į kartelio veikimo susilpnėjimą pabaigos etape. Komisija
neatsižvelgė į kompensavimo sistemos persvarstymą dėl to, kad
ADM
negalėjo laikytis jai nuo prisijungimo prie kartelio momento priskirtų kvotų, nors Komisija pripažino šias aplinkybes ginčijamo
sprendimo 100, 200 ir 209 konstatuojamosiose dalyse. Komisija taip pat neatsižvelgė į tai, kad principai, dėl kurių buvo susitarta
susitikimų metu, visų pirma susiję su pardavimo duomenų perdavimu ir tuo, kaip dalyviai laikosi kvotų, nebuvo įgyvendinami.
Visų pirma
Roquette
tvirtina, kad Komisija neatsižvelgė į jos atsisakymą dalyvauti išorinėje priežiūros sistemoje, o tai jai suteikė veiksmų
laisvę.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl to, kad nebuvo atsižvelgta į įvairius kartelio etapus, visų pirma reikia pažymėti, kad, priešingai nei tvirtina
Roquette
, Komisija nenustato kartelio įtakos lygio kiekviename jo etape. Iš tikrųjų iš ginčijamo sprendimo 352 ir kitų konstatuojamųjų
dalių matyti, kad Komisija į kartelio įtaką atsižvelgė remdamasi vieninteliu laikotarpiu, apimančiu visą pažeidimo trukmę.
Be to, dėl kartelio įtakos nebuvimo kartelio parengiamajame etape reikia pripažinti, kad iš ginčijamo sprendimo matyti, jog
1987 m. vasario 19–20 d. Amsterdame vykusiame susitikime
Benckiser GmbH
(kuri 1988 m.
Jungbunzlauer
perdavė savo veiklą, susijusią su natrio gliukonatu),
Fujisawa
,
Glucona
ir
Roquette
sudarė bendrą pagrindinį susitarimą, kurio sąlygos turėjo būti svarstomos kitame susitikime, turėjusiame įvykti po dviejų
mėnesių Vankuveryje (ginčijamo sprendimo 109 ir 109 konstatuojamosios dalys), ir kad per 1987 m. balandžio 11–12 d. Vankuveryje
vykusį susitikimą tos pačios šalys bei
Finnsugar
patikslino kartelio veikimo principus (ginčijamo sprendimo 112, 113, 115 ir 116 konstatuojamosios dalys).
Tačiau 1987 m. vasario 19–20 d. Amsterdame vykusiame susitikime dėl rinkos dalių nustatymo, įšaldymo ir laikymosi principo
remiantis realiomis einamųjų metų ar dviejų ankstesniųjų metų pardavimo apimtimis buvo susitarta, kad bus remiamasi 1986 m.
pardavimo duomenimis (ginčijamo sprendimo 108 konstatuojamoji dalis) ir kad rinkos dalys bus paskirstytos pagal tam tikrą
skirstymo būdą. Pastarasis veiksnys yra nurodytas 1997 m. kovo 3 d.
Roquette
atstovo rašte, kurį
Roquette
pateikė Komisijai per administracinę procedūrą. Todėl 1987 m. vasario 19–20 d. Amsterdame vykusio susitikimo metu šalys susitarė
bent jau dėl kai kurių praktinių sąlygų, o tai leido karteliui veikti iš dalies. Todėl jo veikimas nuo šios datos negali būti
ginčijamas, nepaisant įvairių vėlesnių patikslinimų.
Dėl neatsižvelgimo į kartelio poveikio sumažėjimą kartelio pabaigos etape iš ginčijamo sprendimo neabejotinai matyti, kad
tai, jog
ADM
nesilaikė kvotų, lėmė daug konfliktų tarp kartelio dalyvių ir reikalavimus atsisakyti kompensavimo sistemos (visų pirma žr.
ginčijamo sprendimo 100, 200 ir 209 konstatuojamąsias dalis). Tačiau
ADM
nesugebėjimas įvykdyti pardavimo kvotų, kai kiti kartelio dalyviai ribojo savo prekės pasiūlą, dar labiau sumažino natrio
gliukonato pasiūlą rinkoje, o tai tik sustiprino kartelio įtaką.
Be to, dėl
Roquette
argumentų, susijusių su tuo, kad dalyviai nesilaikė įpareigojimo teikti duomenis, susijusius su jų pardavimu ir kvotų laikymusi
pabaigos etape, reikia pažymėti, kad
Roquette
, siekdama pagrįsti šį argumentą, tenurodė savo atsisakymą dalyvauti išorinės priežiūros sistemoje, dėl kurios ji išlaikė
veiksmų laisvę. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką realūs įmonės veiksmai, kurių ji tvirtina ėmusis, neturi reikšmės vertinant
kartelio įtaką rinkai, nes turi būti atsižvelgiama tik į bendrą viso pažeidimo, kuriame ji dalyvavo, įtaką (1999 m. liepos
8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 150 ir 152 punktai ir 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 160 ir 167 punktai). Todėl argumentas dėl to, kad nebuvo atsižvelgta į kartelio įtakos sumažėjimą
pabaigos etape, taip pat yra nepagrįstas.
Galiausiai bet kuriuo atveju, net jei paaiškėtų, kad kartelis parengiamojo ir pabaigos etapais neveikė, tai negali savaime
patvirtinti, kad kartelis neturėjo įtakos rinkai. Kartelio įtaka nebūtinai yra sietina su jo trukme. Todėl negalima paneigti,
kad jeigu ilgą laiką kartelio įtakos nėra, o per trumpą laiką jis sukelia labai rimtų pasekmių, šio kartelio įtaka yra tokia
pat didelė kaip ir kartelio, turinčio tam tikrą poveikį per visą jo trukmę, įtaka. Todėl tai, kad tam tikrą laiką kartelio
įtakos nėra arba ji nedidelė, net jeigu ir būtų įrodyta, nebūtinai reiškia, kad tokia įtaka yra mažesnė nei įtaka per visą
kartelio laikotarpį.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, reikia atmesti
Roquette
kaltinimus, pagrįstus neatsižvelgimu į įvairius kartelio etapus.
b)     Dėl kartelio tikslų neįvykdymo
Įžanga

Roquette
taip pat mano, kad kartelis turėjo nedidelę realią įtaką „vykdymo“ etapu (nuo 1987 m. balandžio mėn. iki 1990 m. gegužės
mėn.), ir Komisija tinkamai į tai neatsižvelgė. Visų pirma
Roquette
tvirtina, kad nebuvo atsižvelgta į nedidelę kartelio įtaką, turint omenyje priežiūros sistemos sutrikimus ir kartelio tikslų
– kvotų įvedimo, kainų nustatymo ir pasidalijimo klientais – neįgyvendinimą.
Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pažymėti, kad šioje byloje Komisija neįrodinėja kartelio įtakos remdamasi visišku šių tikslų
įgyvendinimu. Komisija mano, kad visų pirma dalyvių pasikeitimas duomenimis, tikslus rinkos dalių nustatymas, tikslinių ir
(arba) minimalių kainų nustatymas ir klientų priskyrimas kartelio dalyviams vykstant susitikimams patvirtina kartelio veikimą.
Atsižvelgdama į šį veikimą ir kainų pokyčius natrio gliukonato rinkoje, kurie, Komisijos manymu, matyti iš
Roquette
patalpose paimtų grafikų, Komisija daro išvadą, kad pirmasis tikslas, kurio siekė kartelio dalyviai – dirbtinas aukštų natrio
gliukonato kainų išlaikymas – bent iš dalies buvo pasiektas (ginčijamo sprendimo 354 punktas).
Todėl reikia išnagrinėti visus
Roquette
kaltinimus, susijusius su nepasiektais kartelio tikslais, siekiant nustatyti, ar šie kaltinimai gali paneigti kartelio veikimą,
kurį įrodė Komisija. Iš tikrųjų, kadangi kartelio veikimas yra išankstinė konkrečios minėto kartelio įtakos buvimo sąlyga,
paneigus jo veikimą nebūtų įmanoma įrodyti konkrečios įtakos buvimo.
Priežiūros sistema
–       Šalių argumentai

Roquette
tvirtina, kad priežiūros sistema, kuri turėjo būti pagrindinis kartelio poveikio elementas, visiškai neveikė. Komisija tai
pripažino ginčijamo sprendimo 93, 172, 195 ir 214 konstatuojamosiose dalyse, o
Roquette
tai pabrėžė savo 1999 m. liepos 22 d. bendradarbiavimo memorandume (toliau – 1999 m. liepos 22 d. memorandumas), o tai rodo,
kad susitarimo dalyviai pateikė netikslius duomenis.
Roquette
tvirtina, kad, vertindama pažeidimo sunkumą, Komisija vis dėlto neatsižvelgė į šią neveikiančią priežiūros sistemą.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kalbant apie priežiūros sistemas, t. y. visų pirma apie sistemą, įgyvendintą tarpininkaujant Šveicarijos patikos bendrovei,
kuri surinkdavo statistinius kartelio dalyvių duomenis, ir apie sistemą, kuria pasinaudodamas vienas iš kartelio narių surinkdavo
kitų kartelio dalyvių duomenis, o vėliau juos paskirstydavo kitiems kartelio dalyviams (ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamoji
dalis), neginčijama, kad jos neveikė tobulai, todėl šiose sistemose pateikti duomenys ne visai atspindi rinkos realybę.
Tačiau nė viena iš
Roquette
nurodytų aplinkybių neleidžia paneigti to, kad kartelio dalyviai perdavinėjo duomenis pagal priežiūros sistemą. Be to, net
pripažįstant, kad perduoti duomenys yra apytikriai, jie turėjo būti bent kažkiek svarbūs, todėl naudingi kartelio dalyviams.
Dalyviai niekada nenustojo perdavinėję duomenų į priežiūros sistemą ir toliau susitikinėjo, kad juos aptartų ir šiuo pagrindu
nustatytų kvotas.
Todėl savo ginčijamo sprendimo 344 konstatuojamojoje dalyje Komisija galėjo teisėtai daryti išvadą, kad dalyviai įgyvendino
priežiūros sistemą, net jeigu ji nebuvo tobula.
Kvotos
–       Šalių argumentai

Roquette
tvirtina, kad pardavimo kvotų sistemos nustatymas iš esmės tapo neveiksmingas, nes neveikė priežiūros sistema. Be to, iš
ginčijamo sprendimo 181, 196, 200, 209 ir 225 konstatuojamųjų dalių matyti, kad kvotų laikymasis nuolat kėlė sunkumų. Be to,
Roquette
priduria, kad visą bendradarbiavimo su Komisija laikotarpį ji  mėgino atkreipti šios dėmesį į kvotų nesilaikymą. Taigi savo
1999 m. liepos 22 d. memorandume ji nurodė visuomet gaminusi ir pardavinėjusi maksimaliu savo pramoniniu pajėgumu, taip paneigdama
bet kokią gamybos ar pardavimo apribojimo galimybę, ir vadovavusis paklausos pokyčiais.
Roquette
pažymi, kad Komisija neginčijo šios aplinkybės, tačiau ji į ją neatsižvelgė savo analizėje. Ji taip pat nurodė, kad kai kurie
kartelio dalyviai viršijo pardavimo kvotas, todėl kyla abejonių dėl to, kiek yra tikėtini Komisijos tvirtinimai, susiję su
priskirtų metinių kiekių tikslumu. Galiausiai
Roquette
mano, kad jos analizę patvirtina tai, jog paskirtos kvotos buvo gerokai viršytos, ir dėl to, pritaikius kitų kartelio dalyvių
paskirtą bausmę, ji prarado svarbų klientą.

Roquette
ginčija Komisijos argumentavimą, kuris, remiantis nedideliais skirtumais tarp sutartų kvotų ir realių pardavimo apimčių,
verčia manyti, kad dalyviai „iš tikrųjų veiksmingai taikė“ kvotų sistemą (ginčijamo sprendimo 346 konstatuojamoji dalis).
Roquette
manymu, tokios išvados negalima daryti iš kartelio dalyvių pateiktų skaičiais, nes yra aiškiai įrodyta, kad daugelis šių
skaičių netikslūs ir kad jos atveju kvotų sistema neturėjo jokios įtakos jos prekybos politikai. Kartelio dalyvių negalėjimas
priversti
Roquette
arba
ADM
laikytis savo kvotų rodo kvotų sistemos neefektyvumą. Galiausiai
Roquette
ginčija, kad Komisija ginčijamo sprendimo 347 konstatuojamojoje dalyje galėjo nuspręsti, jog kvotų vykdymą lemia „kruopštus
parengimas“, nes kvotų nustatymas kartu su kompensavimo sistema sumažina jų griežtumą.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl Komisijos atsižvelgimo į kvotas
Roquette
mano, kad, pirma, kvotų sistemos veiksmingumą iš esmės panaikino priežiūros sistemos sutrikimai. Kadangi, kaip nurodyta šio
sprendimo 98 punkte, galimi priežiūros sistemos sutrikimai neleidžia suabejoti jos taikymu, dėl šios priežiūros sistemos minėti
sutrikimai taip pat negali daryti įtakos kvotų sistemos taikymui.
Antra,
Roquette
tvirtina, kad dalyviai nesilaikė kvotų. Žinoma, kaip Komisija nurodo ginčijamame sprendime, jeigu tam tikros aplinkybės liudija,
kad kai kurios įmonės nesilaikė kvotų, reikia pažymėti, kad dalyviai toliau reguliariai aptarinėjo šias kvotas ir jų laikymąsi.
Tai pakankamai patvirtina, kad dalyviai buvo sukūrę kvotų sistemą ir kad ji buvo bent iš dalies taikoma. Jeigu, kaip tvirtina
Roquette
, kvotos būtų aptarinėjamos tik teoriškai, dalyviai nebūtų varginęsi toliau jas aptarinėti.
Be to, akivaizdu, ir
Roquette
tam neprieštarauja, kad kai kurie dalyviai ginčijosi dėl kvotų laikymosi. Dalyviai susiginčijo, kai
Finnsugar
atstovai pranešė norintys gerokai padidinti savo rinkos dalį (ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamoji dalis).
Finnsugar
ketinimų deklaracija ir jos sukelta reakcija yra išankstinių susitarimų dėl kvotų ir rinkos dalių pasidalijimo požymis. Taip
pat raginimai, kad
ADM
laikytųsi savo kvotų, ir
Glucona
nepasitenkinimas dėl to, kad
ADM
jų nesilaiko, rodo, jog
Glucona
manė esanti susaistyta dalyviams, taigi ir jai pačiai, kartelio pagrindu nustatytų kvotų, o tai leidžia daryti prielaidą,
kad tam tikru metu ji jų laikėsi (ginčijamo sprendimo 193 konstatuojamoji dalis).
Trečia,
Roquette
tvirtina, kad Komisija negalėjo pasitikėti kartelio dalyvių pateiktais skaičiais, nes yra nustatyta, jog daugeliu atvejų
šie skaičiai buvo netikslūs. Todėl
Roquette
mano, kad Komisija negalėjo įrodyti kartelio veikimo remdamasi nedideliu kvotų ir faktinio pardavimo apimčių skirtumu.
Nors negali būti paneigta, kad kai kurie kartelio dalyviai pateikė netikslius duomenis, kuriuos kiti kartelio dalyviai palaikė
tiksliais, dalyviai iš tiesų vieni kitiems perdavė duomenis, o rinkos dalys buvo tiksliai apskaičiuotos ir dalyviai jas pripažino.
Šios aplinkybės rodo kartelio veikimą.
Ketvirta,
Roquette
teigia, kad tai, jog nei ji pati, nei
ADM
negalėjo būti priverstos laikytis savo kvotų, patvirtina, kad kompensavimo sistema neveikė. Be to,
Roquette
mano, kad kvotų nustatymas sukuriant kompensavimo sistemą sušvelnina jų griežtumą ir kad todėl Komisija, atsižvelgdama tik
į kvotų taikymą, negali daryti išvados, jog dalyviai jas „kruopščiai parengė“.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad kompensavimo sistemos tikslas yra kasmet, remiantis konkrečiai įmonei paskirtos metinės
kvotos ir jos faktinio pardavimo skirtumu, padidinti ar sumažinti tos įmonės kitų metų kvotas. Taip įmonės, kuri viršijo jai
paskirtą metinę kvotą, kitų metų kvota būdavo sumažinama jos praėjusių metų kvotos ir faktinio pardavimo skirtumu, ir atvirkščiai
(ginčijamo sprendimo 99 konstatuojamoji dalis).
Tačiau tai, kad
ADM
ir
Roquette
niekada negalėjo būti priverstos laikytis savo kvotų, nebūtinai patvirtina, kad kompensavimo sistema neveikė. Iš tikrųjų
tai, kad nepavykus įvykdyti kvotos
ADM
, palyginti su kitais kartelio dalyviais, sukaupė kvotų perviršį, kuris sukėlė
Glucona
nepasitenkinimą (ginčijamo sprendimo 193 konstatuojamoji dalis), įrodo, kad dėl to, jog
ADM
nesilaikė kvotų, buvo baudžiama ir kad kompensavimo sistema veikė. Komisijos nurodytas kruopštumas bet kuriuo atveju buvo
susijęs tik su pačiu kvotų nustatymu. Galiausiai šis argumentas neturi faktinio pagrindo, nes nagrinėjamoje byloje kompensavimo
sistema nesušvelnina kvotų griežtumo. Kompensavimo sistema iš tikrųjų leidžia tik atidėti bausmę už kvotų nesilaikymą. Be
to, pati
Roquette
pažymi, kad dalyvis negali piktnaudžiauti šia kompensavimo sistema, nes, kaip matyti iš 1999 m. liepos 22 d. memorandumo,
pritaikius kitų kartelio dalyvių paskirtą bausmę dėl kvotų nesilaikymo, ji prarado
Glucona
, svarbų klientą natrio gliukonato rinkoje.
Taigi Komisija įrodė kvotų sistemos taikymą.
Kainos
–       Šalių argumentai

