CELEX: 61994TJ0347
Konkurrence
EF-traktatens artikel 85, stk. 1
Begrebet aftale
Udveksling af oplysninger
Påbud
Bøde
Bødeudmåling
Begrundelse
Formildende omstændigheder
Ret til kontradiktion
Samarbejde under den administrative procedure
Ligebehandlingsprincippet

Dommens præmisser
Sagens faktiske omstaendigheder
1 Den foreliggende sag vedroerer Kommissionens beslutning 94/601/EF af 13. juli 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/C/33.833 - Karton, EFT L 243, s. 1), som berigtiget inden offentliggoerelsen ved Kommissionens beslutning af 26. juli 1994 (K(94) 2135 endelig udg.) (herefter »beslutningen«). Ved beslutningen blev 19 producenter, der leverer karton inden for Faellesskabet, paalagt boeder for overtraedelser af traktatens artikel 85, stk. 1.
2 Det produkt, som beslutningen vedroerer, er karton. I beslutningen omtales tre kartonkvaliteter, henholdsvis »GC«, »GD« og »SBS«.
3 Kartonkvaliteten GD (herefter »GD-kvaliteter«) er en bleget aeskekarton (genbrugspapir), der normalt anvendes til emballering af nonfoodprodukter.
4 Kartonkvaliteten GC (herefter »GC-kvaliteter«) er en karton med hvidt daeklag, der normalt anvendes til emballering af foedevarer. GC-kvaliteter er af en bedre kvalitet end GD-kvaliteter. I den periode, beslutningen vedroerer, var prisforskellen mellem disse to produkter saedvanligvis ca. 30%. De bedste GC-kvaliteter anvendes endvidere i et vist omfang til grafiske formaal.
5 SBS er forkortelsen for et helt igennem hvidt kartonprodukt (herefter »SBS-kvaliteter«). Prisen for dette produkt ligger ca. 20% over prisen for GC-kvaliteter. Det anvendes til emballering af foedevarer, kosmetik, laegemidler og cigaretter, men dets hovedanvendelse er grafiske formaal.
6 Ved skrivelse af 22. november 1990 indgav British Printing Industries Federation, der er brancheorganisation for de fleste kartonemballagetrykkerier i Det Forenede Kongerige (herefter »BPIF«), en uformel klage til Kommissionen. BPIF haevdede, at de kartonproducenter, der leverede til Det Forenede Kongerige, havde foretaget en raekke samtidige og ensartede prisforhoejelser, og anmodede Kommissionen om at undersoege, hvorvidt der forelaa en overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler. BPIF udsendte en pressemeddelelse for at sikre, at dens initiativ blev omtalt i pressen. Pressemeddelelsen blev omtalt af fagpressen i december 1990.
7 Den 12. december 1990 indgav Fédération française du cartonnage ligeledes en uformel klage til Kommissionen, hvori den fremsatte paastande vedroerende det franske kartonmarked svarende til dem, der var indeholdt i BPIF's klage.
8 Den 23. og 24. april 1991 foretog Kommissionens repraesentanter i henhold til artikel 14, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), samtidige, uanmeldte kontrolundersoegelser hos et antal virksomheder og brancheorganisationer inden for kartonsektoren.
9 Efter disse undersoegelser fremsatte Kommissionen i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 begaering til alle de virksomheder, denne beslutning er rettet til, om oplysninger og skriftligt materiale.
10 Paa grundlag af de ved kontrolundersoegelserne og begaeringerne om oplysninger og skriftligt materiale fremkomne oplysninger konkluderede Kommissionen, at de beroerte virksomheder fra midten af 1986 og mindst til april 1991 (i de fleste tilfaelde) havde deltaget i en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.
11 Den besluttede som foelge heraf at indlede en procedure i henhold til denne bestemmelse. Ved skrivelse af 21. december 1992 fremsendte Kommissionen en meddelelse af klagepunkter til hver enkelt virksomhed. Samtlige virksomheder svarede skriftligt. Ni virksomheder begaerede mundtlig hoering. Hoeringen fandt sted fra den 7. til den 9. juni 1993.
12 Som afslutning paa proceduren vedtog Kommissionen en beslutning, der bl.a. indeholder foelger bestemmelser:
»Artikel 1
Buchmann GmbH, Cascades SA, Enso-Gutzeit Oy, Europa Carton AG, Finnboard - the Finnish Board Mills Association, Fiskeby Board AB, Gruber & Weber GmbH & Co. KG, Kartonfabriek 'De Eendracht' NV (der handler under navnet BPB de Eendracht), NV Koninklijke KNP BT NV (tidligere Koninklijke Nederlandse Papierfabrieken NV), Laakmann Karton GmbH & Co. KG, Mo och Domsjoe AB (MoDo), Mayr-Melnhof Kartongesellschaft mbH, Papeteries de Lancey SA, Rena Kartonfabrik A/S, Sarrió SpA, SCA Holding Ltd (tidligere Reed Paper & Board (UK) Ltd), Stora Kopparbergs Bergslags AB, Enso Española SA (tidligere Tampella Española SA) og Moritz J. Weig GmbH & Co. KG har overtraadt artikel 85, stk. 1, i EF-traktaten ved deltagelse
- i Buchmann's og Rena's tilfaelde fra omkring marts 1988 og i hvert fald til slutningen af 1990
- hvad angaar Enso Española i hvert fald fra marts 1988 til i hvert fald udgangen af april 1991
- i Gruber & Weber's tilfaelde i hvert fald fra 1988 og indtil slutningen af 1990
- i de andre tilfaelde fra midten af 1986 og i hvert fald til april 1991
i en aftale og samordnet praksis, der startede medio 1986, og som indebar, at leverandoerer af karton i EF
- samledes regelmaessigt ved en raekke hemmelige og institutionaliserede moeder for at diskutere og naa til enighed om en faelles brancheplan med henblik paa at begraense konkurrencen
- naaede til enighed om regelmaessige prisstigninger for hver produktkvalitet i den enkelte nationale valuta
- planlagde og ivaerksatte samtidige og ensartede prisstigninger i hele EF
- naaede til forstaaelse om at fastholde markedsandelene for de store producenter paa konstante niveauer, dog med mulighed for aendring fra tid til anden
- traf i stigende grad siden begyndelsen af 1990 samordnede foranstaltninger til styring af leverancer af produktet i EF for derved at sikre gennemfoerelsen af de naevnte samordnede prisstigninger
- udvekslede forretningsmaessige oplysninger om leverancer, priser, midlertidige produktionsstandsninger, ordrebeholdninger, kapacitetsudnyttelsesgrader osv. til stoette for naevnte forholdsregler.
... Artikel 3
Foelgende boeder paalaegges nedennaevnte virksomheder for den overtraedelse, der er omhandlet i artikel 1:
...
xi)  Mayr-Melnhof Karton Gesellschaft mbH, en boede paa 21 000 000 ECU
...«
13 Det fremgaar af beslutningen, at overtraedelsen fandt sted gennem organet »Product Group Paperboard« (herefter »PG Paperboard«), der omfattede en raekke grupper eller udvalg.
14 Under dette organ oprettedes i midten af 1986 et udvalg, »Presidents Working Group« (herefter »PWG«), der bestod af repraesentanter for den oeverste ledelse for de stoerste kartonproducenter i Faellesskabet (ca. otte).
15 PWG's formaal var navnlig droeftelse og opnaaelse af enighed vedroerende markeder, markedsandele, priser og kapacitet. Gruppen traf navnlig generelle beslutninger om tidspunkterne for og stoerrelsen af de prisforhoejelser, som producenterne skulle gennemfoere.
16 PWG refererede til »Direktoerkonferencen« (herefter »Direktoerkonferencen« eller »PC«), i hvis moeder naesten samtlige administrerende direktoerer for virksomhederne deltog (mere eller mindre regelmaessigt). I den relevante periode holdt Direktoerkonferencen moede to gange om aaret.
17 I slutningen af 1987 oprettedes »Joint Marketing Committee« (herefter »JMC«). Dette udvalgs hovedopgave var at bestemme, hvorvidt og i bekraeftende fald hvorledes der kunne gennemfoeres prisforhoejelser, samt at fastlaegge enkelthederne i forbindelse med de prisinitiativer, der besluttedes af PWG, for hvert af de beroerte lande og for de store kunder med henblik paa at gennemfoere et ensartet prissystem i Europa.
18 Det OEkonomiske Udvalg (herefter »DOEU«) droeftede bl.a. prisbevaegelser paa de nationale markeder og ordrebeholdninger og meddelte resultaterne af sine undersoegelser til JMC, eller indtil udgangen af 1987 til dens forgaenger, Marketing Committee. DOEU, der bestod af flertallet af de beroerte virksomheders marketingdirektoerer, holdt moeder flere gange om aaret.