Roquette
taip pat mano, kad žemiausių ir (arba) tikslinių kainų nustatymas praktiškai niekada neveikė. Ginčijamo sprendimo 199 ir
209 konstatuojamosios dalys ir 1999 m. liepos 22 d. memorandumas patvirtina, kad dalyviai nesilaikė žemiausių ir (arba) tikslinių
kainų. Ginčijamo sprendimo 219 konstatuojamojoje dalyje esantis teiginys, kad buvo laikomasi žemiausių ir (arba) tikslinių
kainų, buvo įrodytas tik
Glucona
atžvilgiu.
Be to,
Roquette
mano, kad Komisija neatsižvelgė į jos pateiktus duomenis, leidžiančius nustatyti, kad kartelio dalyvių nustatytos ir jos
taikytos kainos labai skyrėsi, ir į tai, kad jos kainos visada buvo mažesnės už tikslines ir (arba) minimalias kainas. Siekdama
paaiškinti šį argumentą,
Roquette
savo ieškinyje lentelių forma pateikė pagrindinių pirkėjų Europoje ir 1989–1994 m. taikytų kainų sąrašą.
Be to,
Roquette
tvirtina, kad 1999 m. liepos 22 d. memorandume ji atkreipė Komisijos dėmesį į tai, jog dalyvių nustatyta tikslinė kaina buvo
tik teorinė.
Be to,
Roquette
mano, kad Komisijos argumentas, jog susitarimų dėl kainų vykdymas yra įrodytas, jeigu taikomos kainos priartėja prie sutartinio
lygio (ginčijamo sprendimo 348 konstatuojamoji dalis), nagrinėjamoje byloje galioja tik tikslinėms, o ne minimalioms kainoms.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl to, kad žemiausių ir (arba) tikslinių kainų sistema neveikė, nėra ginčijama, jog dalyviai pranešė apie tam tikrus sutartų
kainų netaikymo atvejus (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 199 ir 209 konstatuojamąsias dalis).
Vis dėlto iš to negalima daryti išvados, kad tikslinės ir (arba) minimalios kainos niekada nebuvo pradėtos taikyti. Kaip pripažįsta
Roquette
, iš ginčijamo sprendimo 219 konstatuojamosios dalies matyti, kad
Glucona
laikėsi tikslinių kainų.
Be to, priešingai nei tvirtina
Roquette
, ne vien ši konstatuojamoji dalis patvirtina, kad kai kurie kartelio dalyviai taikė sutartas kainas. Iš ginčijamo sprendimo
204 konstatuojamosios dalies aišku, kad
Jungbunzlauer
vidaus raštas įrodo, jog ši įmonė taikė mažiausią kainą, dėl kurios buvo susitarta kartelio susitikime.
Todėl Komisija pagrįstai nustatė, kad dalyvių nustatytos kainos nebuvo tik teorinės ir kad šalys vykdė, nors ir ne nuosekliai,
susitarimus dėl kainų.
Šios išvados nepaneigia aplinkybė, darant prielaidą, kad ji jau įrodyta, jog
Roquette
niekada nesilaikė kartelio nustatytų kainų ir jog tikroji jos kaina visada gerokai skyrėsi nuo tikslinės kainos. Kaip nurodyta
šio sprendimo 89 punkte, nagrinėdamas Komisijos atliktą pažeidimo sunkumo vertinimą, Pirmosios instancijos teismas neprivalo
nagrinėti pačių įmonių elgesio, nes nustatant bendrą baudų dydį turi būti atsižvelgta ne tik į pasekmes, kurios atsiranda
dėl faktinio įmonės elgesio, kurio ji tvirtina laikiusis, bet į bendras viso pažeidimo, kuriame ji dalyvavo, pasekmes.
Galiausiai
Roquette
mano, kad nagrinėjamoje byloje Komisijos nuomonė, jog kartelio dėl tikslinių kainų ir pardavimo apimties faktinis įgyvendinimas
nebūtinai reiškia, kad rinkoje bus taikomos visiškai tos pačios kainos ir pardavimo apimtys, nes įrodyti susitarimo taikymą
pakanka, jog dalyviai nustatytų kainas, kurios priartėtų prie sutarto dydžio (ginčijamo sprendimo 348 konstatuojamoji dalis),
yra neteisinga. Ji mano, kad ši Komisijos pozicija turi reikšmės tik tikslinių, o ne minimalių kainų atveju. Šioje byloje
nagrinėjamu atveju kalbama tik apie minimalias kainas. Šiuo atžvilgiu pakanka pripažinti, kad
Roquette
negalėjo įrodyti, kaip tokia pozicija turėtų skirtis minimalių kainų atveju.
Todėl Komisija galėjo pagrįstai daryti išvadą, kad dalyviai įgyvendino natrio gliukonato kainų kartelį.
Pasidalijimas klientais
–       Šalių argumentai

Roquette
tvirtina niekada nedalyvavusi susitarimuose dėl klientų ir išlaikiusi turimą rinkos dalį, o tai patvirtina pasikeitimo klientais
sistemos neveiksmingumą ir verčia suabejoti kartelio įtaka.
Komisija nepateikia konkrečių argumentų šiuo atžvilgiu.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl
Roquette
argumentų, susijusių su pasikeitimo klientais sistemos neveiksmingumu, reikia pažymėti, kad
Roquette
šį argumentą grindžia tik tuo, kad ji pati nedalyvavo minėtame pasikeitime.
Tokia aplinkybė neleidžia ginčyti to, kad kiti kartelio dalyviai tarpusavyje keitėsi klientais, kaip tai matyti iš 1989 m.
rugpjūčio 9 d. Ciūriche vykusių susitikimų protokolų (ginčijamo sprendimo 137 konstatuojamoji dalis) ir rankraštinių
Roquette
pastabų, padarytų per 1989 m. lapkričio 28 d. susitikimą Hakone ir 1991 m. birželio 11–12 d. susitikimą Ženevoje (ginčijamo
sprendimo 148 ir 177 konstatuojamosios dalys).
Bet kuriuo atveju, kaip nurodyta šio sprendimo 89 punkte, šiuo pažeidimo sunkumo nagrinėjimo etapu reikia atsižvelgti tik
į bendrą viso pažeidimo įtaką, o ne į konkretų vieno iš pažeidimo dalyvių elgesį. Kadangi
Roquette
kaltinimai yra susiję tik su jos pačios elgesiu, šiuo analizės etapu negalima sutikti su šiuo argumentu.
Taigi Komisija galėjo pagrįstai daryti išvadą, kad dalyviai tarpusavyje keitėsi klientais.
Dėl minėtų priežasčių reikia pripažinti, kad Komisija nesuklydo manydama, jog dalyviai įgyvendino kartelį.
c)     Dėl kaltinimų, grindžiamų tuo, kad į kartelio įtaką buvo atsižvelgta remiantis
Roquette
patalpose paimtais grafikais
Šalių argumentai

Roquette
manymu, Komisija, siekdama įrodyti kartelio įtaką, remiasi tik jos patalpose paimtais grafikais.
Roquette
teigimu, šie grafikai nėra susiję su visomis įmonėmis ir Komisija klaidingai padarė bendras išvadas dėl kartelio remdamasi
konkrečia jos situacija. Be to, šiuose paimtuose grafikuose pateikiami duomenys visiškai prieštarauja klientams taikomoms
kainoms, kurias
Roquette
pateikė Komisijai su ja bendradarbiaudama, o tai rodo kartelio nustatytų kainų netaikymą. Be to, šiuose grafikuose nuo 1989 m.
(pagrindinis kartelio etapas) nurodyti dideli svyravimai ir mažėjimo tendencija, o tai vis dėlto prieštarauja karteliui, kuris
sėkmingai veikia.
Roquette
mano, kad Komisija savo atsiliepime į ieškinį taip pat pripažino nežinanti, ar šie grafikai atitinka
Roquette
taikomas natrio gliukonato kainas, ar visų kartelio dalyvių natrio gliukonato kainas. Šios dvejonės patvirtina, jog Komisija
nebuvo pakankamai kruopšti, kad daugiau sužinotų iš šių grafikų.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Be to, kad atsižvelgdama į kartelio veikimą Komisija konstatavo realią jo įtaką (žr. šio sprendimo 63 punktą), ji, remdamasi
galimu kartelio veikimo ir dviejose
Roquette
patalpose paimtuose grafikuose pavaizduotos kainų kaitos santykiu, padarė išvadą, jog kartelis turi „realų poveikį“.
Šiuo atžvilgiu paaiškėjo, kad grafikuose, kuriuos Komisija rado dviejose
Roquette
patalpose, iš kurių pirmasis pavadintas „Sodos gliukonatas – Kainų kaita Europoje“, o antrasis – „Sodos gliukonato kainų kaita
Europoje“, vaizduojama kainų kaita. Šiuose grafikuose pavaizduotos santykiu FRF/kg išreikštos kainos (ordinatės ašyje) ir
metai (abscisės ašyje), pirmajame grafike apimantys 1977 m.–1995 m. laikotarpį, o antrajame – 1979 m.–1992 m laikotarpį.
Pirmasis grafikas rodo, kad nuo 1985 m. iki 1987 m. pradžios kaina mažėja nuo daugiau kaip 8,5 FRF/kg iki šiek tiek daugiau
kaip 4,5 FRF/kg. Nuo 1987 m. iki 1989 m. pradžios ši kaina auga ir nuo šiek tiek mažiau kaip 4,5 FRF/kg padidėja iki šiek
tiek daugiau kaip 8 FRF/kg. 1989–1991 m. ši kaina vėl mažėja nuo kiek daugiau kaip 8 FRF/kg iki šiek tiek mažiau kaip 7.5 FRF/kg,
o vėliau, nuo 1991 m., pakyla iki maždaug 7,5 FRF/kg ir iki 1994 m. nusistovi. Antrajame grafike panaši kainų kaita matyti
1986–1992 m. laikotarpiu.
Remiantis šiais grafikais galima konstatuoti, kad susitarimų, kuriais buvo sukurtas naujas kartelis, taikymas nuo 1986 m.
sutampa su dideliu kainų išaugimu (padvigubėjimu) 1987–1989 m., palyginti su 1985 m. pradžioje buvusia kaina.

Roquette
vis dėlto tvirtina, kad šiuose grafikuose nurodytos kainos atitinka jos taikytas, o ne rinkos kainas. Nors iš tiesų šiuose
grafikuose nenurodoma, ar kalbama apie
Roquette
ar apie visos natrio gliukonato rinkos kainas, vis dėlto reikia pažymėti, kad per administracinę procedūrą (ginčijamo sprendimo
355–362 konstatuojamosios dalys) kiti kartelio dalyviai rėmėsi šiais grafikais, kai argumentavo kainų padidėjimą 1987–1989 metais.
ADM
nurodo, kad buvo savaime sugrįžta prie kainų, taikytų iki 1987 metų.
Akzo
tai grindžia valiutų kursų svyravimais (ginčijamo sprendimo 357 konstatuojamoji dalis).
Tai, kad kiti kartelio dalyviai mėgina pateisinti šiuos grafikuose pavaizduotą kainų kaitą, rodo, kad jie mano, jog ten nurodytos
natrio gliukonato kainos taip pat atitinka jų taikomas kainas, o ne tik
Roquette
taikomas kainas. Kadangi nėra ginčijama, kad kartelio dalyviai kartu užima daugiau kaip 90 % rinkos, Komisija galėjo pagrįstai
remtis šiais grafikais tam, kad įrodytų kartelio įtaką natrio gliukonato rinkai.

Roquette
taip pat mano, kad šiuose grafikuose nurodytos kainos neatitinka kainų pagal ieškovės, kai ji bendradarbiavo su Komisija,
pateiktus duomenis.
Tačiau reikia pažymėti, kad
Roquette
bendradarbiaujant su Komisija pateikti duomenys ne visada apima 1987–1989 m. laikotarpį.
Roquette
pagal šiuos duomenis ieškinyje atliktas žemiausių ir faktinių vidutinių kainų palyginimas apima tik laikotarpį nuo 1989 m.
iki 1994 m. spalio mėn. ir neapima laikotarpio, per kurį, remiantis paimtais grafikais, kainos išaugo labiausiai, t. y. nuo
1987 m. pradžios iki 1989 m. vidurio. Be to, iš 1999 m. spalio 12 d.
Roquette
laiško, pateikto kartu su kai kuriais iš minėtų duomenų, matyti, kad dokumente, kuriame nurodomi šie duomenys, yra pavaizduoti
Roquette
1988–1997 m. natrio gliukonato pardavimo kainų pokyčiai kai kuriems klientams, kurie sudarė maždaug trečdalį jos pardavimo
pasaulyje.
Galiausiai bet kuriuo atveju reikia priminti, kad realus įmonės elgesys, kurio ji tvirtina laikiusis, yra nesvarbus vertinant
kartelio įtaką rinkai, nes turi būti atsižvelgiama tik į bendrą viso pažeidimo įtaką (žr. šio sprendimo 89 punktą). Taigi
siekdama nustatyti kartelio įtaką natrio gliukonato rinkai, Komisija neprivalėjo nagrinėti pačios
Roquette
elgesio, nes įtaka, į kurią turi būti atsižvelgiama nustatant bendrą baudų dydį, yra bendra viso pažeidimo, kuriame ji dalyvavo,
įtaka.
Dėl
Roquette
argumento, kad paimtuose grafikuose nuo 1989 m., t. y. pagrindiniu kartelio laikotarpiu, pastebimi svyravimai ir mažėjimo
tendencija, nėra sėkmingai veikiančio kartelio požymiai, reikia pažymėti, kad, nors abiejuose grafikuose 1989–1991 m. laikotarpiu
matyti mažėjimas, po šio kainų sumažėjimo iki 1992 m. pastebimas kainų didėjimas. Be to, remiantis vienu iš dviejų grafikų,
po šio didėjimo iki 1992 m. kainos sąlygiškai nusistovėjo iki 1995 metų. Todėl negalima patvirtinti bendros mažėjimo tendencijos.
Be to, kartelio kainų svyravimas kartelio metu neįrodo, kad kartelis neturėjo įtakos.
Todėl
Roquette
kaltinimus, grindžiamus tuo, kad remiantis jos patalpose paimtais grafikais kartelis neturėjo konkrečios įtakos, reikia atmesti.
4.     Dėl kaltinimų, grindžiamų tuo, kad, vertindama kartelio įtaką, Komisija neatsižvelgė į kitus veiksnius
a)     Dėl neatsižvelgimo į rinkos specifiką
Šalių argumentai

Roquette
taip pat mano, kad Komisija turėjo atsižvelgti į nagrinėjamos prekės ypatybes, t. y. į tai, kad ji sudaro labai mažą vartotojams
tenkančių gamybos sąnaudų dalį, į labai mažą rinką ir į ypač didelę pirkėjų galią.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl atsižvelgimo į rinkos dydį, prekės vertę ir pirkėjų galią visų pirma reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalį baudos dydis yra nustatomas remiantis pažeidimo sunkumu ir jo trukme. Be to, vadovaujantis gairėmis, pradinis baudos
dydis yra nustatomas pagal pažeidimo sunkumą atsižvelgiant į patį pažeidimo pobūdį, jo konkrečią įtaką rinkai ir geografinės
rinkos dydį.
Taigi teisės aktai aiškiai neįpareigoja Komisijos atsižvelgti į tai, kad produkto rinka yra maža, minėto produkto vertę ar
pirkėjų galią.
Vis dėlto pagal teismų praktiką, vertindama pažeidimo sunkumą, Komisija privalo atsižvelgti į daugybę veiksnių, kurių pobūdis
ir svarba skiriasi atsižvelgiant į svarstomo pažeidimo rūšį ir konkrečias to atvejo aplinkybes (šio sprendimo 46 punkte minėto
sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
120 punktas). Negalima atmesti to, kad tarp šių veiksnių, liudijančių pažeidimo sunkumą, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų
atvejį, gali būti pažeidimo objektu esančio produkto vertė, nagrinėjamo produkto rinkos dydis ir pirkėjų galia.
Todėl jei rinkos dydis, produkto vertė ir pirkėjų galia gali būti veiksniai, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant pažeidimo
sunkumą, jų reikšmė skiriasi atsižvelgiant į konkrečias atitinkamo pažeidimo aplinkybes.
Šioje byloje pažeidimas visų pirma yra susijęs su kainų karteliu, kuris dėl savo paties pobūdžio yra labai sunkus pažeidimas.
Be to, kartelyje dalyvavusios įmonės aprūpino daugiau kaip 90 % pasaulinės rinkos ir 95 % Europos rinkos (ginčijamo sprendimo
9 konstatuojamoji dalis). Galiausiai natrio gliukonatas yra žaliava, naudojama daugelyje galutinių produktų, ir todėl jis
turi įtakos daugeliui rinkų (ginčijamo sprendimo 6 ir 8 konstatuojamosios dalys). Tokiomis aplinkybėmis mažas nagrinėjamos
rinkos dydis, ribota produkto vertė ir pirkėjų galia, net darant prielaidą, kad jos iš tiesų yra tokios, turi tik nedidelę
reikšmę, palyginti su visais kitais pažeidimo sunkumą rodančiais veiksniais.
Bet kuriuo atveju reikia atsižvelgti į tai, kad Komisija nusprendė, jog pažeidimą reikia laikyti labai sunkiu gairių prasme,
kurios tokiu atveju numato, kad Komisija „gali“ nustatyti pradinį baudos dydį, didesnį nei 20 mln. eurų. Vis dėlto šioje byloje
nagrinėjamu atveju iš ginčijamo sprendimo 385 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija nustatė 10 mln. eurų pradinį baudos
dydį pirmajai kategorijai priklausančioms įmonėms ir 5 mln. eurų pradinį baudos dydį įmonėms, priklausančioms antrajai kategorijai,
o tai sudaro atitinkamai pusę ar ketvirtį tos sumos, kurią, remdamasi gairėmis, Komisija „galėjo“ nustatyti už labai sunkų
pažeidimą.
Šis pradinio baudos dydžio nustatymas patvirtina, kad Komisija atsižvelgė į šiuos veiksnius, kaip ji nurodė ginčijamo sprendimo
377 konstatuojamojoje dalyje dėl rinkos dydžio.
Todėl
Roquette
kaltinimus dėl neatsižvelgimo į rinkos dydį, mažą aptariamo produkto vertę ir pirkėjų galią reikia atmesti.
b)     Dėl neatsižvelgimo į pirkėjų nuomonę
Šalių argumentai

Roquette
mano, kad, nustatydama baudą, Komisija neatsižvelgė į pirkėjų, sudarančių pagrindinę paklausos dalį šiame sektoriuje, nuomonę.
Roquette
manymu, jeigu Komisija apklausė pirkėjus dėl kartelio įtakos, vadinasi, ji manė, kad per tyrimą surinktos informacijos „reikia“
šiai įtakai įrodyti. Iš ginčijamo sprendimo 368 konstatuojamojoje dalyje pateiktų Komisijos išvadų matyti, kad į kartelio
įtakos nebuvimą patvirtinančią pirkėjų nuomonę nebuvo atsižvelgta.