19 Det fremgaar endvidere af beslutningen, at Kommissionen antog, at PG Paperboard's aktiviteter befordredes ved hjaelp af udveksling af oplysninger gennem Fides, der er et forvaltningsinstitut med hjemsted i Zuerich (Schweiz). Det fremgaar af beslutningen, at de fleste af PG Paperboard's medlemmer sendte regelmaessige rapporter om ordrer, produktion, omsaetning og kapacitetsudnyttelse til Fides. Rapporterne blev behandlet i Fides-systemet, og de samlede data blev udsendt til medlemmerne.
20 Sagsoegeren Mayr-Melnhof Kartongesellschaft mbH (herefter »Mayr-Melnhof«) deltog ifoelge beslutningen i moederne i fire af PG Paperboard's ovennaevnte organer, nemlig PWG, PC, JMC og DOEU.
21 I hele den periode, beslutningen vedroerer, var ledelsen og markedsfoeringsaktiviteterne i Mayr-Melnhof og FS-Karton - en tysk kartonvirksomhed, som Mayr-Melnhof erhvervede i 1984 - fuldstaendig integreret. Mayr-Melnhof blev derfor anset for ansvarlig for FS-Karton's deltagelse i kartellet (beslutningens betragtning 150).
22 Mayr-Melnhof blev ligeledes anset for ansvarlig for sit schweiziske, 66%-ejede datterselskab Deisswil's deltagelse i overtraedelsen i hele den periode, hvor denne fandt sted (samme betragtning). Endelig blev selskabet anset for ansvarlig for deltagelsen af det nederlandske Mayr-Melnhof Eerbeek BV (herefter »Eerbeek«), som det erhvervede i september 1990. Selskabets ansvar for Eerbeek's adfaerd gjaldt fra den 1. januar 1990, som er datoen for overtagelsen.
Retsforhandlinger
23 Sagsoegeren anlagde naervaerende sag ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. oktober 1994.
24 16 af de oevrige 18 selskaber, der blev anset for ansvarlige for overtraedelsen, har ligeledes anlagt sag til proevelse af beslutningen (sag T-295/94, T-301/94, T-304/94, T-308/94, T-309/94, T-310/94, T-311/94, T-317/94, T-319/94, T-327/94, T-334/94, T-337/94, T-338/94, T-348/94, T-352/94 og T-354/94).
25 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 10. juni 1996 haevede sagsoegeren i sag T-301/94, Laakmann Karton GmbH, sagen, der blev slettet af Rettens register ved kendelse af 18. juli 1996 (sag T-301/94, Laakmann Karton mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser).
26 Fire finske virksomheder, der er medlemmer af sammenslutningen Finnboard, og som i denne egenskab er anset for solidarisk ansvarlige for den boede, der er paalagt Finnboard, har ligeledes anlagt sag til proevelse af beslutningen (forenede sager T-339/94 - T-342/94).
27 Endelig er der anlagt sag af sammenslutningen CEPI-Cartonboard, som ikke er adressat for beslutningen. CEPI har imidlertid ved skrivelse, indleveret til Rettens Justitskontor den 8. januar 1997, haevet sagen, der blev slettet af Rettens register ved kendelse af 6. marts 1997 (sag T-312/94, CEPI-Cartonboard mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser).
28 Ved skrivelse af 5. februar 1997 indkaldte Retten parterne til et uformelt moede, bl.a. for at hoere deres bemaerkninger til en eventuel forening af sagerne T-295/94, T-304/94, T-308/94, T-309/94, T-310/94, T-311/94, T-317/94, T-319/94, T-327/94, T-334/94, T-337/94, T-338/94, T-347/94, T-348/94, T-352/94 og T-354/94 med henblik paa den mundtlige forhandling. Under moedet, der fandt sted den 29. april 1997, tiltraadte parterne, at sagerne forenedes.
29 Ved kendelse af 4. juni 1997 har formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling besluttet at forene sagerne med henblik paa den mundtlige forhandling, idet de har forbindelse med hinanden, jf. procesreglementets artikel 50, og at tage en begaering om fortrolighed, som sagsoegeren i sag T-334/94 har fremsat, til foelge.
30 Ved kendelse af 20. juni 1997 har afdelingsformanden taget en begaering om fortrolighed fra sagsoegeren i sag T-337/94 til foelge for saa vidt angaar et dokument, der er blevet fremlagt som svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten.
31 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og truffet foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, idet parterne er blevet opfordret til at besvare en raekke skriftlige spoergsmaal samt til at fremlaegge visse dokumenter. Parterne har efterkommet opfordringerne.
32 Parterne i de i praemis 28 anfoerte sager afgav mundtlige indlaeg og besvarede spoergsmaal fra Retten i retsmoeder, der blev afholdt i tidsrummet fra den 25. juni til den 8. juli 1997.