Roquette
manymu, vartotojų atsakymai į Komisijos klausimyno klausimus įrodo, kad klausimyne nurodytu laikotarpiu, t. y. nuo 1989 m.
iki 1994 m. spalio mėn., nebuvo pastebėta jokio natrio gliukonato kainų padidėjimo. Atvirkščiai, kai kurie pirkėjai pripažino,
kad ši kaina sumažėjo. Be to, nė vienas pirkėjas nenurodė susidūręs su atsisakymu parduoti natrio gliukonato. Galiausiai tik
du pirkėjai nurodė, kad minėtoje rinkoje nebuvo stiprios konkurencijos, devyni, kad buvo įprasta konkurencija, o penki pirkėjai
neturėjo nuomonės šiuo klausimu.
Papildomai
Roquette
tvirtina, kad pirkėjų palyginti neutralių atsakymų priežastis yra tai, jog nagrinėjamoje rinkoje, kaip ir daugelyje pirminių
žaliavų rinkų, nėra didelių kainų skirtumų. Be to, ji teigia, kad yra konkurentų, kurių reikšmės kiekvienoje natrio gliukonato
rinkoje negalima nepaisyti.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kalbant apie
Roquette
argumentus dėl atsižvelgimo į pirkėjų nuomonę, reikia priminti, kad Komisija ginčijamo sprendimo 368 konstatuojamojoje dalyje
pripažino, jog, pirma, pirkėjų atsakymai į prašymus pateikti informacijos neleido daryti jokių išvadų dėl kartelio įtakos,
ir, antra, pirkėjų atsakymai į klausimą, ar nuo 1992 m. sausio 1 d. kainos gerokai išaugo, atitiko
Roquette
patalpose paimtus grafikus, iš kurių matyti, kad 1992 m. kainos šiek tiek sumažėjo ir stabilizavosi.
Taip pat reikia pažymėti, kad, atsižvelgiant į klausimyne pateiktus klausimus, minėti pirkėjų atsakymai yra susiję tik su
laikotarpiu nuo 1992 m. sausio 1 dienos. Todėl net jeigu
Roquette
kaltinimai būtų buvę pagrįsti, jie neleistų suabejoti Komisijos atliktu kartelio įtakos iki 1992 m. sausio 1 d. vertinimu.
Galiausiai taip pat reikia priminti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 135 punkte, iš vieno iš
Roquette
patalpose paimtų grafikų matyti, jog nuo 1992 m. natrio gliukonato kaina šiek tiek sumažėjo, o vėliau, iki 1995 m., stabilizavosi.
Šioje byloje iš apklaustų pirkėjų atsakymų matyti, kad daugelis jų manė, jog natrio gliukonato rinkoje buvo įprasta arba nedidelė
konkurencija. Vis dėlto šie argumentai negali paneigti pagal vieną iš
Roquette
patalpose paimtų grafikų nustatytų faktinių aplinkybių, susijusių su natrio gliukonato kainų kaita nuo 1992 m. Kaip matyti
iš vieno iš
Roquette
patalpose paimtų grafikų, įprasta arba nedidelė konkurencija gali pasireikšti rinkos kainų sumažėjimu ir vėliau santykiniu
jų stabilumu. Tačiau tai vis dėlto neįrodo, kad šios kainos atitinka konkurencingoje rinkoje taikomas kainas. Iš tiesų iki
minėto kainų sumažėjimo, po kurio jos sąlygiškai stabilizavosi, kainos buvo labai išaugusios nuo tada, kai kartelis pradėjo
veikti.
Todėl Komisija padarė teisingą išvadą, kad pirkėjų atsakymai atitiko
Roquette
patalpose paimtus grafikus ir kad jais remdamasi ji negalėjo daryti konkrečių išvadų dėl kartelio įtakos.
Šios išvados nepaneigia kiti
Roquette
šiuo atžvilgiu pateikti argumentai.
Tai, kad pirkėjai teigė nesusidūrę su atsisakymu parduoti, nebūtinai leidžia daryti išvadą, kad buvo veiksminga konkurencija.
Nepaisant to, kad tam tikrose nacionalinėse teisinėse sistemose atsisakymas parduoti yra baudžiamosios teisės pažeidimas,
nors toks atsisakymas gali aiškiai rodyti labai nedidelę konkurenciją atitinkamoje rinkoje, tai, kad tokio atsisakymo nėra,
nebūtinai įrodo, kad rinkoje yra visiška konkurencija.
Taip pat negalima sutikti su
Roquette
argumentais, kuriuos ji grindžia konkurentų reikšme nagrinėjamoje rinkoje ir tuo, kad, kaip ir daugelyje pirminių žaliavų
rinkų, joje negalima nustatyti didelių kainų skirtumų.
Roquette
iš tikrųjų neįrodė, kaip šie veiksniai galėjo faktiškai leisti apriboti kartelio įtaką, pavaizduotą
Roquette
patalpose paimtuose grafikuose.
Galiausiai šioje byloje negalima sutikti su
Roquette
argumentu, kad pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį Komisijos atlikta pirkėjų apklausa reiškia, jog jų atsakymų reikėjo kartelio įtakai įrodyti.
Šis argumentas leidžia manyti, kad Komisija neatsižvelgė į pirkėjų atsakymus. Kaip buvo nurodyta pirmiau, pirkėjų atsakymai
nepaneigia Komisijos išvadų, padarytų remiantis
Roquette
patalpose paimtais grafikais, todėl reikia pripažinti, kad į juos buvo tinkamai atsižvelgta.
Šiuo atžvilgiu taip pat svarbu pažymėti, kad nors Reglamento Nr. 17 11 straipsnyje nustatyta, jog, vykdydama jai iškeltus
uždavinius, Komisija gali gauti visą reikiamą informaciją iš įmonių, tai, kad Komisija nusprendžia gauti tam tikros informacijos
iš įmonių, neleidžia spręsti apie šios informacijos reikšmę pažeidimo poveikio įrodymui.
Dėl nurodytų priežasčių
Roquette
argumentus, grindžiamus neatsižvelgimu į pirkėjų atsakymus, reikia atmesti.
c)     Dėl neatsižvelgimo į tarpusavio nepasitikėjimo atmosferą
Šalių argumentai

Roquette
mano, kad, vertindama baudų dydį, Komisija neatsižvelgė į bendrą nepasitikėjimo atmosferą, neigiamai paveikusią kartelio
veikimą ir todėl apribojusią jo įtaką rinkoje.
Roquette
mano, kad šis bendras tarpusavio nepasitikėjimas aiškiai matyti iš ginčijamo sprendimo 100, 187–197, 208, 214, 216, 225,
227 ir 232 konstatuojamųjų dalių.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl neatsižvelgimo į tarpusavio nepasitikėjimo atmosferą visų pirma reikia pažymėti, kad slaptiems karteliams iš esmės yra
būdinga tokia atmosfera.
Kadangi šioje byloje kartelio dalyviai yra buvę konkurentai, kurie galėjo vienašaliu sprendimu atkurti savo veiksmų laisvę,
ir atsižvelgiant į galimai konkurencingą kartelio dalyvių pobūdį bei atitinkamus ekonominius interesus, galiausiai turint
omenyje tai, kad gamintojai, kurie kai kuriais atvejais turėjo didesnius gamybos pajėgumus, siekė pasidalyti nedidelę rinką,
galima pagrįstai manyti, kad kartelis veikė tarpusavio nepasitikėjimo sąlygomis.
Vis dėlto tarpusavio nepasitikėjimo atmosfera nebūtinai turi poveikį konkrečiai kartelio įtakai. Nagrinėjamoje byloje
Roquette
neįrodė, kad ši nepasitikėjimo atmosfera leido suabejoti kartelio įtaka, kurią Komisija nustatė ginčijamame sprendime.
Todėl
Roquette
argumentą, pagrįstą neatsižvelgimu į tarpusavio nepasitikėjimo atmosferą, reikia atmesti.
Dėl visų nurodytų priežasčių daroma išvada, kad
Roquette
argumentai neleidžia suabejoti konkrečia kartelio įtaka, kurią Komisija nustatė ginčijamame sprendime.
D –
Dėl to, kad „Roquette“ apribojo kartelio įtaką
a)     Šalių argumentai
Dėl pažeidimo sunkumo
Roquette
mano, kad Komisija neatsižvelgė į jos elgesį, kuris leido apriboti antikonkurencinį kartelio poveikį. Dėl to, kad Komisija
į tai neatsižvelgė, buvo pažeistas Reglamento Nr. 17 15 straipsnis, proporcingumo principas ir vienodo požiūrio principas.
Komisija prašo atmesti šį argumentą.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Roquette
argumentą dėl klaidingo pažeidimo sunkumo vertinimo, pagrįsto jos pačios elgesiu kartelyje, reikia atmesti. Šiuo atžvilgiu
pakanka priminti šio sprendimo 89 punkte minėtą teismų praktiką, pagal kurią, priimdamas sprendimą dėl atsižvelgimo į pažeidimo
poveikį, Pirmosios instancijos teismas neprivalo nagrinėti pačių įmonių elgesio, nes nustatant bendrą baudų dydį, turi būti
atsižvelgta ne į įtaką, atsirandančią dėl realaus įmonės elgesio, kurio ji tvirtina laikiusis, bet į bendrą viso pažeidimo,
kuriame ji dalyvavo, įtaką.
II –
Dėl pažeidimo trukmės
A –
Šalių argumentai

Roquette
iš esmės mano, kad Komisija, įvertinusi, jog
Roquette
pažeidimas truko aštuonerius metus ir du mėnesius, o ne septynerius metus ir septynis mėnesius, pažeidė Reglamento Nr. 17 15 straipsnį
ir vienodo požiūrio principą bei proporcingumo principą.
Priešingai nei Komisija, kuri
Roquette
pažeidimo pabaiga laiko 1995 m. birželio mėn.,
Roquette
mano, kad ji pasitraukė iš kartelio 1994 m. gegužės mėn., kai nustojo siųsti savo statistinius rinkos duomenis, arba 1994 m.
spalio mėn., kai per susitikimą Londone ji patvirtino atsisakanti toliau dalyvauti kartelyje.
Siekdama pagrįsti šią poziciją,
Roquette
remiasi, pirma, keliais dokumentais, liudijančiais apie kartelio pabaigą 1995 m. birželio mėnesį. Ji primena, kad 1999 m.
balandžio 23 d. memorandume
Jungbunzlauer
tvirtino, kad „nuo 1994 m. gegužės mėn. rinkos statistika nebebuvo teikiama“ ir kad „1994 m. spalio 4 d.
Roquette
Londone pranešus, kad ji nebesilaikys nė vieno iš šių susitarimų, šie neteko galios“. Be to,
Roquette
manymu, 1998 m. kovo 12 d. dokumente dėl pasikeitimo statistiniais duomenimis sistemos
Fujisawa
pranešė, kad „ši sistema buvo užbaigta konkrečiu momentu – 1993 m. pabaigoje arba 1994 m. pradžioje“, nors ginčijamo sprendimo
91 konstatuojamojoje dalyje Komisija šį pasikeitimą statistika pripažino labai svarbiu.
Roquette
taip pat remiasi savo 1999 m. liepos 22 d. laišku Komisijai bei per procedūrą Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios institucijose,
kuriai vykstant ji priminė pareiškusi, kad 1994 m. spalio mėn. susitikime kartelis buvo nutrauktas, naudotais dokumentais.
Galiausiai
Roquette
nurodo ginčijamo sprendimo 226–229 konstatuojamąsias dalis, kuriose Komisija aiškina, kad rinkos plėtra buvo gerokai lėtesnė
nei numatytoji ir dėl to dalyvių santykiai laipsniškai prastėjo, o šio proceso kulminacija buvo 1994 m. spalio mėn. susitikimas.
Kita vertus,
Roquette
mano, kad 1995 m. birželio mėn. susitikimas Anaheime buvo tik „nevykęs mėginimas“ sukurti naują kartelį. Ji grindžia šią
išvadą dideliu skirtumu tarp keitimosi statistika dažnumo ir išankstinių susitikimų, vykusių atitinkamai iki 1994 m. gegužės
mėn. ir 1994 m. birželio mėn. reguliarumo bei to, kad nuo 1994 m. gegužės mėn. iki 1994 m. birželio mėn. statistiniais duomenimis
nebuvo keičiamasi ir nuo 1994 m. spalio mėn. iki 1995 m. birželio mėn. nebuvo susitikimų. Šią išvadą patvirtina Komisijos
daromas skirtumas tarp „pirmojo“ kartelio 1981–1985 m. ir „antrojo“ kartelio nuo 1987 metų. Pirmą antrojo kartelio susitikimą
Komisija laikė ne pirmojo kartelio tęsiniu, bet mėginimu sukurti antrą kartelį. Be to,
Roquette
manymu, šią išvadą patvirtina tai, kad 1995 m. birželio mėn. susitikime nieko nebuvo nuspręsta, kaip tai matyti iš
Roquette
Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios institucijoms pateikto bei Komisijai perduoto dokumento. Galiausiai
Roquette
pabrėžia, kad vien tai, jog 1995 m. birželio mėn. susitikime dalyviai aptarinėjo „kompensavimą“ arba „planinę produkciją“,
neįrodo ankstesnio kartelio tęstinumo.
Todėl tikroji
Roquette
pažeidimo trukmė yra septyneri metai ir septyni mėnesiai.
Atsižvelgiant į Komisijos pasirinktą apskaičiavimo metodiką, pagal kurią, atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą, pradinis baudos
dydis gali būti padidintas iki 10 % už metus,
Roquette
mano, kad bauda turėjo būti padidinta ne 80 %, o 70 %.
Be to,
Roquette
manymu, paskutiniai pažeidimo metai yra 1994 m., o ne 1995 metai. Kadangi Komisija apskaičiuodama baudas atsižvelgia į paskutinius
pažeidimo metus (ginčijamo sprendimo 381 konstatuojamoji dalis), nustatant pradinį baudos dydį turėjo būti atsižvelgta į 1994 m.
apyvartą, t. y. 62 204 098 FRF (neįskaitant „pokristalizacinio tirpalo”), o ne į 1995 m. apyvartą, kuri yra 64 187 200 FRF.
Subsidiariai
Roquette
mano, kad net jei kartelis būtų užbaigtas 1995 m. birželio mėn., Komisija negalėjo atsižvelgti į visų 1995 m. apyvartą.
Roquette
mano, kad nustatant
Roquette
reikšmę kartelyje turėjo būti atsižvelgta tik į pirmųjų šešių 1995 m. mėnesių apyvartą.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kalbant apie tariamą
Roquette
pasitraukimą iš kartelio 1994 m. gegužės mėn. arba per 1994 m. spalio 4 d. susitikimą, reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo
81–90 konstatuojamosiose dalyse Komisija pabrėžia, jog kartelį apibūdinantys veiksniai yra sudėtingas mechanizmas, kuriuo
siekiama pasidalyti rinkas, nustatyti kainas ir keistis informacija apie klientus. Vien ta aplinkybė, kad
Roquette
1994 m. arba po 1994 m. spalio 4 d. susitikimo nebeteikė kitiems kartelio dalyviams informacijos apie savo pardavimą, net
jeigu ji būtų įrodyta, neleidžia patvirtinti, kad kartelio jau nebebuvo ar kad
Roquette
iš jo pasitraukė.
Atvirkščiai, iš ginčijamo sprendimo 220–228 konstatuojamųjų dalių, kurių
Roquette
neginčija, matyti, kad ji toliau dalyvavo daugelyje kartelio susitikimų – 1994 m. birželio 26–27 d. Atlantoje, 1994 m. rugpjūčio
31 d. ir rugsėjo 1 d. Ciūriche ir 1994 m. spalio 4 d. Londone.
Kalbant apie 1994 m. birželio 26–27 d. susitikimą Atlantoje, iš ginčijamo sprendimo matyti, ir
Roquette
to neginčija, kad „jame vykusios diskusijos yra lyginamos su ankstesniais mėnesiais vykusiomis diskusijomis ir buvo susijusios
su nepalankiais rinkos, kainų ir kiekių pokyčiais“.
Kalbant apie 1994 m. spalio 4 d. Londone vykusį susitikimą, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad jo metu kartelio dalyviai susiginčijo
dėl natrio gliukonato pardavimo kvotų pasidalijimo. Atvirkščiai, nei
Roquette
mėgina įrodyti, šis ginčas rodo, kad kartelio dalyviai bent jau ketino toliau ieškoti kompromiso dėl pardavimo kiekių. Tai,
kad iš
Roquette
atsakymo į 2000 m. liepos 25 d. pranešimą apie kaltinimus, nurodyto ginčijamo sprendimo 229 konstatuojamojoje dalyje, matyti,
jog per tą 1994 m. spalio 4 d. susitikimą ji „išreiškė ketinimą nebedalyvauti kartelyje“, negali patvirtinti, kad ji pasitraukė
iš kartelio. Iš tikrųjų toks
Roquette
pozicijos pareiškimas per minėtą susitikimą, vertinant jį tomis aplinkybėmis, galėtų reikšti nebent tai, kad ji ėmėsi pastangų,
siekdama atitolti nuo kartelio. Taip pat tai, kad
Roquette
atstovas per šį susitikimą išėjo iš salės jam dar nepasibaigus, nereiškia, kad ji viešai atsiribojo nuo šio susitikimo turinio.
Dalyviams susiginčijus susitikime, Komisija galėjo pagrįstai vertinti tokį elgesį kaip strategiją, pasirinktą siekiant gauti
daugiau nuolaidų iš kitų kartelio dalyvių, o ne kaip
Roquette
pasitraukimo iš kartelio veiksmą.
Todėl Komisija turėjo teisę manyti, kad
Roquette
nepasitraukė iš kartelio nei 1994 m. gegužės mėn., nei per 1994 m. spalio 4 d. susitikimą.
Kalbant apie 1995 m. birželio 3–5 d. Anaheime vykusio susitikimo pobūdį, visų pirma reikia pažymėti, kad
Roquette
neginčija, kaip Komisija tai pažymi ginčijamo sprendimo 232 konstatuojamojoje dalyje, jog per šį susitikimą, kuriame dalyvavo
visi kartelio dalyviai, jie aptarinėjo 1994 m. natrio gliukonato pardavimo kiekius. Komisija visų pirma pažymi, ir
Roquette
to neginčija, kad,
ADM
teigimu,
Jungbunzlauer
jos prašė „nurodyti bendrą
ADM
1994 m. natrio gliukonato pardavimo apyvartą“ (ginčijamo sprendimo 232 konstatuojamoji dalis).
Reikia pažymėti, kad šitoks elgesys atitiko kartelyje nusistovėjusią praktiką, siekiant užtikrinti nustatytų pardavimo kvotų
laikymąsi, pagal kurią, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 92 ir 93 konstatuojamųjų dalių, kartelio dalyviai prieš kiekvieną
susitikimą pateikdavo
Jungbunzlauer
informaciją apie jų pardavimo apyvartą, o ji susistemindavo šiuos duomenis ir išdalydavo juos per susitikimus.
Antra,
Roquette
neginčija Komisijos ginčijamo sprendimo 232 konstatuojamojoje dalyje pateikto įvykių aprašymo, pagal kurį per šį susitikimą
buvo pasiūlyta nauja pasikeitimo informacija apie pardavimo kiekius sistema. Ši sistema turėjo leisti anonimiškai, t. y. nė
vienam kartelio dalyviui neleidžiant sužinoti kitų narių apyvartos, nustatyti bendrą natrio gliukonato rinkos dydį taip: „Įmonė A
savo nuožiūra parašo dalį savo pardavimo kiekio; įmonė B parodo įmonei C įmonės A ir įmonės B skaičių sumą; įmonė C prie šios
sumos prideda savo bendrą pardavimo kiekį; galiausiai įmonė A prie šio skaičiaus prideda savo likusią pardavimo kiekio dalį
ir pateikia grupei galutinę sumą“ (ginčijamo sprendimo 233 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgiant į šią aplinkybę, reikia pripažinti, kad Komisija galėjo pagrįstai manyti, jog tai yra naujas kartelio dalyvių
mėginimas „atkurti tvarką rinkoje“ ir tęsti savo antikonkurencinę veiklą, kurios buvo imtasi ankstesniais metais, siekiant
bendrais veiksmais išlaikyti rinkos kontrolę, prireikus kitokia forma ir metodais. Tai, kad kartelio dalyviai mėgino įgyvendinti
pirmiau aprašytą „anoniminę“ pasikeitimo informacija sistemą, Komisijos galėjo būti pagrįstai aiškinama kaip natūralaus įmonių
elgesio kartelyje, kuriam, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 93 konstatuojamosios dalies, buvo būdingas „augantis tarpusavio
nepasitikėjimas“, tačiau kurio tikslas vis dėlto buvo pasidalyti rinką, tęsinys. Atsižvelgdama į tai, Komisija galėjo nuspręsti,
jog, nustatydami naują pasikeitimo informacija sistemą, kartelio dalyviai įrodė „ir toliau siekę surasti sprendimą, leidžiantį
tęsti antikonkurencinius veiksmus“ (ginčijamo sprendimo 322 konstatuojamoji dalis) ir „išlaikyti rinkos kontrolę bendrais
veiksmais“ (ginčijamo sprendimo 232 konstatuojamoji dalis).
Trečia, tai, kad laikotarpis nuo 1994 m. spalio 4 d. susitikimo iki 1995 m. birželio mėn. buvo ilgesnis už laikotarpį tarp
ankstesnių susitikimų, pabrėžia tik didelį konfliktą tarp kartelio dalyvių, tačiau negali paneigti Komisijos išvados, kad
per 1995 m. birželio mėn. susitikimą jie iš naujo mėgino išlaikyti antikonkurencinius veiksmus.
Ketvirta, trumpą pastabą, kurią
Roquette
užrašė per tą susitikimą, o Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 233 ir 322 konstatuojamosiose dalyse („6,95 Anaheimas: Diskusija:
kompensavimas; tikslas – 44 000 mt planinė produkcija pasauliniu lygmeniu; kaina“) galima pagrįstai laikyti patvirtinančia
Komisijos teiginį, nors ta pastaba, vertinama atskirai nuo konteksto, leidžia tik miglotai įsivaizduoti, apie ką buvo diskutuojama
1995 m. birželio 3, 4 ir 5 d. susitikime.
Penkta,
Roquette
darbuotojo pareiškimas, pridėtas prie jos 1999 m. liepos 22 d. laiško, pagal kurį šiame susitikime „nebuvo dėl nieko nuspręsta
ir jis nieko nedavė“, kuris sutampa su
Jungbunzlauer
pareiškimu šios įmonės 1999 m. balandžio 30 d. laiške, neturi reikšmės, nes jis patvirtina, kad šiame susitikime nebuvo pakeistas
vieno ir tęstinio pažeidimo funkcionavimas (ginčijamo sprendimo 254 konstatuojamoji dalis). Taigi šis laiškas neįrodo, kad
kartelio nariai nesiekė, prireikus skirtinga forma ir metodais, tęsti pažeidimo.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad nagrinėjant EB 81 straipsnio 1 dalies taikymą susitarimui ar suderintiems veiksmams nebūtina
atsižvelgti į konkrečią susitarimo įtaką, jeigu paaiškėja, kad juo buvo siekiama užkirsti kelią konkurencijai bendrojoje rinkoje,
ją apriboti arba iškreipti (1966 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 496; šio sprendimo 89 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
99 punktas ir 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 178 punktas; 1994 m. vasario 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CB ir Europay prieš Komisiją
, T‑39/92 ir T‑40/92, Rink. p. II‑49, 87 punktas).
Todėl Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, jog kartelis truko iki 1995 m. birželio mėn.
III –
Dėl lengvinančių aplinkybių
A –
Šalių argumentai

Roquette
iš esmės mano, kad net darant prielaidą, jog Komisija nesuklydo vertindama pažeidimo sunkumą, ji, nustatydama baudos dydį
esant lengvinančioms aplinkybėms, turėjo atsižvelgti į išimtinai pasyvų arba prisitaikėlišką prie lyderio
Roquette
elgesį pažeidime, į tai, kad
Roquette
neįgyvendino ribojančių kartelio veiksmų ir jos „stabdantį vaidmenį“ pažeidime. Šiuo požiūriu
Roquette
remiasi argumentais, kuriuos ji pateikė dėl pažeidimo sunkumo.

Roquette
manymu, toks neatsižvelgimas pažeidžia gaires ir prieštarauja teismų praktikoje įtvirtintiems principams (1991 m. spalio 24 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Petrofina prieš Komisiją
, T‑2/89, Rink. p. II‑1087, 173 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, T‑308/94, Rink. p. II‑925, 230 ir 231 punktai).
Savo dublike
Roquette
pažymi, kad dėl lengvinančių aplinkybių, į kurias Komisija neatsižvelgė, ji remiasi veiksniais, patvirtinančiais jos „stabdantį
vaidmenį“ kartelyje. Visų pirma ji tvirtina inicijavusi „pokristalizacinio tirpalo“ atsisakymą. Antra, ji nurodo, kad jos
atsisakymas pakankamai dažnai keistis statistika susilpnino priežiūros sistemos, kuri buvo kertinis kartelio akmuo, veikimą.
Trečia, ji mano, kad jos atsisakymas finansuoti išorinę priežiūros sistemą trukdė karteliui gerai veikti, nes buvo neįmanoma
patikrinti kartelio dalyvių pateiktų duomenų, o tai suteikė galimybę nesilaikyti kartelio sąlygų ir buvo nepasitikėjimo atmosferos,
dėl kurios kartelis iširo, atsiradimo priežastis. Ketvirta, ji tvirtina visuomet vykdžiusi nepriklausomą prekybos politiką
ir tai patvirtina faktas, kad jos kainos beveik niekada neatitiko žemiausių arba tikslinių kartelio nustatytų kainų. Galiausiai,
penkta, ji mano pirmoji pasitraukusi iš kartelio.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš ieškinio matyti, kad
Roquette
tvirtina, jog Komisija atsisakė jos atžvilgiu pripažinti lengvinančias aplinkybes, atsirandančias dėl jos išimtinai pasyvaus
arba prisitaikėliško prie lyderio elgesio darant pažeidimą, dėl to, kad ji nevykdė ribojančių veiksmų ir dėl jos „stabdančio
vaidmens“ pažeidime. Šiuo klausimu
Roquette
bendrai remiasi aplinkybėmis, jau nurodytomis dėl ieškinio pagrindo, susijusio su pažeidimo sunkumu, ir pažymi, kad jeigu
į šias aplinkybes nebuvo atsižvelgta nustatant pagrindinį baudos dydį, į jas neabejotinai reikėjo atsižvelgti vertinant lengvinančias
aplinkybes.
Dėl šių argumentų reikia priminti, kad pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c ir
d punktus ieškinyje nurodoma teisinių pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Be to, vadovaujantis teismų praktika, nepaisant
terminologijos klausimų, ši santrauka turi būti pakankamai aiški ir tiksli, kad atsakovė galėtų pasirengti gynybai, o Pirmosios
instancijos teismas – priimti sprendimą dėl ieškinio, atsižvelgiant į konkretų atvejį, be papildomos informacijos. Iš tikrųjų
siekiant, kad ieškinys būtų priimtinas, būtina, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis yra pagrįstas,
būtų aiškios, nors ir trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai, iš paties ieškinio teksto, kad būtų užtikrintas teisinis tikrumas
ir teisingumo vykdymas (šiuo klausimu žr. 1997 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cipeke prieš Komisiją
, T‑84/96, Rink. p. II‑2081, 31 punktą ir 1999 m. gegužės 21 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Asia Motor France ir kt. prieš Komisiją
, T‑154/98, Rink. p. II‑1703, 49 punktą).
Šioje byloje tai, kad remiamasi bendromis aplinkybėmis, nurodytomis grindžiant ieškinio pagrindus, susijusius su pažeidimo
sunkumu, siekiant įrodyti nurodytas lengvinančias aplinkybes, Pirmosios instancijos teismui neleidžia pakankamai tiksliai
nustatyti lengvinančiomis aplinkybėmis grindžiamo ieškinio pagrindo taikymo sritį. Jeigu negalima atmesti to, kad pagrindinės
faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis remiasi
Roquette
, yra nurodytos ieškinyje, vis dėlto yra svarbu, kad ieškovė jas pateiktų nuosekliai ir suprantamai. Visų pirma Pirmosios
instancijos teismas, nagrinėdamas visas aplinkybes, kuriomis remiamasi grindžiant pirmąjį ieškinio pagrindą, neprivalo aiškintis,
ar šiomis aplinkybėmis taip pat galima remtis grindžiant antrąjį ieškinio pagrindą, o šioje byloje – kuria aplinkybe galima
remtis siekiant pagrįsti lengvinančią aplinkybę. Šios išvados nepaneigia tai, kad, nepaisydama to, jog šis ieškinio pagrindas
buvo akivaizdžiai netikslus, Komisija ypač stengėsi nustatyti galimus ieškovės argumentus, kuriais ši rėmėsi grįsdama ieškinio
pagrindą dėl pažeidimo sunkumo ir kuriais prireikus būtų galima remtis grindžiant ieškinio pagrindą dėl lengvinančių aplinkybių
buvimo, ir šiomis aplinkybėmis mėgino į jį atsakyti. Ši Komisijos pozicija yra tik hipotezė dėl
Roquette
pateikto ieškinio pagrindo reikšmės. Ji neleidžia nustatyti tikslios
Roquette
ieškinio pagrindo, grindžiamo lengvinančių aplinkybių buvimu, reikšmės.
Todėl pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c ir d punktus ieškinio pagrindus, susijusius su Komisijos klaidomis,
padarytomis nagrinėjant lengvinančias aplinkybes, reikia atmesti kaip nepriimtinus.
IV –
Dėl „Roquette“ bendradarbiavimo per administracinę procedūrą
A –
Įžanga

Roquette
tvirtina, kad taikydama Pranešimą dėl bendradarbiavimo Komisija taip pat padarė vertinimo klaidų.

Roquette
mano, kad Komisija, taikydama Pranešimo dėl bendradarbiavimo C skyrių, turėjo sumažinti jai paskirtą baudą nuo 50 iki 75 %,
o ne 40 % pagal Pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyrių.
Norėdama pagrįsti šią poziciją,
Roquette
tvirtina, kad Komisija klaidingai įvertino jos nurodytų aplinkybių pobūdį ir turinį dėl dviejų priežasčių. Pirma, priešingai
nei Komisija nurodo ginčijamame sprendime, ji buvo pirmoji ir vienintelė kartelio dalyvė, kuri Komisijai pateikė lemiamų įrodymų
ginčijamam sprendimui parengti. Antra,
Roquette
mano, kad Komisija neteisingai sumenkino jos bendradarbiavimo per administracinę procedūrą reikšmę, nurodydama, jog
Roquette
pateikė nagrinėjamus dokumentus tik savo atsakyme į 1999 m. kovo 2 d. oficialų Komisijos prašymą pateikti informacijos pagal
Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 1 dalį.
Todėl ji prašo Pirmosios instancijos teismo peržiūrėti šį vertinimą naudojantis savo neribota kompetencija baudų srityje (1983 m.
lapkričio 9 d. Teisingumo teismo sprendimas
Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 111 punktas).
B –
Dėl to, kad „Roquette“ buvo pirmoji ir vienintelė kartelio dalyvė, kuri Komisijai pateikė lemiamų įrodymų ginčijamam sprendimui
parengti
1.     Bendros pastabos

Roquette
tvirtina, kad Komisija ginčijamo sprendimo 415 konstatuojamojoje dalyje neteisingai nusprendė, jog „
Fujisawa
buvo pirmoji iš kartelio narių, pateikusi pakankamų įrodymų dėl kartelio egzistavimo“. Šiuo atžvilgiu
Roquette
pateikia du kaltinimus. Pirma, ji tvirtina, kad informacijos, kurią Komisija gavo prieš jai pradėjus bendradarbiauti su
Roquette
, nepakako kartelio egzistavimui įrodyti. Antra,
Roquette
mano, kad Komisija gavo pakankamai informacijos ginčijamam sprendimui parengti tik todėl, kad
Roquette
pati bendradarbiavo su Komisija. Prieš pateikiant šiuos argumentus nurodomos bendros pastabos dėl taisyklių, kurias Komisija
turėjo taikyti šioje byloje, kai vertino šalių bendradarbiavimą vykstant administracinei procedūrai.
2.     Bendros pastabos dėl nagrinėjamoje byloje taikomų taisyklių vertinant šalių bendradarbiavimą vykstat administracinei procedūrai
a)     Šalių argumentai

Roquette
manymu, remiantis konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis, Komisija šiuo pagrindu paskirtos baudos sumažinimą turėjo vertinti
ne pagal šalių bendradarbiavimo eiliškumą vykstant administracinei procedūrai, bet visų pirma pagal šių šalių pateikiamos
informacijos turinį ir papildomą naudą ginčijamame sprendime pateiktiems kaltinimams parengti.
Remdamasi konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis,
Roquette
tvirtina, kad Komisija pradėjo savo tyrimą, po kurio buvo priimtas ginčijamas sprendimas, tik gavusi informacijos apie Jungtinėse
Amerikos Valstijose atliekamus tyrimus.
Roquette
primena, kad iš ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamosios dalies matyti, jog 1997 m. kovo mėn. Jungtinių Amerikos Valstijų
teisingumo ministerija pranešė Komisijai apie natrio gliukonato rinkoje atliekamą tyrimą. Taip pat iš to matyti, kad 1997 m.
spalio mėn. Komisijai buvo pranešta, jog
Akzo
,
Avebe
ir
Gliucona
pripažino dalyvavusios tarptautiniame kartelyje dėl šio produkto, kuriuo buvo siekiama nustatyti kainas ir pasidalyti rinką
„Jungtinėse Amerikos Valstijose ir kitur“, ir kad
Roquette
ir
Fujisawa
atitinkamai 1997 m. gruodžio mėn. ir 1998 m. spalio mėn. patvirtino šiuos faktus. Net jeigu ginčijamame sprendime Komisija
tiksliai nenurodė, kokią informaciją ji turėjo dėl Jungtinėse Amerikos Valstijose pradėtos procedūros, vis dėlto būtų pagrįsta
manyti, kad Komisija turėjo informacijos bent jau iš įvairių internete viešai paskelbtų 1997 m. rugsėjo 24 d. ir gruodžio
17 d. spaudos pranešimų, informuojančių apie Jungtinėse Valstijose atliktų tyrimų pabaigą.