Parternes paastande
33 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Beslutningens artikel 1 annulleres.
- Beslutningens artikel 2 annulleres.
- Beslutningens artikel 3 annulleres, eller den ved denne bestemmelse fastsatte boede nedsaettes.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
34 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse. - Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Paastanden om annullation af beslutningens artikel 1
A - Anbringenderne om tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter
Anbringendet om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 190
Parternes argumenter
35 Sagsoegeren har anfoert, at begrundelsespligten har til formaal at beskytte borgerne og at goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres proevelsesret (Domstolens dom af 20.3.1959, sag 18/57, Nold mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 131, org. ref.: Rec. s. 89). Kommissionen er bl.a. forpligtet til at anfoere de faktiske og retlige omstaendigheder, der har foert til dens beslutning, og som er afgoerende for beslutningens lovlighed.
36 Kommissionen kan kun undlade at tage stilling til de af beslutningens adressaters argumenter, som den anser for at vaere helt uberettigede (Rettens dom af 10.3.1992, sag T-15/89, Chemie Linz mod Kommissionen, Sml. II, s. 1275, praemis 328). Den har i det foreliggende tilfaelde overtraadt dette princip, idet den undlod at tage stilling til flere af sagsoegerens hovedargumenter.
37 Kommissionen saa i det vaesentlige bort fra sagsoegerens argumentation, hvorefter de paastaaede aftaler og former for samordnet praksis ikke havde haft maerkbare virkninger paa markedssituationen. Denne argumentation var baseret paa en grundig undersoegelse, nemlig rapporten fra London Economics (herefter »LE-rapporten«). Beslutningen (betragtning 115) giver ingen svar paa de synspunkter, der fremfoeres i rapporten.
38 Endvidere undlod Kommissionen ifoelge sagsoegeren at undersoege de saerlige kendetegn ved markedet, som sagsoegeren redegjorde for i sit svar paa meddelelsen af klagepunkter og under den mundtlige hoering for Kommissionen. De regelmaessige forhoejelser af listepriserne, som er saedvanlige inden for branchen, naevnes i beslutningen kun som en faktisk omstaendighed, som er med til at bevise det paastaaede kartels eksistens (betragtning 18, 19, og 20). Kommissionen undlod hermed i strid med traktatens artikel 190 at tage stilling til sagsoegerens forklaringer.
39 Sagsoegeren har endelig anfoert, at Kommissionen definerede fortjeneste forkert.
40 Kommissionen har erindret om, at en beslutning er tilstraekkelig begrundet, saafremt Kommissionen har anfoert de faktiske og retlige omstaendigheder, som er afgoerende for foranstaltningens lovlighed, samt de betragtninger, der har foert til dens beslutning (Rettens dom af 24.10.1991, sag T-3/89, Atochem mod Kommissionen, Sml. II, s. 1177, praemis 222). Disse krav er opfyldt fuldt ud i det foreliggende tilfaelde.
41 Kommissionen goer gaeldende, at den ikke alene tog stilling til LE-rapporten i beslutningens betragtning 115, men ogsaa i betragtning 16, 21 og 101. Beslutningen indeholder ligeledes en udfoerlig beskrivelse af kartonmarkedet (betragtning 6-21). Kommissionen undersoegte naermere saavel behovet for investeringer paa markedet (betragtning 13) som saedvanen inden for branchen med at foretage samtidige forhoejelser af listepriserne paa bestemte tidspunkter i aarets loeb (betragtning 18).
Rettens bemaerkninger
42 Ifoelge fast retspraksis har pligten til at begrunde en individuel beslutning til formaal at goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at efterproeve beslutningens lovlighed og at give den beroerte de oplysninger, ved hjaelp af hvilke det kan fastslaas, om der er grundlag for beslutningen, eller om der foreligger en saadan fejl, at den kan anfaegtes. Omfanget af begrundelsespligten afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget (jf. f.eks. Rettens dom af 11.12.1996, sag T-49/95, Van Megen Sports mod Kommissionen, Sml. II, s. 1799, praemis 51). Kommissionen er i henhold til traktatens artikel 190 forpligtet til at anfoere de faktiske og retlige omstaendigheder, som ligger til grund for dens retlige bedoemmelse af det paagaeldende forhold, samt de grunde, der har foert til dens beslutning, men det kraeves ikke, at den imoedegaar samtlige retlige og faktiske indsigelser, der er rejst under den administrative procedure (jf. bl.a. Domstolens dom af 29.10.1980, forenede sager 209/78 - 215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125, praemis 66).