Roquette
iš to daro išvadą, kad jeigu Komisija, kaip tai matyti iš ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamosios dalies, „1997–1998 m.
žiemą“, remdamasi Reglamento Nr. 17 11 straipsniu, „pagrindiniams natrio gliukonato gamintojams, importuotojams ir (arba)
eksportuotojams ir klientams Europoje“ nusiuntė savo pirmuosius prašymus pateikti informacijos, ji turėjo informacijos apie
kartelį pasaulinėje natrio gliukonato rinkoje, dalyvių tapatybę, apie tai, kad kiekvienas iš šių dalyvių pripažino pažeidimą
Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios institucijose ir apie tai, kad nuo 1995 m. birželio mėn. pažeidimas buvo nutrauktas.
Tokiomis aplinkybėmis maksimaliai sumažinti baudą reikėtų ne tam dalyviui, kuris pirmas pradėjo bendradarbiauti su Komisija,
bet tam, kuris pateikė svarbios informacijos ir dokumentų ir todėl iš tikrųjų leido Komisijai lengviau nustatyti pažeidimą.
Be to, ši nuomonė atitinka pačios Komisijos požiūrį jos 2001 m. liepos mėn. paskelbtame naujo pranešimo dėl baudų sumažinimo
projekte (toliau – naujo pranešimo projektas) ir jos naujame 2002 m. paskelbtame pranešime dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo
kartelių atvejais (OL C 45, 2002, p. 3; toliau – naujas pranešimas). Todėl šioje byloje Komisija turėjo laikytis šios naujos
politikos. Siekdama pagrįsti šiuos argumentus,
Roquette
savo dublike remiasi, viena vertus, tokio pranešimo, kuriuo remdamosi suinteresuotosios įmonės turi teisėtų lūkesčių, teisiniu
pobūdžiu ir, kita vertus, baudžiamosios teisės principu, pagal kurį reikia taikyti švelniausią baudžiamąjį įstatymą (grįžtamoji
galia
in mitius
) (1998 m. spalio 29 d. Teisingumo teismo sprendimas
Awoyemi
, C‑230/97, Rink. p. I‑6781 ir 1998 m. spalio 14 d. Komisijos sprendimas 1999/210/EB dėl EB sutarties 85 straipsnio taikymo
procedūros(IV/F‑3/33.70 –
British sugar plc ir kt.
)) (OL L 76, 1999, p. 1).
Komisija mano, kad
Roquette
negali remtis naujo pranešimo projektu. Komisija ginčija
Roquette
ieškinio pagrindo, kuriuo remiantis naujo pranešimo taikymą pateisina švelniausio baudžiamojo įstatymo taikymas, priimtinumą.
Jos manymu, šis ieškinio pagrindas yra nepriimtinas, nes pirmą kartą buvo pateiktas dubliko etape. Komisija subsidiariai mano,
kad
Roquette
sau prieštarauja
,
viena vertus, kaltindama Komisiją tuo, kad ji neteisingai taikė Pranešimą dėl bendradarbiavimo, ir, kita vertus, prašydama
atgaline data taikyti naują pranešimą, kuris pakeitė Pranešimą dėl bendradarbiavimo.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia pažymėti, kad Komisija savo Pranešime dėl bendradarbiavimo nustatė sąlygas, kuriomis įmonėms, bendradarbiaujančioms
su Komisija per kartelio tyrimą, baudos, skirtinos nebendradarbiaujant, gali būti neskiriamos arba sumažinamos (žr. Pranešimo
dėl bendradarbiavimo A skyriaus 3 papunktį).
Šis Pranešimas dėl bendradarbiavimo suteikia Komisijai diskreciją ir pagal vienodo požiūrio principą tik savaime apriboja
Komisijos įgaliojimus (šiuo klausimu žr. 1998 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vlaams Gewest prieš Komisiją
, T‑214/95, Rink. p. II‑717, 89 punktą). Be to, kaip tai aiškiai nurodyta to Pranešimo D skyriaus 3 dalyje, šis Pranešimas
įmonėms, norinčioms pranešti Komisijai apie kartelį, sukelia teisėtų lūkesčių, kuriais jos remsis. Atsižvelgiant į tai, kad
su Komisija ketinančios bendradarbiauti įmonės iš šio Pranešimo galėjo spręsti apie vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių principų
laikymąsi, Komisija, vertindama
Roquette
bendradarbiavimą, kai buvo nustatomas
Roquette
skirtinos baudos dydis, privalėjo jų laikytis.
Taigi
Roquette
neteisingai tvirtina, kad šioje byloje Komisija privalėjo taikyti ne Pranešime dėl bendradarbiavimo, o naujo pranešimo projekte
ar pačiame naujame pranešime nustatytas taisykles. Reikia pripažinti, kad net jei naujo pranešimo projektas buvo paskelbtas
2001 m. liepos mėn., t. y. prieš priimant ginčijamą sprendimą,
Roquette
neginčija, kad Komisija šį dokumentą paskelbė tik tam, jog leistų suinteresuotosioms šalims pateikti savo pastabas šiuo klausimu.
Reikia pažymėti, kad naujas pranešimas buvo paskelbtas jau priėmus ginčijamą sprendimą. Todėl nei naujo pranešimo projektas,
nei naujas pranešimas negalėjo lemti savarankiško Komisijos diskrecijos apribojimo nagrinėjamoje byloje (šiuo klausimu žr.
2002 m. rugsėjo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Pfizer Animal Health prieš Tarybą
, T‑13/99, Rink. p. II‑3305, 121 punktą ir sprendimo
Alpharma prieš Tarybą
, T‑70/99, Rink. p. II‑3495, 142 punktą).
Taigi tvirtindama, kad Komisija nagrinėjamoje byloje privalėjo taikyti naujo pranešimo projektą arba naują pranešimą ar šiuose
dokumentuose įtvirtintus principus,
Roquette
neteisingai remiasi teisėtų lūkesčių principu ir švelniausio baudžiamojo įstatymo taikymo principu, darant prielaidą, kad
Bendrijos teisėje toks principas apskritai yra.
Taip pat reikia pripažinti, kad, kaip tai pabrėžia
Roquette
, priešingai nei tam tikrų kitų praeityje Komisijos atliktų tyrimų atveju, šioje byloje Komisija, prieš pradėdama tyrimą pagal
Reglamentą Nr. 17, jau turėjo tam tikros informacijos apie pasaulinio kartelio egzistavimą natrio gliukonato rinkoje ir apie
tam tikrų jos dalyvių tapatybę, kaip tai matyti iš ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamosios dalies.
Vis dėlto ši aplinkybė nereiškia, kad Komisija privalo netaikyti bendradarbiavimą su įmonėmis reglamentuojančių taisyklių,
kurias ji nustatė savo Pranešime dėl bendradarbiavimo.
Galiausiai reikia pažymėti, kad
Roquette
neginčija to, jog
Fujisawa
pirmoji iš kartelio narių pranešė apie jo egzistavimą ir nurodė Komisijai dalyvių tapatybę bei pažeidimo objektą.
Roquette
taip pat pripažįsta, kad Pranešime dėl bendradarbiavimo nurodomas principas, pagal kurį bauda gali būti maksimaliai sumažinta
(mažiausiai 75 %) arba labai sumažinta (50–75 %) tik įmonei, kuri „pirmoji pateikė informacijos, turinčios lemiamos reikšmės
įrodant kartelio egzistavimą“ (žr. Pranešimo dėl bendradarbiavimo B skyriaus b punktą ir C skyrių).
Nagrinėjamoje byloje Komisija, priėmusi atitinkamą sprendimą, atliko patikrinimą kartelyje dalyvavusiose įmonėse pagal šio
Pranešimo B skyriaus a punktą tiktai gavusi informacijos iš
Fujisawa
. Todėl šios nuostatos prasme su Jungtinėse Amerikos Valstijose atliktu tyrimu susijusi gauta informacija negalėjo sutrukdyti
Fujisawa
atžvilgiu laikytis minėto Pranešimo B skyriuje nurodyto požiūrio.
Todėl, priešingai nei tvirtina
Roquette
, Komisija šioje byloje teisingai taikė taisykles, kurias ji nurodė savo 1996 m. Pranešime dėl bendradarbiavimo.
3.     Dėl to, kad informacijos, kurią Komisija gavo prieš pradėdama bendradarbiauti su
Roquette
, nepakako kartelio egzistavimui įrodyti
a)     Šalių argumentai

Roquette
mano, kad Komisijos gauta informacija iki jai pradedant bendradarbiauti su pastarąja nėra nepaneigiamas paties kartelio ir
jo veikimo įrodymas.
Pirma,
Roquette
mano, kad iki jos bendradarbiavimo su Komisija pastarosios turima informacija nebuvo išsamesnė už tą, kurią ji jau buvo gavusi
iš Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios institucijų arba kuri buvo viešai prieinama. Ši informacija tik rodė, kad siekdamos
susitarti dėl natrio gliukonato kainų bei rinkos pasidalijimo įmonės
Akzo
,
Avebe, Glucona, Roquette
ir
Fujisawa
susitikinėjo nuo 1993 m. rugpjūčio mėn. iki 1995 m. birželio mėn.
Antra,
Roquette
mano, kad šios informacijos nepakako kartelio egzistavimui įrodyti, nes iš esmės buvo kalbama apie paprasčiausius pareiškimus.
Vieninteliai pateikti rašytiniai įrodymai – transporto bilietai. Manydama, kad nepakako iš Jungtinių Amerikos Valstijų gautos
informacijos ir pirmųjų duomenų, kuriuos 1998 m. gegužės 12 d. pateikė
Fujisawa
, o 1999 m. sausio 21 d. –
ADM
, Komisija, be to, manė, kad yra būtina išsiųsti prašymus pateikti informacijos ir atlikti patikrinimą kartelyje dalyvavusiose
įmonėse.
Komisijos manymu,
Fujisawa
yra pirmoji įmonė, pateikusi įrodymų, turinčių lemiamos reikšmės įrodant kartelio egzistavimą.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Tvirtindama, kad Komisijos gautos informacijos iki jos pačios bendradarbiavimo su pastarąja nepakanka tam, kad būtų įrodytas
kartelio egzistavimas,
Roquette
iš esmės siekia įrodyti, jog Komisija neteisingai manė, kad
Fujisawa
buvo „pirmoji, pateikusi įrodymų, turinčių lemiamos reikšmės įrodant kartelio egzistavimą“, kaip nurodyta Pranešimo dėl bendradarbiavimo
C skyriuje, skaitomame kartu su jo B skyriaus b punktu.
Pranešimo dėl bendradarbiavimo C skyriuje „Didelis baudos sumažinimas“, nustatyta:
„B skyriaus b–e punktų sąlygas įvykdžiusiai įmonei, pranešusiai apie slaptą kartelį po to, kai Komisija, priėmusi atitinkamą
sprendimą, atliko patikrinimą kartelyje dalyvavusiose įmonėse, kuris nesuteikė pakankamo pagrindo pradėti tyrimo procedūros
sprendimui priimti, bauda sumažinama 50–75 %“
B skyriaus b–e punktų sąlygos, į kurias C skyriuje daroma nuoroda, skirtos įmonei, kuri:
„b)      pirmoji pateikė informacijos, turinčios lemiamos reikšmės įrodant kartelio egzistavimą;
c)      nutraukė savo dalyvavimą neteisėtoje veikloje ne vėliau kaip pranešimo apie kartelį momentu;
d)      suteikia Komisijai visą naudingą informaciją, visus turimus dokumentus bei įrodymus apie kartelį ir nuolat bei visapusiškai
bendradarbiauja per visą tyrimą;
e)      nevertė kitos įmonės dalyvauti kartelyje ir nekurstė jos atlikti neteisėtų veiksmų bei nebuvo pagrindinė jų vykdytoja.“
Pirmiausia iš šių nuostatų matyti, kad, priešingai nei tvirtina
Roquette
, tam, kad taikant Pranešimo dėl bendradarbiavimo B ir C skyrius bauda būtų sumažinta, jais nereikalaujama, jog apie kartelį
pranešanti įmonė Komisijai pateiktų „nepaneigiamą kartelio turinio ir jo veikimo įrodymą“.
Pagal Pranešimą dėl bendradarbiavimo B skyriaus b punkte nustatyta sąlyga yra įvykdyta, jeigu apie slaptą kartelį pranešanti
įmonė „pirmoji pateikė informacijos, turinčios lemiamos reikšmės įrodant kartelio egzistavimą“.
Taigi aplinkybė, kad dalyviui pranešus apie kartelį Komisija išsiunčia prašymus pateikti informacijos ir atlieka patikrinimą
kitose kartelyje dalyvavusiose įmonėse, niekaip neįrodo, jog apie kartelį pranešusios įmonės pateiktos informacijos nepakanka
Pranešimo dėl bendradarbiavimo B ir C skyrių požiūriu.
Taip pat dėl to, kad
Roquette
iš esmės tvirtina, jog
Fujisawa
nepateikė daugiau informacijos nei ta, kurią Komisija jau turėjo arba bent jau ta, kurią ji turėjo gauti iš Jungtinių Amerikos
Valstijų valdžios institucijų, reikia priminti, kad net jei tai būtų tiesa, savarankiškos Bendrijos kompetencijos konkurencijos
teisės srityje principas reiškia, jog Komisijai renkant įrodymus, kuriais remdamasi ji gali priimti sprendimą pagal EB 81 straipsnį,
trečiųjų valstybių valdžios institucijų pateikti įrodymai iš esmės nėra jai privalomi.
Galiausiai bet kuriuo atveju reikia pripažinti, kad, priešingai nei tvirtina
Roquette
,
Fujisawa
pateikė daugiau informacijos nei ta, kuri buvo Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios institucijų spaudos pranešimuose, kuriuos
Roquette
pateikė Pirmosios instancijos teismui. Iš tiesų atrodo, kad, pirma, šiuose pranešimuose nebuvo nurodyti visų kartelio dalyvių
pavadinimai. Antra, šiuose pranešimuose buvo tik trumpai aprašyti įvairūs sudaryti susitarimai. Kaip Komisija teisingai nurodo
ginčijamo sprendimo 415 konstatuojamojoje dalyje, 1998 m. gegužės 12 d. laiške pranešdama apie kartelio egzistavimą
Fujisawa
atskleidė kartelio narių tapatybes ir pateikė Komisijai pagrindinių jų sudarytų susitarimų aprašymą, nurodydama laikotarpį,
kuriam jie buvo sudaromi, apibūdindama šių susitarimų taikymo mechanizmą bei kartelio veikimą ir, nors neišsamų, kartelio
susitikimų sąrašą bei kai kurių iš jų turinio apibendrinimą.
Be to, reikia pažymėti, kad iš ginčijamo sprendimo 414 konstatuojamosios dalies matyti, jog taikydama pranešimo dėl bendradarbiavimo
B skyrių
Fujisawa
atžvilgiu Komisija kažkiek atsižvelgė į tai, kad tuomet, kai
Fujisawa
pranešė apie kartelį, „ji žinojo apie (Jungtinių Amerikos Valstijų) teisingumo <...> ministerijos atliekamą tyrimą natrio
gliukonato rinkoje ir apie tai, kad
Akzo
,
Avebe
ir
Glucona
prisipažino dalyvavusios tarptautiniame susitarime dėl kainų nustatymo bei rinkos pasidalijimo „Jungtinėse Amerikos Valstijose
ir kitur“.
Iš to, kas nurodyta, galima daryti išvadą, kad
Roquette
neteisingai tvirtina, jog
Fujisawa
nebuvo pirmoji iš kartelio dalyvių, pateikusių Komisijai įrodymų, turinčių lemiamos reikšmės įrodant kartelio egzistavimą,
kaip apibrėžta Pranešimo dėl bendradarbiavimo B punkto b papunktyje. Todėl pirmą
Roquette
kaltinimą, grindžiamą tuo, kad Komisijai nepakako informacijos, gautos iki bendradarbiavimo su
Roquette
, reikia atmesti.
4.     Dėl to, kad tik
Roquette
pateikta informacija turėjo lemiamos reikšmės ginčijamam sprendimui parengti
a)     Šalių argumentai

Roquette
tvirtina, kad būtent dėl jos pačios bendradarbiavimo per administracinę procedūrą Komisija gavo pranešime apie kaltinimus,
o vėliau ginčijamame sprendime pateiktą informaciją.
Iš tikrųjų, pirma, dėl pranešimo apie kaltinimus
Roquette
mano, kad dešimtyje iš trylikos priedų pateikiami šalių savanoriškai duoti dokumentai, iš kurių ji pati pateikė aštuonis.
Be to, beveik kiekviename tos dalies, kurioje aprašoma kartelio istorija, puslapyje pateikiama nuoroda į
Roquette
pateiktus ranka darytus įrašus.
Antra, dėl paties ginčijamo sprendimo
Roquette
mano, kad du elementai rodo lemiamą jos pateiktos informacijos reikšmę. Pirmiausia, remdamasi
Roquette
informacija, Komisija galėjo nustatyti pagrindinius organizavimo principus, pasikeitimo informacija apie klientus sistemą,
susitarimų vykdymą ir susitikimų, vykusių nuo 1987 m. vasario mėn. iki 1995 m. birželio mėn., tikslą. Antra, ginčijamame sprendime
galima įžvelgti tam tikrą kontrastą, kalbant apie jame pateiktų aprašymų tikslumą, atsižvelgiant į tai, ar jie yra grindžiami
Roquette
pateikta informacija, ar ne.
Kalbant apie pagrindinius organizavimo principus, lemiamą
Roquette
pateiktos informacijos pobūdį rodo ginčijamo sprendimo skyriaus, susijusio su minėtais pagrindiniais principais, išnašos.
Iš dvylikos nuorodų aštuonios susijusios su įrodymais, kuriuos pateikė
Roquette
. Ginčijamo sprendimo 83 konstatuojamoje dalyje, kurioje aprašoma kvotų paskyrimo sistema, daroma nuoroda į
Roquette
ranka darytus įrašus, pateiktus jai bendradarbiaujant su Komisija. Ginčijamo sprendimo 88 konstatuojamojoje dalyje Komisija,
siekdama paaiškinti žemiausių ir (arba) tikslinių kainų nustatymo sistemą, remiasi tik
Roquette
pateiktais dokumentais.
Komisijai nustatant pasikeitimo informacija apie klientus sistemos faktą, lemiamas
Roquette
pateiktos informacijos pobūdis matyti iš ginčijamo sprendimo 90 konstatuojamosios dalies ir išnašų Nr. 46 ir 47. Jose Komisija
mini vien
Roquette
su ja bendradarbiaujant pateiktą informaciją.
Atrodo, kad
Roquette
mano, nors ji to aiškiai nenurodo, kad įrodinėdama susitarimų vykdymą ir visų pirma priežiūros sistemos egzistavimą Komisija
naudoja
Roquette
pateiktus įrodymus (ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai
Roquette
pateikti rankraštiniai užrašai turėjo lemiamos reikšmės Komisijos atliktam 1987 m. vasario mėn.–1995 m. birželio mėn. vykusių
dalyvių susitikimų tikslo aprašymui. Tai Komisija pripažįsta ginčijamo sprendimo 121 konstatuojamojoje dalyje, kur nurodoma,
kad „kiekvieno 1989–1990 m. laikotarpiu vykusio susitikimo turinys yra geriau žinomas, nes įmonių pranešimai grindžiami to
laikotarpio dokumentais“. Minėti dokumentai atitinka
Roquette
užrašus, padarytus laikotarpiu nuo 1989 m. gegužės 11 d. susirinkimo Gioteborge iki 1991 m. rugsėjo 3 d. susitikimo Ciūriche.
Šie
Roquette
pateikti užrašai ir su jais susiję paaiškinimai (žr. 1999 m. liepos 22 d. memorandumą) leido Komisijai suprasti kartelio veikimą,
dalyvių diskusijų temas ir kiekvieno iš jų vaidmenį bei perprasti kodus, kuriuos įmonės naudojo savo pavadinimams. Kai kurių
susitikimų atžvilgiu šie rankraštiniai užrašai yra vieninteliai dokumentai, kuriuos Komisija turėjo, aprašydama tokių susitikimų
eigą (žr. ginčijamo sprendimo 131, 132–138 ir 139–149 konstatuojamosiose dalyse paminėtus susitikimus ir 1990 m. sausio 22 d.
Fujisawa
atstovės apsilankymą
Roquette
gamykloje, 1990 m. vasario 2 d.
Jungbunzlauer
ir
Roquette
susitikimą, 1991 m. gegužės 21–22 d. susitikimą Ciūriche, 1991 m. birželio 10–11 d. susitikimą Ženevoje, 1991 m. liepos 24 d.
susitikimą Ciūriche ir galiausiai 1991 m. rugsėjo 2–3 d. susitikimą Ciūriche).
Roquette
rankraštiniai užrašai taip pat leido Komisijai nustatyti
ADM
ir
Gliucona
bei kitų Europos gamintojų diskusijų antikonkurencinį pobūdį (ginčijamo sprendimo 155 konstatuojamoji dalis).

Roquette
mano, kad lemiamą jos pagalbos reikšmę rodo ir tai, jog iš ginčijamo Komisijos sprendimo išnašose pateiktų 175 nuorodų į
atitinkamų įmonių dokumentus ir pranešimus beveik pusė iš jų buvo gauta todėl, kad ji bendradarbiavo. Be to,
Roquette
pateikė visus konkrečius įrodymus, leidžiančius nustatyti kartelio tikslą ir jo veikimą. Ir Komisija tai pripažįsta ginčijamo
sprendimo 426 konstatuojamojoje dalyje, primindama, kad „
Roquette
(buvo) vienintelė kartelio dalyvė, pateikusi dokumentus, atskleidžiančius kartelio susitikimų turinį ir išvadas“.
Be to,
Roquette
remiasi tuo, kad nebuvo tikslaus susitikimų, kurių atžvilgiu Komisija neturėjo
Roquette
rankraštinių užrašų, turinio aprašymo, palyginti su susitikimais, kurių atžvilgiu Komisija galėjo remtis tokia informacija.
Kalbant apie laikotarpį iki pirmojo
Roquette
užrašuose aprašomo susitikimo, Komisija pateikia tik neaiškius ir netikslius aprašymus (žr. ginčijamo sprendimo 121 konstatuojamąją
dalį, kur Komisija nurodo „didelį skaičių daugiašalių susitikimų“, vykusių „nuo 1990 m. balandžio (mėn.) iki gegužės (mėn.)“,
ir ginčijamo sprendimo 122–128 konstatuojamosiose dalyse nurodytus susitikimų aprašymus).
Kad Komisijos turimos informacijos nepakanka, taip pat matyti iš vėlesnių arba
Roquette
perduotuose rankraštiniuose užrašuose neaprašytų įvykių aprašymų.
Roquette
atkreipia dėmesį į daug prieštaravimų ir nurodo ginčijamo sprendimo 129 ir 164 konstatuojamąsias dalis. Be to, kaip tai matyti
iš ginčijamo sprendimo 201 ir 214 konstatuojamųjų dalių,
Roquette
dokumentai ir pranešimai, susiję su tuo kartelio laikotarpiu, Komisijai buvo labai naudingi.

Roquette
mano esanti vienintelė, pateikusi tiek daug didelės įrodomosios galios turinčios informacijos, kuri apima rašytinius įrodymus,
pažeidimo laikotarpio dokumentus ir tiesiogiai su įmonių elgesiu susijusius dokumentus. Todėl ji mano, kad, vadovaujantis
teismų praktika (1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
ICI prieš Komisiją
, T‑13/89, Rink. p. II‑1021) ir naujo pranešimo projektu, Komisija turėjo labiau atsižvelgti į lemiamą informacijos, pateiktos
siekiant įvertinti baudos sumažinimą, pobūdį.
Savo dublike
Roquette
nurodo, kad
Fujisawa
pateikta informacija negali paneigti jos pateiktos informacijos lemiamo pobūdžio.
Roquette
manymu,
Fujisawa
, pranešdama apie kartelio egzistavimą, dalyvių tapatybę ir pažeidimo objektą, perdavė tik tą informaciją, kurią Komisija
jau žinojo, nes ji buvo skelbiama Jungtinių Amerikos Valstijų konkurencijos institucijų interneto tinklalapyje. Be to, daugumą
Fujisawa
pateiktų dokumentų sudarė su įvairiomis kartelio susitikimų vietomis susijusios kelionės išlaidų sąskaitos.
Roquette
pateikta informacija yra gerokai išsamesnė.
Komisija ginčija šių aplinkybių reikšmę ir pažymi visiškai atsižvelgusi į
Roquette
bendradarbiavimą, pagal Pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyrių sumažindama jos baudą 40 %.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad
Roquette
nėra pirmoji iš dalyvių, pranešusi Komisijai apie kartelį. Iš tikrųjų
Fujisawa
pirmoji pateikė Komisijai informacijos, turinčios lemiamos reikšmės pažeidimo, kuriame dalyvauja pati pranešėja, tyrimui
(žr. šio sprendimo 244 punktą). Taikydama Pranešimo dėl bendradarbiavimo B ir C skyrius, Komisija galėjo labiau sumažinti
Roquette
paskirtą baudą tik tuo atveju (jeigu įvykdytos kitos sąlygos), jeigu
Roquette
būtų buvusi pirmoji iš kartelio dalyvių, pranešusi apie jį Komisijai ir pateikusi lemiamos reikšmės turinčios informacijos.
Šioje byloje Komisija sumažino
Roquette
baudą vadovaudamasi Pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriumi. Kaip Komisija teisingai tvirtina, tai darydama ji visiškai
atsižvelgė į
Roquette
bendradarbiavimą.
Todėl kaltinimą, grindžiamą tuo, kad tik
Roquette
pateikta informacija turi lemiamos reikšmės ginčijamam sprendimui parengti, reikia atmesti.

Roquette
argumentas, kad Komisija turėjo bent jau maksimaliai sumažinti baudą, kaip numatyta minėto Pranešimo D punkte, yra susijęs
su
Roquette
ginčijamu Komisijos atliktu jos bendradarbiavimo reikšmės vertinimu, ir dėl šio bendradarbiavimo bauda, kuri būtų skirta
Roquette
, jeigu ji nebūtų bendradarbiavusi, buvo sumažinta 40 %. Todėl šie du argumentai toliau bus nagrinėjami kartu.
C –
Dėl to, kad Komisija neteisingai remėsi aplinkybe, jog „Roquette“ pateikė atitinkamus dokumentus tik savo atsakyme į prašymą
pateikti informacijos
1.     Šalių argumentai

Roquette
teigimu, Komisija tik siekdama kvalifikuoti jos elgesį pagal Pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyrių nurodė, kad svarbūs dokumentai
jai buvo pateikti tik atsakyme į oficialų 1999 m. kovo 2 d. prašymą pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio
1 dalį.
Roquette
manymu, oficialiame 1999 m. kovo 2 d. prašyme pateikti informacijos buvo klausimų, skatinančių prisiimti atsakomybę, o tai
yra teisės į gynybą pažeidimas, pagrindžiantis teisę neatsakyti į šiuos klausimus ir tai, kad ji atsakė į tuos klausimus tik
bendradarbiaudama su Komisija. Atsižvelgdama į tai, kad užduoti klausimai nebuvo susiję vien su faktinėmis aplinkybėmis, ir
į Komisijos jau turimą informaciją,
Roquette
mano, kad šiais klausimais buvo siekiama priversti ją prisipažinti dalyvavus kartelyje. Tai yra teisės į gynybą pažeidimas
(2001 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑112/98, Rink. p. II‑729, 66, 67, 71, 73 ir 78 punktai), suteikiantis teisę neatsakyti į tokius klausimus.
Roquette
manymu, dėl šio galimo teisės į gynybą pažeidimo ji pateikė savo atsakymus Komisijai tik nusprendusi su ja bendradarbiauti.
Komisija tvirtina, kad oficialus 1999 m. kovo 2 d. prašymas pateikti informacijos buvo pateiktas pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio
5 dalį ir kad jokiu klausimu, esančiu šiame prašyme pateikti informacijos,
Roquette
nebuvo verčiama prisipažinti dalyvavusi neteisėtame susitarime. Be to, Komisija mano, kad jeigu klausimais buvo raginama
prisipažinti,
Roquette
turėjo teisę atsisakyti į juos atsakyti. Komisija mano, kad, atsižvelgiant į tai, jog
Roquette
neatsisakė atsakyti į klausimus, jos pateikti atsakymai nebuvo prisipažinimas ir jie buvo pateikti pagal prašymą pateikti
informacijos, o ne pagal Pranešimą dėl bendradarbiavimo.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad, priešingai nei tvirtina
Roquette
, Komisija nurodė, jog tik atsakyme į oficialų 1999 m. kovo 2 d. prašymą pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio
1 dalį Komisijai svarbūs dokumentai buvo pateikti ne todėl, kad
Roquette
elgesiui būtų pritaikytas Pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyrius. Iš tikrųjų iš ginčijamo sprendimo 426 konstatuojamosios
dalies matyti, kad, naudodamasi minėto Pranešimo D skyriumi jai suteikta diskrecija, Komisija atsižvelgė į šią informaciją
vien tam, jog būtų nustatyta baudos sumažinimo procentinė dalis.
Nesant reikalo nagrinėti ar tam tikri Komisijos klausimai, kaip tvirtina
Roquette
, suformuluoti prašymuose pateikti informacijos, pažeidžia teisę į gynybą, taip pat reikia pažymėti, kad, kaip tai nurodo
pati
Roquette
, bendradarbiaudama su Komisija ji savarankiškai nusprendė atsakyti į užduotus klausimus. Iš tikrųjų prireikus
Roquette
galėjo atsisakyti pateikti atsakymus į šiuos klausimus, žinoma, rizikuodama, kad jai paskirta bauda nebus sumažinta pagal
Pranešimą dėl bendradarbiavimo. Šiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad
Roquette
atsakymai nebūtinai patvirtina savanorišką bendradarbiavimą vykstant nagrinėjamai procedūrai, nes
Roquette
pateikė informacijos tik paprašyta šios pateikti, o ne savo iniciatyva. Todėl
Roquette
negali kaltinti Komisijos, kad, nustatydama baudos sumažinimo procentinę dalį, ji atsižvelgė į tai, jog ši įmonė bendradarbiavo
tik po to, kai Komisija jai pateikė prašymą pateikti informacijos.
Galiausiai dėl to, kad Komisija turėjo bent jau maksimaliai pagal Pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyrių sumažinti baudą,
Pirmosios instancijos teismas mano, jog, atsižvelgiant į visus nurodytus argumentus ir visų pirma į tai, kad
Roquette
pateikė informacijos tik paprašyta, 40 % baudos sumažinimas yra tinkamas.
Todėl reikia atmesti antrąjį kaltinimą, grindžiamą neteisingu Komisijos tvirtinimu, kad
Roquette
pateikė atitinkamus dokumentus tik savo atsakyme į prašymą pateikti informacijos.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, reikia atmesti visus ieškinio pagrindus, grindžiamus Komisijos klaidomis, padarytomis vertinant
Roquette
bendradarbiavimą per administracinę procedūrą. Atsižvelgiant į tai, kad nebuvo nustatytas
Roquette
bendradarbiavimo per administracinę procedūrą vertinimo neteisėtumas, šiuo pagrindu ginčijamo sprendimo nereikia keisti.
V –
Dėl „ne bis in idem“ principo pažeidimo
A –
Šalių argumentai
Savo paskutiniuoju ieškinio pagrindu
Roquette
iš esmės tvirtina, jog buvo pažeistas
ne bis in idem
principas ir proporcingumo principas, nes Komisija neatsižvelgė į tai, kad Jungtinių Amerikos Valstijų konkurencijos institucijos
jau nubaudė
Roquette
už jos dalyvavimą tame pačiame kartelyje.
Grįsdama šį paskutinįjį ieškinio pagrindą,
Roquette
remiasi 1972 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Boehringer prieš Komisiją
(7/72, Rink. p. 1281), kuriame nurodoma, kad „reikia išspręsti tik klausimą, ar Komisija taip pat turi pareigą įskaityti sankciją,
kurią paskyrė trečiosios valstybės valdžios institucijos, jei nagrinėjamoje byloje ieškovo veiksmai, kuriais jį kaltina Komisija
ir Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios institucijos, yra identiški“.

Roquette
manymu, Jungtinių Amerikos Valstijų konkurencijos institucijose vykusi procedūra ir Komisijoje vykusi procedūra yra susijusios
ne tik su ta pačia kartelio rūšimi ir tais pačiais pažeidėjais, bet ir su identišku kartelio veikimu bei identišku dalyvių
elgesiu.
Siekdama įrodyti, kad Europos ir Jungtinių Amerikos Valstijų konkurencijos institucijose vykusių procedūrų objektas, t. y.
pasaulinis kartelis, yra identiškas,
Roquette
remiasi jos sudarytu teisminiu susitarimu (
plea agreement
). Šis susitarimas patvirtina, kad Jungtinėse Amerikos Valstijose paskirta bauda yra susijusi ne tik su
Roquette
elgesiu Jungtinėse Amerikos Valstijose, bet taip pat su jos elgesiu Europos rinkoje, nes šis elgesys atskleidžia kartelio
veikimą pasauliniu lygiu. Minėtame susitarime nustatoma, kad „pagrindinės šio kartelio sąlygos buvo paskirstyti rinkos dalis
didelėms natrio gliukonatą gaminančioms įmonėms Jungtinėse Amerikos Valstijose ir kitur bei nustatyti ir išlaikyti Jungtinėse
Amerikos Valstijose ir kitur parduodamo natrio gliukonato kainas“.
Roquette
manymu, Jungtinėse Amerikos Valstijose paskirta bauda baudžiama ne tik už jos elgesio pasekmes Jungtinių Amerikos Valstijų
rinkoje, bet ir už jos dalyvavimą vykdant kartelį pasauliniu lygiu, taigi ir Europoje.

Roquette
mano, kad apie geografines pasaulinio kartelio ribas galima spręsti iš kartelio tikslų, pavyzdžiui, keitimosi informacija
apie klientus ir pardavimo kvotų paskyrimo pasauliniu mastu bei susitikimų visame pasaulyje.
Galiausiai tiek Jungtinių Amerikos Valstijų konkurencijos institucijos, tiek Komisija, vertindamos baudos dydį, atsižvelgė
į pasaulinę
Roquette
apyvartą. Tai, kad baudžiant už tas pačias faktines aplinkybes į šią apyvartą buvo atsižvelgta du kartus,
Roquette
manymu, prieštarauja
ne bis in idem
principui ir proporcingumo principui.
Komisijos manymu,
Roquette
ieškinio pagrindą reikia atmesti
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Teismų praktika rodo, kad
ne bis in idem
principas, kuris taip pat yra įtvirtintas 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių
apsaugos konvencijos protokolo Nr. 7 4 straipsnyje, yra bendrasis Bendrijos teisės principas, kurio laikymąsi užtikrina teismai
(1966 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Gutmann prieš EAPB Komisiją
, 18/65 ir 35/65, Rink. p. 149, 172 ir 2002 m. spalio 15 d. Teisingumo teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 59 punktas; taip pat
šiuo klausimu žr. šio sprendimo 271 punkte minėto sprendimo
Boehringer prieš Komisiją
3 punktą).