43 I det foreliggende tilfaelde indeholder beslutningen en detaljeret redegoerelse for grundene til, at Kommissionen antog, at man ikke kunne tiltraede den argumentation, visse virksomheder, herunder sagsoegeren, havde fremfoert, hvorefter den konstaterede overtraedelse ikke havde haft virkninger paa markedet (jf. bl.a. beslutningens betragtning 101, 102 og 115). De af sagsoegeren paaberaabte saerlige kendetegn ved markedet blev ogsaa alle undersoegt i beslutningen (jf. bl.a. betragtning 13 og 18).
44 Endelig bemaerkes, at sagsoegerens argumentation med henblik paa at bestride rigtigheden af Kommissionens vurdering af den fortjeneste, der blev opnaaet af producenterne inden for sektoren (jf. ovenfor, praemis 39), henhoerer under proevelsen af beslutningens materielle gyldighed og derfor er uden relevans i naervaerende sammenhaeng.
45 Anbringendet kan derfor ikke tiltraedes.
Anbringendet om en tilsidesaettelse af de faellesskabsretlige beviskrav
46 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat de beviskrav, der gaelder i henhold til faellesskabsretten, idet den alene baserede sig paa rene formodninger og paastande og paa opdigtede empiriske teorier. Kommissionen overvurderede navnlig bevisvaerdien af Stora's redegoerelser, i betragtning af at denne virksomhed ifoelge Kommissionens egne udtalelser var hovedansvarlig for de paastaaede overtraedelser (beslutningens betragtning 46).
47 Det bemaerkes, at sagsoegeren med denne argumentation i realiteten anfaegter Kommissionens vurdering af de i beslutningen paaberaabte beviser. Da en saadan argumentation henhoerer under proevelsen af beslutningens materielle gyldighed, maa anbringendet forkastes.
B - Anbringenderne om tilsidesaettelse af materielle regler
Anbringendet om, at der ikke fandtes prisaftaler
Parternes argumenter
48 Sagsoegeren har foerst redegjort for bestemte saerlige kendetegn ved kartonmarkedet, som efter selskabets opfattelse er afgoerende for forstaaelsen af, hvorledes listepriserne og faktureringspriserne fastsaettes. Med henblik paa at kunne vaelte eventuelle stigninger i kartonpriserne over paa deres kunder har forarbejdningsvirksomhederne altid kraevet, at kartonproducenterne fastsaetter deres priser for hvert halvaar, og at de bliver underrettet om producenternes planer med hensyn til prisstigninger mindst to maaneder i forvejen. Forarbejdningsvirksomhederne har kraevet, at eventuelle forhoejelser af kartonprisen er paa mindst 5%.
49 Moederne mellem kartonproducenterne havde saaledes ikke den betydning, som Kommissionen tillaegger dem. Producenternes forestillinger om stoerrelsen af de enkelte prisstigninger blev nemlig paavirket af de stigninger i omkostningerne, som de alle var beroert af i nogenlunde samme omfang. Alle prisstigningerne var absolut noedvendige som foelge af stigningerne i produktionsomkostningerne.
50 Desuden var producenterne ikke forpligtet til at foelge en beslutning om at forhoeje priserne med et bestemt beloeb fra en enkelt producents side. Det er imidlertid paa denne type marked for massegods saedvanligt, at de mere eller mindre homogene produkter saelges til ensartede listepriser, hvilket indebaerer, at den faktiske konkurrence finder sted i de individuelle forhandlinger med kunderne.
51 Markedet soergede for, at prisinitiativerne var gennemskuelige, idet producenterne, efter at de skrivelser, hvori der blev annonceret prisstigninger, var sendt ud, inden for det af forarbejdningsvirksomhederne kraevede varsel kunne faa kendskab til de oevrige producenters planer og aftagernes reaktion, inden de selv skulle afgoere, om de ville foelge beslutningen. Sagsoegeren har tilfoejet, at Kommissionen ikke har gjort gaeldende, at der fandtes konkurrencebegraensninger, der paavirkede de individuelle prisforhandlinger med aftagerne.
52 Kommissionen undlod at tage hensyn til, at efterspoergslen paa karton udelukkende bestemmes af efterspoergslen paa de varer, der skal emballeres. En producent kan saaledes heller ikke uden videre foroege sin markedsandel gennem en prisnedsaettelse, idet forarbejdningsvirksomhederne ofte har tilpasset sig deres saedvanlige leverandoers kartonkvaliteter, og da de uden stoerre vanskeligheder ogsaa kan faa denne leverandoer til at nedsaette sine priser.
53 Endelig tog Kommissionen ikke tilstraekkeligt hensyn til de store investeringer, der er noedvendige inden for kartonsektoren.
54 Sagsoegeren har dernaest gjort gaeldende, at der i henhold til retspraksis kun er tale om en aftale i traktatens artikel 85's forstand, saafremt virksomhederne har givet udtryk for en faelles vilje til at optraede paa markedet paa en bestemt maade (dommen i sagen Chemie Linz mod Kommissionen, a.st., praemis 301). Begrebet aftale forudsaetter saaledes pr. definition, at der foreligger en forpligtelse bestaaende i en reel vilje fra deltagernes side til at binde sig, der ikke noedvendigvis behoever at vaere retligt bindende. For at der kan siges at vaere tale om en aftale, maa det i det mindste kraeves, at de paagaeldende virksomheder paatager sig en moralsk forpligtelse til at udvise en adfaerd, som de er blevet enige om. Kommissionen har imidlertid i beslutningen ikke engang paastaaet, at virksomhederne faktisk havde forpligtet sig til at udvise en bestemt adfaerd med henblik paa at begraense konkurrencen.
55 Sagsoegeren erkender, at selskabet deltog i udvekslinger af oplysninger om de planlagte forhoejelser af listepriserne, og at denne udveksling af oplysninger kan betragtes som en konkurrencebegraensende samordnet praksis. De beviser, Kommissionen paaberaaber sig i beslutningens betragtning 74 ff., godtgoer imidlertid ikke, at der fandtes aftaler. Navnlig giver Stora's anden redegoerelse (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter), som Kommissionen stoetter sig til, ingen holdepunkter for, at der fandtes saadanne aftaler. I oevrigt har Stora's redegoerelser ingen bevisvaerdi.
56 Sagsoegeren har endvidere anfoert, at den omstaendighed, at producenterne gennemfoerte prisforhoejelser, der i det vaesentlige var ensartede og traadte i kraft mere eller mindre samtidigt, ikke udgoer et bevis for, at der fandtes bindende prisaftaler. Der er kun tale om et udtryk for det relevante markeds saerlige vilkaar.
57 Sagsoegeren har endelig bestridt, at der er en aarsagsforbindelse mellem droeftelserne om forhoejelser af listepriserne og de forhoejelser af faktureringspriserne, der blev konstateret paa markedet, hvorfor de faktiske prisforhoejelser ikke kan betragtes som et bevis for, at der fandtes prisaftaler.
58 Kommissionen har gjort gaeldende, at det fremgaar af retspraksis, at det, for at der er tale om en aftale i henhold til artikel 85, er tilstraekkeligt, at de paagaeldende virksomheder har givet udtryk for en faelles vilje til at optraede paa markedet paa en bestemt maade (jf. Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, praemis 256).
59 Den har understreget, at den i beslutningens betragtning 72-90 detaljeret redegoer for beviserne for den omhandlede overtraedelses karakter. I henhold til disse beviser aftalte kartonproducenterne paa forhaand inden for rammerne af PWG, hvor stor hver enkelt prisforhoejelse skulle vaere, og hvem der foerst skulle annoncere prisforhoejelsen, hvornaar dette skulle ske, og paa hvilke datoer de andre producenter skulle foelge efter ved at udsende deres meddelelser om prisforhoejelser (beslutningens betragtning 73).
60 Under disse omstaendigheder kan det af sagsoegeren anfoerte om, at prisforhoejelsesannonceringernes karakter og deres regelmaessige tilbagevenden skyldes kundernes oensker, ikke betragtes som et bevis for, at der ikke fandtes aftaler. Sagsoegerens bemaerkninger om den gennemskuelighed paa markedet, som meddelelserne om prisforhoejelserne skabte, og om markedets saerlige kendetegn er heller ikke relevante, da det staar fast, at virksomhederne aftalte prisforhoejelserne paa forhaand.
61 Kommissionen har desuden anfoert, at det ulovlige samarbejde om priser indgik i en overordnet plan. Naar der er tale om et saa kompleks aftalesystem, maa de forskellige foranstaltninger betragtes samlet under hensyn til kartellets overordnede maal (beslutningens betragtning 128). Paa baggrund af den konstante konkretisering af aftalerne, den faelles planlaegning og gennemfoerelse af prisinitiativerne og aftalen om markedsandele og maengdetilpasning fastholder Kommissionen sine konklusioner i betragtning 131 og 132, hvorefter overtraedelsen maatte betegnes som en samordnet praksis fra midten af 1986 og fra slutningen af 1987 fremboed alle de karakteristiske traek ved en aegte aftale i traktatens artikel 85's forstand.