Ne bis in idem
principas draudžia, kai yra siekiama apsaugoti tą patį teisinį interesą, tą patį asmenį antrą kartą bausti už tą pačią neteisėtą
veiką. Šio principo taikymui reikalingos trys kumuliacinės sąlygos, t. y. vienodos faktinės aplinkybės, tas pats pažeidėjas
ir tas pats ginamas teisinis interesas (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 338 punktą).
Teismų praktikoje pripažinta, kad paraleliai vykstant dviem procedūroms – Bendrijos ir nacionalinei procedūrai, kurių priimtinumas
grindžiamas konkrečia kompetencijos tarp Bendrijos ir valstybių narių pasidalijimo sistema kartelių srityje ir kuriomis siekiama
skirtingų tikslų, yra galimybė už tas pačias veikas kartu taikyti tiek Bendrijos, tiek nacionalines sankcijas. Tačiau bendrasis
teisingumo principas reikalauja, kad Komisija, nustatydama baudos dydį, atsižvelgtų į sankcijas, kurios jau buvo pritaikytos
tai pačiai įmonei už tas pačias faktines aplinkybes, jeigu sankcijos yra skirtos už valstybės narės kartelių teisės pažeidimus,
padarytus Bendrijos teritorijoje (1969 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Wilhelm ir kt.
, 14/68, Rink. p. 1, 11 punktas ir šio sprendimo 271 punkte minėto sprendimo
Boehringer prieš Komisiją
3 punktas; 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tréfileurope prieš Komisiją
, T‑141/89, Rink. p. II‑791, 191 punktas ir Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sotralentz prieš Komisiją
, T‑149/89, Rink. p. II‑117, 29 punktas).
Dėl
Roquette
tvirtinimo, kad Komisija, paskirdama jai baudą už dalyvavimą kartelyje, už kurį ją jau nubaudė Jungtinių Amerikos Valstijų
institucijos, Komisija pažeidė
ne bis in idem
principą, pagal kurį to paties asmens negalima bausti antrą kartą už tą patį draudžiamą elgesį, reikia priminti, kad Bendrijos
teismai pripažino, jog įmonės atžvilgiu dėl tos pačios neteisėtos veikos gali būti teisėtai vykdomos dvi paralelinės procedūros,
taigi gali būti skiriama dviguba sankcija, iš kurių vieną skiria atsakinga atitinkamos valstybės narės institucija, o kitą
– atsakinga Bendrijos institucija, jeigu minėtomis procedūromis siekiama skirtingų tikslų, o pažeidžiamos normos nėra identiškos
(šio sprendimo 279 punkte minėto sprendimo
Wilhelm ir kt.
11 punktas; šio sprendimo 279 punkte minėto sprendimo
Tréfileurope prieš Komisiją
191 punktas ir šio sprendimo 279 punkte minėto sprendimo
Sotralentz prieš Komisiją
29 punktas).
Todėl
ne bis in idem
principas juo labiau negali būti taikomas tokiu atveju, kaip šioje byloje, kai Komisijos ir Jungtinių Amerikos Valstijų institucijų
procedūromis ir paskirtomis sankcijomis akivaizdžiai siekiama skirtingų tikslų. Iš tiesų pirmuoju atveju siekiama apsaugoti
neiškreiptą konkurenciją Europos Sąjungos teritorijoje ar EEE, o antruoju – Jungtinių Amerikos Valstijų rinką (šiuo klausimu
žr. 1970 m. liepos 15 d. Teisingumo teismo sprendimo
Buchler prieš Komisiją
, 44/69, Rink. p. 733, 52 ir 53 punktus ir 1999 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Gencor prieš Komisiją
, T‑102/96, Rink. p. II‑753, 103–106 punktus). Todėl sąlyga dėl ginamo teisinio intereso tapatumo, kuri yra būtina taikyti
ne bis in idem
principą, nėra įvykdyta.
Be to, reikia pažymėti, kad
Roquette
nesiremia ir neįrodo, jog yra teisinis principas arba taisyklė arba viešosios tarptautinės teisės susitarimas, kuris draustų
įvairių valstybių valdžios institucijoms ar teismams persekioti ir bausti asmenį už tas pačias faktines aplinkybes, sukeliančias
pasekmių jų teritorijoje ar jurisdikcijoje. Jeigu nėra tokios Bendrijai ir trečiosioms valstybėms, pavyzdžiui, Jungtinėms
Amerikos Valstijoms, privalomos taisyklės arba susitarimo, kuri numato tokį draudimą, įrodymo, Komisijai jie nėra privalomi.
Todėl reikia atmesti
Roquette
argumentą, grindžiamą
ne bis in idem
principo pažeidimu, dėl to, kad už nagrinėjamą kartelį bausmė taip pat buvo paskirta ne Bendrijos teritorijoje, arba dėl
to, kad ginčijamame sprendime Komisija atsižvelgė į visą
Roquette
apyvartą, į kurią nustatydamos baudas jau buvo atsižvelgusios Jungtinių Amerikos Valstijų institucijos.
Dėl
Roquette
tvirtinimo, kad Komisija neteisingai aiškino šio sprendimo 271 punkte minėtą sprendimą
Boehringer prieš Komisiją
, pagal kurį Komisija privalo atsižvelgti į trečiosios valstybės valdžios institucijų paskirtą sankciją, jei Komisijos nustatytos
su įmone ieškove susijusios faktinės aplinkybės yra identiškos nustatytosioms minėtų valdžios institucijų, reikia priminti,
kad šio sprendimo 3 punkte Teisingumo teismas nurodė:
„Reikia išspręsti tik klausimą, ar Komisija taip pat turi pareigą įskaityti sankciją, kurią paskyrė trečiosios valstybės valdžios
institucijos, jei nagrinėjamoje byloje ieškovo veiksmai, kuriais jį kaltina Komisija ir Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios
institucijos, yra identiški“.
Iš šio teiginio
Roquette
daro
a contrario
išvadą, kad Komisija privalėjo atsižvelgti į jai Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios institucijų paskirtas sankcijas už
jos dalyvavimą pasauliniame natrio gliukonato kartelyje, kuris buvo tokio paties pobūdžio, taip pat vykdomas ir susijęs su
tokiu pačiu įmonių elgesiu tiek tikslo, tiek ir vietovės atžvilgiu, kaip ir kartelis, apibūdintas Komisijos ginčijamame sprendime,
kuriuo ieškovei paskiriama 10,8 mln. eurų bauda.
Vis dėlto visų pirma reikia pažymėti, kad iš šio sprendimo 271 punkte minėtos sprendimo
Boehringer prieš Komisiją
ištraukos akivaizdžiai matyti, jog Teisingumo Teismas, neišnagrinėjęs klausimo, ar Komisija privalo atsižvelgti ir į trečiųjų
valstybių valdžios institucijų paskirtą sankciją, jei Komisijos ir minėtų valdžios institucijų įmonės atžvilgiu nustatytos
faktinės aplinkybės yra identiškos, pripažino, kad Komisijos ir trečiosios valstybės valdžios institucijų inkriminuojamų faktinių
aplinkybių vienodumas yra išankstinė minėto nagrinėjimo sąlyga.
Be to, antra, svarbu pažymėti, kad, atsižvelgdamas į konkrečią situaciją, kuri atsiranda, pirma, dėl glaudžios valstybių narių
nacionalinių rinkų ir bendrosios rinkos tarpusavio priklausomybės ir, antra, dėl ypatingos Bendrijos ir valstybių narių kompetencijos
pasidalijimo kartelių srityje toje pačioje (t. y. bendrosios rinkos) teritorijoje sistemos, Teisingumo Teismas, pripažinęs
dvigubo persekiojimo galimybę ir atsižvelgdamas į tai, kad dėl to gali būti paskirta dviguba sankcija, nusprendė, jog, remiantis
teisingumo reikalavimu, būtina atsižvelgti į pirmąjį sprendimą, kuriuo paskirta bausmė (279 punkte minėto sprendimo
Wilhelm
11 punktas ir generalinio advokato H. Mayras išvada 271 punkte minėtoje byloje
Boehringer prieš Komisiją
, Rink. p. 1293, 1301–1303).
Tačiau šiuo atveju tokios situacijos akivaizdžiai nėra. Todėl, jeigu nėra tiesioginės nuorodos į tarptautinės sutarties nuostatą,
numatančią Komisijos pareigą nustatant baudos dydį atsižvelgti į tai pačiai įmonei už tą pačią veiką trečiosios valstybės,
pavyzdžiui, Jungtinių Amerikos Valstijų, valdžios institucijų ar teismų taikytas sankcijas,
Roquette
negali pagrįstai kaltinti Komisijos, kad šioje byloje ji pažeidė šią tariamą pareigą.
Bet kuriuo atveju, net jeigu remiantis 271 punkte minėtu sprendimu
Boehringer prieš Komisiją
reikėtų manyti, kad teisingumo principas įpareigoja Komisiją atsižvelgti į trečiųjų valstybių valdžios institucijų paskirtas
sankcijas, jeigu įmonės atžvilgiu Komisijos nustatytos faktinės aplinkybės yra identiškos nustatytosioms trečiosios valstybės
valdžios institucijos tos pačios įmonės atžvilgiu, reikia pripažinti, kad šioje byloje
Roquette
neįrodė, jog Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios institucijų procedūra buvo susijusi su kartelio veikimu ar jo pasekmėmis
ne tik Jungtinių Valstijų, bet ir kitose teritorijose.
Kalbant apie
Roquette
nubaudimą Jungtinėse Amerikos Valstijose, iš Jungtinių Amerikos Valstijų teisingumo ministerijos ir
Roquette
sudaryto susitarimo, kurį pateikė
United States District Court for the Northern District Court of California
, matyti, kad
Roquette
buvo nubausta 2,5 mln. Jungtinių Amerikos Valstijų dolerių (USD) bauda. Nors šiame susitarime nurodoma, kad natrio gliukonato
kartelio tikslas buvo pašalinti konkurenciją, nustatant ir išlaikant kainas bei pasidalijant „Jungtinėse Amerikos Valstijose
ir kitur“ parduodamo natrio gliukonato rinkos dalis, nebuvo niekaip įrodyta, kad šis Jungtinių Amerikos Valstijų teismo patvirtintas
susitarimas buvo susijęs su kartelio taikymu ar pasekmėmis ne tik šioje, bet ir kitose valstybėse (šiuo klausimu žr. šio sprendimo
271 punkte minėto sprendimo
Boehringer prieš Komisiją
6 punktą) ir visų pirma EEE, o tokiu atveju tai akivaizdžiai rodytų Komisijos teritorinę jurisdikciją. Be to, neginčijama,
kad Komisija atliko savo tyrimą (ginčijamo sprendimo 54–64 konstatuojamosios dalys) ir pati įvertino jai pateiktus įrodymus.
Šiomis aplinkybėmis reikia atmesti kaltinimą, kad Komija pažeidė tariamą pareigą įskaityti anksčiau trečiųjų valstybių valdžios
institucijų paskirtas sankcijas, ir netiesioginį iš pirmojo
Roquette
kaltinimo išplaukiantį kaltinimą proporcingumo principo pažeidimu.
Remiantis tuo, kas nurodyta, galima atsižvelgti tik į kaltinimą, grindžiamą neteisingu apyvartos, į kurią buvo atsižvelgta
apskaičiuojant
Roquette
paskirtą baudą, nustatymu. Todėl Pirmosios instancijos teismas, remdamasis savo neribota kompetencija, turi nustatyti šios
klaidos pasekmes.

Dėl naudojimosi neribota kompetencija
Naudodamasis savo neribota kompetencija, Pirmosios instancijos teismas visų pirma mano, kad net jei klaidą, susijusią su atsižvelgimu
į
Roquette
„pokristalizacinio tirpalo“ apyvartą nustatant pradinį jos baudos dydį (žr. šio sprendimo 55 punktą), būtų galima priskirti
Roquette
, ši aplinkybė negali pateisinti atsižvelgimo į šią klaidingą apyvartą nustatant pradinį baudos dydį (šiuo klausimu žr. šio
sprendimo 43 punkte minėto sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
586 punktą).
Todėl pasaulinė apyvarta, į kurią turi būti atsižvelgiama nustatant pradinį
Roquette
baudos dydį, yra 9 820 600 EUR, o ne 12 293 620 EUR, o jos turima rinkos dalis yra 17,4 %, o ne 20,96 %.
Kalbėdamas apie šio sumažinimo pasekmes, Pirmosios instancijos teismas primena, kad jeigu Komisija, siekdama nustatyti baudos
dydį, suskirsto EB 81 straipsnio 1 dalį pažeidusias įmones į kategorijas, šių kategorijų ribos turi būti logiškai apibrėžtos
ir objektyviai pagrįstos (šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 298 punktą; 2003 m. kovo 19 d. Sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
, T‑213/00, Rink. p. II‑913, 416 punktą ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T‑212/98 iki T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 1541 punktą).
Šioje byloje kartelio dalyvių suskirstymas į dvi kategorijas ginčijamame sprendime yra grindžiamas santykine įmonių svarba
nagrinėjamoje rinkoje, išreikšta apyvarta ir rinkos dalimis. Šiuo pagrindu
Jungbunzlauer
,
Fujisawa
ir
Roquette
buvo priskirtos pirmajai kategorijai, motyvuojant tuo, kad jos yra trys pagrindinės natrio gliukonato gamintojos, o jų turimos
pasaulinės rinkos dalys viršija 20 %.
Glucona
ir
ADM
, kurių dalys nagrinėjamoje rinkoje neviršijo 10 %, buvo priskirtos antrajai kategorijai (ginčijamo sprendimo 380 ir 382 konstatuojamosios
dalys).
Pirmosios instancijos teismas mano, kad santykinė aptariamų įmonių svarba, išreikšta apyvarta ir rinkos dalimis, yra tinkamas
jų suskirstymo į atskiras kategorijas kriterijus. Vis dėlto šis kriterijus turi būti taikomas laikantis proporcingumo ir vienodo
požiūrio principų.
Atsižvelgdamas į šiuos esminius svarstymus, Pirmosios instancijos teismas mano, kad dėl klaidos, padarytos atsižvelgiant į
atitinkamą
Roquette
apyvartą, ši negali būti priskirta pirmajai kategorijai. Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teismas mano, kad tai, jog šioje
byloje suskirsčius įvairias nagrinėjamas įmones į kategorijas, remiantis jų santykinės svarbos kriterijumi,
Roquette
, kurios rinkos dalis po pakoregavimo sudaro 17,4 %, o apyvarta – 9 820 600 EUR, taikomas toks pats pradinis 10 mln. eurų
baudos dydis kaip ir
Fujisawa
, kurios rinkos dalis po
Roquette
turimos rinkos dalies pakoregavimo sudaro 37,1 %, o apyvarta – 20 843 500 EUR, o
ADM
, kurios rinkos dalis po
Roquette
turimos rinkos dalies pakoregavimo sudaro 9,7 %, o apyvarta – 5 485 810 EUR, skiriamas 5 mln. eurų pradinis baudos dydis,
prieštarauja vienodo požiūrio ir proporcingumo principams.
Šios išvados nepaneigia Komisijos argumentai, kad bauda buvo apskaičiuota ne pagal apyvartą. Iš tiesų, jeigu baudos dydis
nebuvo nustatytas tiesiogiai atsižvelgiant į nagrinėjamų įmonių apyvartą, vis dėlto ši apyvarta nulemia pradinį baudos dydį,
kuris yra lemiamas nustatant galutinį baudos dydį. Šios išvados taip pat nepaneigia Komisijos argumentas, kad įmonės buvo
suskirstytos į kategorijas atsižvelgiant į tai, ar jos buvo pagrindinės gamintojos, o ne į tai, ar jų rinkos dalis buvo mažesnė,
ar didesnė nei 20 %. Iš tikrųjų pirmiausia Komisija neteisingai mano, kad ginčijamame sprendime įmonės suskirstomos į dvi
kategorijas vien pritaikius trijų pagrindinių gamintojų kriterijų (žr. šio sprendimo 296 punktą), ir, antra, kad priskyrimas
kategorijai pagal šį vienintelį kriterijų šioje byloje negali būti pateisinamas proporcingumo ir vienodo požiūrio principų
požiūriu. Kalbėdamas apie šio sprendimo 49 punkte minėtą sprendimą
Acerinox prieš Komisiją
, kuriuo rėmėsi Komisija, Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuo atveju juo negalima pagrįstai remtis, nes minėtoje
byloje įmonių rinkos dalys nedaug skyrėsi, nes visos jos sudarė 11–18 %, o šioje byloje rinkos dalys, pakoregavus
Roquette
apyvartą, sudaro 9,1–37,1 %.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, remdamasis savo neribota kompetencija, Pirmosios instancijos teismas mano, kad
Roquette
reikia priskirti prie tarpinės kategorijos tarp Komisijos nustatytų pirmosios bei antrosios kategorijų ir nustatyti 7,5 mln. EUR.
pradinį baudos dydį. Todėl pritaikius metodiką ir kitus šioje byloje nagrinėjamu atveju Komisijos taikytus veiksnius,
Roquette
bauda turi būti 8,1 mln. EUR.
Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas mano, kad jeigu priskyrus
Roquette
atsakomybę už klaidą yra įmanoma ištaisyti tą klaidą ir jos pasekmes (žr. šio sprendimo 293 punktą), negalima daryti išvados,
kad Pirmosios instancijos teismas, naudodamasis savo neribota kompetencija, jokiais atvejais negali atsižvelgti į tokią atsakomybę
vertindamas minėtos klaidos pasekmes.
Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad savo 1999 m. lapkričio 19 d. laiške Komisijai
Roquette
pabrėžė natrio gliukonato arba „skystojo“ NG sąvokos dviprasmiškumą. Iš tikrųjų šiame laiške
Roquette
nurodė, kad „skystasis“ NG atitinka arba „pokristalizacinį tirpalą“, gaunamą kaip šalutinį produktą kristalizuojant „kietąjį“
NG, arba „kietojo“ NG tirpalą“.
Iš to paties laiško matyti, kad
Roquette
patikslino savitą jos gaminamo skystojo natrio gliukonato pobūdį, nurodydama:
„<...>
Roquette
taip pat norėtų atkreipti dėmesį į jos produkto, vadinamo „skystuoju“ NG, savitumą, palyginti su konkurentų produktu. Iš tikrųjų
Roquette
naudoja „kietojo“ NG kristalizacijos technologiją, kuri ypatinga tuo, kad tik po vieno kristalizacijos etapo „pokristalizacinis
tirpalas“ („skystasis“ NG) gaunamas:
–        labai dideliais kiekiais,
–        tinkamos parduoti kokybės,
–        mažomis sąnaudomis.
Atvirkščiai, kiek
Roquette
yra žinoma, jos konkurentų naudojamais gamybos būdais dėl kelių kristalizacijos etapų pagaminamas tik nedidelis kiekis „pokristalizacinio
tirpalo“, kuris yra prastesnės kokybės ir mažai tinka arba visiškai netinka prekybai pramonės sektoriuje. Taigi
Roquette
konkurentų gaminamas „skystasis“ NG labiau atitinka „kietojo “ NG tirpalą, t. y. produktą, gaminamą daug didesnėmis sąnaudomis.
Roquette
gamybos procesas, kaip ir naudojant šį procesą „skystojo“ NG, kaip šalutinio produkto, išgavimas, apie kurį konkurentai bent
jau bylos aplinkybių metu nežinojo, yra komercinė paslaptis. Šis patikslinimas yra labai svarbus, nes būtent dėl šių konkrečių
savo gamybos proceso ypatumų
Roquette
nuolat prieštaravo tam, kad su konkurentais organizuojami susitikimai, nepaisant pastarųjų spaudimo, apimtų „skystąjį“ NG.
Savo 1999 m. gegužės 3 d. laiške
Roquette
pažymėjo, kad šio laiško priede paminėti susitikimai „
Roquette
atžvilgiu buvo susiję tik su kristalizuotu (kietuoju) NG, o ne skystuoju NG“. Savo 2000 m. liepos 25 d. atsakyme į pranešimą
apie kaltinimus
Roquette
taip pat nurodo, kad „dėl naudojamo NG gamybos būdo (ji) pagamina didelį kiekį skystojo natrio gliukonato (arba „pokristalizacinio
tirpalo“)“ ir kad ji „visuomet prieštaravo tam, kad skystajam natrio gliukonatui būtų taikomos kvotos ir apskritai susitikimų
metu nustatomos taisyklės“.
Be to, savo 1998 m. gegužės 12 d. bendradarbiavimo memorandume
Fujisawa
mano, kad „pokristalizacinis tirpalas“ nėra galutinis produktas, todėl kartelis jo neapėmė.
Galiausiai atsakydama į 1999 m. kovo 2 d. ir 2001 m. gegužės 11 d. prašymus pateikti informacijos
Roquette
savo 1999 m. gegužės 3 d. ir 2001 m. gegužės 21 d. laiškuose nurodė Komisijai apyvartą, pavadintą „skystojo natrio gliukonato“
apyvarta.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad
Roquette
1999 m. lapkričio 19 d. laiške Komisijai pateikti paaiškinimai neleidžia nustatyti, jog
Roquette
gaminamas natrio gliukonatas ir „pokristalizacinis tirpalas“ yra vienas ir tas pats. Šiame laiške
Roquette
, žinoma, pažymi, kad skystojo natrio gliukonato, arba „skystojo“ NG, sąvoka gali atitikti arba „pokristalizacinį tirpalą“,
gaunamą kaip šalutinį produktą kristalizuojant „kietąjį“ NG, arba „kietojo“ NG tirpalą, ir kad ji naudoja „kietojo“ NG kristalizavimo
technologiją, kuri dėl vienintelio kristalizacijos etapo yra ypatinga tuo, jog mažomis sąnaudomis pagaminamas labai didelis
kiekis prekybai tinkamos kokybės „pokristalizacinio tirpalo“, tačiau visai neatrodo, kad skystos formos
Roquette
produktas, pavadintas „skystuoju natrio gliukonatu“, atitinka tik „pokristalizacinį tirpalą“.
Tai, kad savo 1999 m. gegužės 3 d. ir 2000 m. liepos 25 d. laiškuose
Roquette
nurodė Komisijai, jog tiek, kiek tai susiję su
Roquette
, kartelio susitikimai apėmė tik kristalizuotą (kietąjį) NG, o ne skystąjį NG, arba kad ji visuomet prieštaravo tam, jog skystajam
gliukonatui būtų taikomos per šiuos susitikimus nustatomos taisyklės, niekaip neatskleidžia, kad
Roquette
gaminamas skystasis natrio gliukonatas yra tik „pokristalizacinis tirpalas“.
Nesant visiško aiškumo dėl
Roquette
gaminamo skystojo natrio gliukonato ir „pokristalizacinio tirpalo“, Komisija galėjo pagrįstai manyti, kad, be „pokristalizacinio
tirpalo“,
Roquette
gamino skystąjį natrio gliukonatą, panašų į gaminamą jos konkurentų. Todėl Komisija galėjo pagrįstai reikalauti, kad
Roquette
pateiktų savo skystojo natrio gliukonato apyvartos duomenis.
Be to, savo 1999 m. gegužės 3 d. ir 2001 m. gegužės 21 d. atsakymuose į Komisijos prašymus pateikti informacijos, susijusiuose
visų pirma su jos apyvarta už skystąjį natrio gliukonatą,
Roquette
nepatikslino, kad jos gaminamas skystasis natrio gliukonatas atitiko tik „pokristalizacinį tirpalą“.
Roquette
nurodyta aplinkybė, jog Komisija jos prašė griežtai laikytis prašymų pateikti informaciją formos, jai niekaip netrukdė stengtis
nesuklaidinti Komisijos ir patikslinti, kad jos skystojo natrio gliukonato apyvarta atitinka tik jos apyvartą už „pokristalizacinį
tirpalą“. Tokia išvada juo labiau pasitvirtina, nes, atsižvelgiant į
Roquette
skystojo natrio gliukonato gamybos ir prekybos pobūdį, ji turėjo žinoti, kad Komisija gali suklysti.
Be to, kadangi
Roquette
buvo galima laikyti didele įmone, galima daryti pagrįstą prielaidą, jog ji turėjo teisinių ir ekonominių žinių bei išteklių,
leidžiančių sužinoti, kad šios apyvartos duomenys galėjo būti panaudoti apskaičiuojant jai skirtinos baudos dydį.
Todėl Komisija, siekdama apskaičiuoti baudą, galėjo remtis
Roquette
pateikta apyvarta, pavadinta „skystasis natrio gliukonatas“.
Fujisawa
pareiškimas jos 1998 m. gegužės 12 d. bendradarbiavimo memorandume, kad „pokristalizacinis tirpalas“ yra negalutinis produktas
ir kartelis jo neapėmė, tik patvirtina jo taikymo sritį. Priešingai nei tvirtina
Roquette
, šis aspektas yra nesvarbus sprendžiant klausimą, ar Komisija turėjo žinoti, kad
Roquette
skystasis natrio gliukonatas atitiko „pokristalizacinį tirpalą“.
Taigi per administracinę procedūrą, ypač atsakydama į tikslius Komisijos klausimus,
Roquette
, pakankamai aiškiai ir nedviprasmiškai neinformavusi apie skystojo natrio gliukonato ir „pokristalizacinio tirpalo“ lygiavertiškumą,
pasielgė labai aplaidžiai.
Pirmosios instancijos teismas visų pirma pažymi, kad atsakydama į Komisijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį pateiktą
2001 m. gegužės 11 d. prašymą pateikti informacijos, kuriame Komisija atkreipė šio prašymo adresatų dėmesį į Reglamento Nr. 17
15 straipsnį,
Roquette
pateikė neteisingą savo apyvartą. Remdamasi pastarąja nuostata, Komisija gali priimti sprendimą įmonei skirti baudą, kurios
dydis svyruoja nuo 100 iki 5 000 EUR, jeigu dėl aplaidumo ši įmonė, atsakydama į prašymą pateikti informacijos, kaip apibrėžta
Reglamento Nr. 17 11 straipsnyje, ją pateikia netikslią.
Todėl Pirmosios instancijos teismas, remdamasis savo neribota kompetencija, mano, kad, atsižvelgiant į didelį
Roquette
aplaidumą, baudą reikia padidinti 5 000 EUR.
Todėl Pirmosios instancijos teismas mano, kad
Roquette
turi būti paskirta 8 105 000 EUR bauda.