62 Kommissionen har endelig anfoert, at prisforhoejelserne paavirkede de faktisk anvendte priser.
Rettens bemaerkninger
63 Sagsoegeren har erkendt, at selskabet deltog i en samordning af de planlagte prisstigninger.
64 I henhold til beslutningen havde de i dennes artikel 1 naevnte virksomheder foretaget en »aftalemaessig fastsaettelse af de regelmaessige prisstigninger, der skulle ske paa det enkelte nationale marked« (betragtning 130, andet afsnit, tredje led). Som anfoert af Kommissionen (jf. ovenfor, praemis 61), antog denne, at der forelaa en aftale fra slutningen af 1987.
65 Det fremgaar af fast retspraksis, at det, for at der er tale om en aftale i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, er tilstraekkeligt, at de paagaeldende virksomheder har givet udtryk for en faelles vilje til at optraede paa markedet paa en bestemt maade (jf. bl.a. Domstolens dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107, org. ref.: Rec. s. 661, praemis 112, dommen i sagen Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, a.st., praemis 86, og dommen i sagen Hercules Chemicals mod Kommissionen, a.st., praemis 256). Under disse omstaendigheder er det, i modsaetning til hvad sagsoegeren goer gaeldende, irrelevant at undersoege, om de paagaeldende virksomheder foelte sig forpligtet - juridisk, faktisk eller moralsk - til at udvise den aftalte adfaerd.
66 Det skal saaledes undersoeges, om Kommissionen har bevist, at de virksomheder, beslutningen er rettet til, havde givet udtryk for en faelles vilje til at optraede paa markedet paa en bestemt maade med hensyn til deres priser.
67 For saa vidt angaar prisinitiativerne udtaler Stora bl.a. (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 27, 28 og 30):
»... i 1987 var der stort set balance mellem kapaciteten og forbruget. I det paagaeldende aar var kapaciteten 5% stoerre end forbruget. Denne forskel (som var langt mindre end hvad industrien selv havde opnaaet indtil da) gav PWG mulighed for at naa til enighed om prisforhoejelser fra 1987, idet det paa det naermeste var sikkert, at forhoejelserne ville blive gennemfoert med held. Da denne mulighed boed sig, var producenterne optaget af at genoprette de tab, de havde lidt i de forudgaaende aar.
PWG fandt, at der skulle gennemfoeres en foerste forhoejelse paa 10% i 1988. Dette svarede f.eks. til en forhoejelse paa 50 FF pr. 100 kg for GC-kvaliteter og 35 FF pr. 100 kg for GD-kvaliteter paa det franske marked. Tilsvarende forhoejelser blev gennemfoert i andre lande. Der blev senere aftalt tilsvarende forhoejelser i absolutte tal, saaledes at forhoejelserne procentvis blev mindre.
...
PWG droeftede spoergsmaalet og aftalte, hvem der foerst skulle annoncere den enkelte prisforhoejelse, samt hvornaar de andre foerende producenter skulle annoncere deres prisforhoejelser. Raekkefoelgen var ikke den samme hver gang.«
68 Stora tilfoejer (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 13 og 14):
»... formaalet med JMC var bl.a. at foretage prissammenligninger i relation til visse store kunder og naermere fastlaegge, hvorledes de i PWG trufne beslutninger om priser naermere skulle gennemfoeres i de enkelte lande for saavel GC-kvaliteter som GD-kvaliteter.
JMC droeftede for hvert enkelt marked den noejagtige gennemfoerelse af de af PWG trufne beslutninger om priser og redegjorde herfor over for PWG«.
69 Ifoelge Stora gav virksomhederne i PWG og JMC saaledes udtryk for en faelles vilje til at foretage identiske og samtidige prisforhoejelser paa de forskellige nationale markeder.
70 Stora's redegoerelser stoettes paa dette punkt af flere dokumentbeviser, som Kommissionen paaberaaber sig i beslutningens betragtning 74 ff.
71 Der skal i denne forbindelse blot henvises til de tre prislister, der er naevnt i beslutningens betragtning 79, 80 og 83. Disse lister, som Kommissionen fandt hos Rena (bilag 110 og 111 til meddelelsen af klagepunkter) og hos Finnboard (UK) Ltd, indeholder i relation til flere kartontyper og flere EF-lande oplysninger om datoerne og de noejagtige beloeb for de prisforhoejelser, der blev gennemfoert af de omhandlede virksomheder henholdsvis i april 1989, i september/oktober 1989 og i april 1990. Oplysningerne i de tre prislister svarer med hensyn til stoerrelsen af prisforhoejelserne og datoerne for deres gennemfoerelse til de paagaeldende virksomheders konstaterede faktiske adfaerd paa markedet (jf. tabel D, E og F i bilagene til beslutningen).