Dėl prašymų taikyti proceso organizavimo priemones

Roquette
mano, kad
Jungbunzlauer
atžvilgiu atšaukus ginčijamą sprendimą, kuriuo jai už dalyvavimą natrio gliukonato kartelyje skiriama 20,4 mln. EUR bauda,
ir priėmus 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą dėl
Jungbunzlauer
ir kitų trijų
Jungbunzlauer
grupės įmonių, kuriuo joms už dalyvavimą natrio gliukonato kartelyje paskiriama 19,04 mln. EUR bauda, atsirado nauja faktinė
aplinkybė, kuri yra naujo ieškinio pagrindo ir proceso organizavimo priemonių taikymo pagrindas.

Roquette
iš esmės mano, kad atsižvelgiant į tai, jog 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimu
Jungbunzlauer
ir kitoms trims
Jungbunzlauer
grupės įmonėms skiriama mažesnė bauda už tą, kuri ginčijamu sprendimu buvo paskirta
Jungbunzlauer
, pastaroji gavo „antrą galimybę“ gintis ir pateikti naujus argumentus.
Roquette
mano neturėjusi tokios „antros galimybės“. Todėl ji pateikia naują ieškinio pagrindą, pagrįstą gero administravimo, vienodo
požiūrio ir teisės į gynybą principų pažeidimu.
Tam, kad būtų atsižvelgta į šią naują faktinę aplinkybę,
Roquette
iš esmės prašo, kad, taikant vieną iš proceso organizavimo priemonių pagal Procedūros reglamento 64 straipsnio 4 dalį, Komisijos
būtų paprašyta pareikšti savo nuomonę dėl naujojo ieškinio pagrindo ir pripažinti ginčijamą sprendimą negaliojančiu remiantis
šiuo nauju ieškinio pagrindu.
Roquette
subsidiariai prašo Pirmosios instancijos teismo imtis visų kitų reikiamų priemonių, kurių jis gali imtis pagal Procedūros
reglamentą, pavyzdžiui, atnaujinti žodinę proceso dalį arba sujungti bylas.
Komisija ginčija abu šiuos
Roquette
prašymus.
Pirmosios instancijos teismas primena, jog iš proceso organizavimo priemonių, nurodytų Procedūros reglamento 64 straipsnio
1 ir 2 dalyse, paskirties ir objekto matyti, kad jos yra taikomos įvairiais Pirmosios instancijos teisme vykstančio proceso
etapais ir jomis siekiama palengvinti šio proceso eigą. Todėl užbaigus žodinę proceso dalį šalis gali prašyti taikyti proceso
organizavimo priemones tik tuomet, jeigu Pirmosios instancijos teismas nusprendžia atnaujinti žodinę proceso dalį (1999 m.
liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, C‑227/92 P, Rink. p. I‑4443, 102 ir 103 punktai).
Todėl, nepaisant
Roquette
prašymų formuluotės, visų pirma reikia išspręsti klausimą dėl poreikio šioje byloje atnaujinti žodinę proceso dalį.
Teismų praktikoje pripažinta, kad prašymą dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo, jog būtų įvertintos naujos faktinės aplinkybės,
Pirmosios instancijos teismas turi tenkinti tik tada, kai suinteresuotoji šalis remiasi faktinėmis aplinkybėmis, kurios gali
turėti lemiamos reikšmės bylos baigčiai ir kuriomis šalis negalėjo remtis vykstant žodinei proceso daliai (1999 m. liepos
8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ICI prieš Komisiją
, C‑200/92 P, Rink. p. I‑4399, 60 ir 61 punktai; 2002 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
British American Tobacco (Investments) prieš Komisiją
, T‑311/00, Rink. p. II‑2781, 53 punktas).
Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad nagrinėjamoje byloje ginčas yra susijęs su Komisijos priimto sprendimo
teisėtumu
Roquette
atžvilgiu. Iš tikrųjų
Roquette
prašo panaikinti ginčijamą sprendimą, kuriuo jai skiriama 10,8 mln. EUR bauda. Be to, Pirmosios instancijos teismas pažymi,
kad 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas akivaizdžiai buvo priimtas vėliau nei ginčijamas sprendimas.
Kaip pripažinta teismų praktikos, Bendrijos teisės akto teisėtumas yra vertinamas atsižvelgiant į jo priėmimo metu buvusias
faktines ir teisines aplinkybes (1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, 15/76 ir 16/76, Rink. p. 321, 7 ir 8 punktai; 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Altmann ir kt. prieš Komisiją
, T‑177/94 ir T‑377/94, Rink. p. II‑2041, 119 punktas). Todėl vertinant tokio akto teisėtumą negalima atsižvelgti į aplinkybes,
kurios atsirado priėmus Bendrijos teisės aktą (šiuo klausimu žr. 1997 m. spalio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
, T‑229/94, Rink. p. II‑1689, 102 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Be to, sprendimo teisėtumą iš esmės reikia nagrinėti
atsižvelgiant į per administracinę procedūrą šalių nurodytas ir (arba) tokiame sprendime išdėstytas faktines ir teisines aplinkybes.
Priešingu atveju kiltų klausimas dėl ankstesnės administracinės ir paskesnės teisminės kontrolės procedūrų, kurios yra pagrįstos
faktinių ir teisinių aplinkybių vienodumu, paralelizmo.
Kadangi nauja faktinė aplinkybė, kuria remiasi
Roquette
, akivaizdžiai atsirado priėmus ginčijamą sprendimą, ši aplinkybė negali turėti įtakos jo teisėtumui (šiuo klausimu žr. 1998 m.
rugsėjo 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
IECC prieš Komisiją
, T‑133/95 ir T‑204/95, Rink. p. II‑3645, 37 punktą). Taigi 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas dėl
Jungbunzlauer
ir trijų jos dukterinių įmonių nėra nauja aplinkybė, galinti turėti lemiamos įtakos bylos baigčiai. Todėl šiuo pagrindu nereikia
atnaujinti žodinės proceso dalies.
Šios išvados nepaneigia tai, kad
Roquette
taip pat prašo pakeisti ginčijamą sprendimą. Remdamasis savo neribota kompetencija, Pirmosios instancijos teismas, vertindamas
baudos dydį ieškovės nurodytų kaltinimų atžvilgiu, žinoma, gali atsižvelgti į papildomą informaciją, kuri nebuvo paminėta
ginčijamame sprendime (šiuo klausimu žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daesang ir Sewon Europe prieš Komisiją
, T‑230/00, Rink. p. II‑2733, 61 punktą). Vis dėlto teisinio tikrumo principo požiūriu, naudojantis šia galimybe iš esmės
galima atsižvelgti tik į informaciją, atsiradusią anksčiau, nei buvo priimtas ginčijamas sprendimas, ir kurią Komisija galėjo
žinoti priimdama sprendimą. Laikydamasis kitokio požiūrio, Pirmosios instancijos teismas, o ne administracinė institucija,
vertintų klausimą, kurio jos dar nebuvo prašoma nagrinėti, o tai pažeistų jos kompetenciją ir apskritai teisminės ir administracinės
valdžios funkcijų pasidalijimą bei institucinę pusiausvyrą. 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo priėmimas nepagrindžia šių principų
išimties taikymo. Be to,
Roquette
niekaip neįrodė, kad minėtas sprendimas turi kokį nors išskirtinį pobūdį. Kadangi 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas buvo priimtas
vėliau nei ginčijamas sprendimas ir negali pateisinti nukrypimo nuo principo, pagal kurį galima atsižvelgti tik į naują informaciją,
atsiradusią anksčiau, nei buvo priimtas ginčijamas sprendimas, reikia atmesti prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį, taigi
ir prašymą taikyti proceso organizavimo priemones.
Be to, tai, kad nagrinėdamas ginčijamą sprendimą Pirmosios instancijos teismas negali atsižvelgti į minėtas vėliau atsiradusias
aplinkybes, neatima iš ieškovės galimybės remtis savo teisėmis Komisijoje. Iš tikrųjų ieškovei niekas netrukdo oficialiai
paprašyti Komisijos iš naujo pradėti administracinę procedūrą tam, kad būtų persvarstytas jos pirminis sprendimas, ir prireikus
Pirmosios instancijos teismui pateikti ieškinį dėl Komisijos atsisakymo tenkinti jos prašymą.
Pirmosios instancijos teismas papildomai pažymi, kad net jeigu 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo priėmimas pateisintų draudimo
atsižvelgti į papildomą informaciją, atsiradusią vėliau už ginčijamą sprendimą, išimties taikymą, nėra įvykdyta sąlyga, kad
ta nauja faktinė aplinkybė turi būti tokia, kuri galėtų turėti lemiamos reikšmės bylos baigčiai, kad pateisintų proceso atnaujinimą
(žr. šio sprendimo 323 punkte nurodytą teismų praktiką).
Iš tikrųjų bet kuriuo atveju 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo priėmimas negali pažeisti, kaip nurodo
Roquett
e, gero administravimo, teisės į gynybą ir vienodo požiūrio principų.
Kalbant apie tariamą gero administravimo principo pažeidimą, pakanka pažymėti, kad naujo sprendimo dėl
Jungbunzlauer
ir kitų trijų
Jungbunzlauer
grupės bendrovių priėmimas negalėjo turėti įtakos gero administravimo reikalavimui, kurio Komisija, priimdama ginčijamą sprendimą
dėl
Roquette
, turėjo laikytis. Jeigu priimant 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą reikėtų atsižvelgti į gero administravimo principo pažeidimą,
tuo remtis galėtų tik
Jungbunzlauer
. Todėl
Roquette
nurodo ieškinio pagrindą, kurį prireikus, pateikusi atitinkamus kaltinimus, galėtų pateikti tik
Jungbunzlauer.
Taip pat kalbant apie tariamą jos teisės į gynybą pažeidimą priėmus naują sprendimą dėl
Jungbunzlauer
,
Roquette
savo vardu paprasčiausia remiasi žala, tariamai priskiriama trečiajam asmeniui. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad teisės
į gynybą laikymasis reikalauja, jog suinteresuotoji įmonė galėtų tinkamai išreikšti savo nuomonę apie Komisijos jos atžvilgiu
pateiktų faktų, kaltinimų ir aplinkybių realumą bei svarbą (2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
prieš Komisiją
, T‑5/00 ir T‑6/00, Rink. p. II‑5761, 32 ir 33 punktai). Šioje byloje nėra pateikta jokios informacijos, iš kurios būtų matyti,
kad 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas turėjo įtakos ginčijamam sprendimui, priimtam dėl
Roquette
.
Roquette
nepateikia jokių įrodymų, kad priėmus 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą jai būtų pateikiami kaltinimai dėl naujų faktinių aplinkybių,
pakeičiančių su ja susijusį ginčijamą sprendimą. Todėl šioje byloje 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo priėmimas niekaip nepažeidžia
Roquette
teisės į gynybą.
Galiausiai dėl to, kad yra pažeidžiamas vienodo požiūrio principas, nes
Jungbunzlauer
galėjo antrą kartą pareikšti nuomonę dėl faktinių aplinkybių, kuriomis ji yra kaltinama, o
Roquette
neturėjo tokios galimybės, reikia priminti, kad institucijų priimtiems teisės aktams iš esmės taikoma teisėtumo prezumpcija
ir jie sukelia teisinių pasekmių tol, kol yra panaikinami (323 punkte minėto sprendimo
ICI prieš Komisiją
69 punktas). Todėl sprendimas, kuriuo šaliai skiriama bauda, nuo jo priėmimo momento laikomas teisėtu ir sukelia teisinių
pasekmių.
A contrario
, panaikinus sprendimą, kuriuo skiriama bauda, išnyksta šio sprendimo teisinės pasekmės.
Todėl ginčijamas sprendimas tiek, kiek iš pradžių jis buvo susijęs su
Jungbunzlauer
, ir naujas 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas, priimtas dėl
Jungbunzlauer
ir kitų trijų
Jungbunzlauer
grupės įmonių, nesuteikė
Jungbunzlauer
galimybės „antrą kartą“ pareikšti nuomonės dėl faktinių aplinkybių, kuriomis ji yra kaltinama.
Jungbunzlauer
pateikė savo pastabas dėl naujo sprendimo, kuris buvo priimtas atšaukus pirmąjį sprendimą ir dėl kurio pastarasis teisiškai
nustojo egzistuoti. Taigi Pirmosios instancijos teismas mano, kad 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo priėmimas
Roquette
atžvilgiu nepažeidė vienodo požiūrio principo.
Todėl remiantis šiais motyvais reikia atmesti
Roquette
prašymą atnaujinti procesą, taigi ir prašymą taikyti proceso organizavimo priemones.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad
Roquette
prašymą sujungti šią bylą ir bylą T‑492/04
Jungbunzlauer ir kt. prieš Komisiją
taip pat reikia atmesti, nes šioje byloje galima priimti galutinį sprendimą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal minėtos nuostatos 3 dalies pirmąją pastraipą Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti išlaidas
šalims, jeigu dalis kiekvienos šalies reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama.
Šioje byloje Komisija pralaimėjo bylą tik dėl atsižvelgimo į natrio gliukonato apyvartą apskaičiuojant
Roquette
skirtiną baudą. Vis dėlto Komisija atsižvelgė į neteisingą apyvartą tik todėl, kad
Roquette
elgėsi labai aplaidžiai. Likę
Roquette
reikalavimai nebuvo patenkinti.
Šiomis aplinkybėmis būtų teisingiausia nurodyti
Roquette
padengti visas jos bylinėjimosi ir Komisijos patirtas išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Roquette Frères SA
nustatyti 8 105 000 EUR baudą.
2.
Pakeisti 2001 m. spalio 2 d. Komisijos sprendimą K(2001) 2931 (galutinis), susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo
53 straipsnio taikymo procedūra (COMP/E‑1/36.756 — Natrio gliukonatas), tiek, kiek jis prieštarauja pirmiau išdėstytam 1 punktui.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
Priteisti iš
Roquette Frères SA
visas bylinėjimosi išlaidas.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Paskelbta 2006 m. rugsėjo 27 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

J. Azizi
Turinys
Faktinės ginčo aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
I –  Dėl pažeidimo sunkumo
A –  Įžanga
B –  Dėl apyvartos nustatymo
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C –  Dėl konkrečios kartelio įtakos
1.  Pirminės pastabos
2.  Dėl to, kad Komisija pasirinko klaidingą būdą įrodyti, jog kartelis turėjo konkrečios įtakos rinkai
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3.  Dėl kaltinimų, grindžiamų veiksniais, į kuriuos atsižvelgė Komisija ir kurie patvirtina kartelio veikimą bei poveikį rinkai
a)  Dėl įvairių kartelio etapų
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
b)  Dėl kartelio tikslų neįvykdymo
Įžanga
Priežiūros sistema
–  Šalių argumentai
–  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kvotos
–  Šalių argumentai
–  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kainos
–  Šalių argumentai
–  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pasidalijimas klientais
–  Šalių argumentai
–  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
c)  Dėl kaltinimų, grindžiamų tuo, kad į kartelio įtaką buvo atsižvelgta remiantis Roquette patalpose paimtais grafikais
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
4.  Dėl kaltinimų, grindžiamų tuo, kad, vertindama kartelio įtaką, Komisija neatsižvelgė į kitus veiksnius
a)  Dėl neatsižvelgimo į rinkos specifiką
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
b)  Dėl neatsižvelgimo į pirkėjų nuomonę
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
c)  Dėl neatsižvelgimo į tarpusavio nepasitikėjimo atmosferą
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
D –  Dėl to, kad Roquette apribojo kartelio įtaką
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
II –  Dėl pažeidimo trukmės
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
III –  Dėl lengvinančių aplinkybių
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
IV –  Dėl Roquette bendradarbiavimo per administracinę procedūrą
A –  Įžanga
B –  Dėl to, kad Roquette buvo pirmoji ir vienintelė kartelio dalyvė, kuri Komisijai pateikė lemiamų įrodymų ginčijamam sprendimui
parengti
1.  Bendros pastabos
2.  Bendros pastabos dėl nagrinėjamoje byloje taikomų taisyklių vertinant šalių bendradarbiavimą vykstat administracinei procedūrai
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3.  Dėl to, kad informacijos, kurią Komisija gavo prieš pradėdama bendradarbiauti su Roquette, nepakako kartelio egzistavimui
įrodyti
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
4.  Dėl to, kad tik Roquette pateikta informacija turėjo lemiamos reikšmės ginčijamam sprendimui parengti
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C –  Dėl to, kad Komisija neteisingai remėsi aplinkybe, jog Roquette pateikė atitinkamus dokumentus tik savo atsakyme į prašymą
pateikti informacijos
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
V –  Dėl ne bis in idem principo pa˛eidimo
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl naudojimosi neribota kompetencija
Dėl prašymų taikyti proceso organizavimo priemones
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: prancūzų.