72 Desuden fandt Kommissionen hos Rena et haandskrevet notat vedroerende JMC's moede den 6. september 1990 (bilag 118 til meddelelsen af klagepunkter), hvoraf bl.a. foelgende fremgaar:
»Der bliver annonceret en prisforhoejelse i naeste uge, i september.
Frankrig    40 FRF Nederlandene    14 Tyskland    12 DEM Italien    80 ITL Belgien    2,50 BEF Schweiz    9 CHF Det Forenede Kongerige  40 GBP Irland     45 IEP
Alle kvaliteter boer forhoejes lige meget GD, UD, GT, GC osv.
Kun 1 prisforhoejelse om aaret. For leverancer fra den 7. januar. Senest den 31. januar. 14. september skrivelse om prisforhoejelse (Mayr-Melnhof). 19. september, Feldmuehle udsender sin meddelelse. Cascades foer udgangen af september. Alle skal have udsendt meddelelserne foer den 8. oktober.«
73 Sagsoegeren bestrider hverken, at de tre ovennaevnte prislister vedroerer en samordning med hensyn til priser, eller at bilag 118 til meddelelsen af klagepunkter vedroerer JMC's moede den 6. september 1990.
74 Retten finder derfor, uden at det er noedvendigt at undersoege oevrige beviser, at Kommissionen har bevist, at de virksomheder, der deltog i moederne i PWG og JMC, havde givet udtryk for en faelles vilje til at foretage ensartede og samtidige prisforhoejelser. Kommissionen var derfor berettiget til at betragte den sammenfaldende vilje hos sagsoegeren og andre kartonproducenter med hensyn til prisinitiativerne fra slutningen af 1987 som en aftale.
75 Under disse omstaendigheder er sagsoegerens argumenter om kartonmarkedets paastaaede saerlige kendetegn og om en manglende aarsagsforbindelse mellem forhoejelserne af listepriserne og forhoejelserne af faktureringspriserne irrelevante. Selv hvis det antages, at de faktiske oplysninger, sagsoegeren er fremkommet med i forbindelse med disse argumenter, er korrekte, kan dette ikke aendre noget ved, at den overtraedelse, sagsoegeren har begaaet med hensyn til priser fra slutningen af 1987, maa betragtes som en aftale.
76 Anbringendet kan derfor ikke tiltraedes.
Anbringendet om, at der ikke foreligger en aftale eller en samordnet praksis i relation til det paastaaede princip »pris frem for maengde«
Parternes argumenter
77 Sagsoegerens argumenter kan inddeles i tre kategorier.
78 For det foerste argumenterer sagsoegeren for, at der ikke forelaa en aftale eller en samordnet praksis med hensyn til fastholdelse af markedsandelene paa et konstant niveau.
79 Selskabet goer gaeldende, at Kommissionens udtalelser vedroerende den paastaaede aftale om »fastfrysning« af de stoerste kartonproducenters markedsandele udelukkende er baseret paa Stora's redegoerelser og paa det fortrolige notat dateret den 28. december 1988, som blev fundet hos FS-Karton (bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter). Disse dokumenter indeholder imidlertid ingen oplysninger, der giver grundlag for at fastslaa, at der fandtes en aftale eller en samordnet praksis med henblik paa en »fastfrysning« af markedsandelene.
80 Bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter er blot en generel situationsrapport, som blev udarbejdet af FS-Karton's marketingchef og over for koncernens direktion skulle forklare stagnationen i FS-Karton's omsaetning. Det fremgaar af notatet, at marketingchefen havde givet udtryk for visse forbehold med hensyn til koncernens nye salgspolitik, som bestod i at paalaegge datterselskaberne en absolut prisdisciplin, selv om dette maatte indebaere en nedgang i de solgte maengder. Notatet beviser, at en saadan beslutning var blevet truffet af koncernens direktion, og at den var blevet paatvunget FS-Karton's marketingchef. Denne var i oevrigt ikke bekendt med indholdet af droeftelserne inden for PG Paperboard.
81 Stora's redegoerelser indeholder ifoelge sagsoegeren intet, der beviser, at der fandtes en grundlaeggende aftale om et saakaldt »pris frem for maengde«-princip. Stora's anden redegoerelse taler saaledes kun om »discussions« vedroerende markedsandele (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, s. 4 og 11). Tilsvarende henvises der i Stora's tredje redegoerelse (bilag 43 til meddelelsen af klagepunkter) til »discussions« og »understandings« (s. 1 og 2). Desuden er der ikke tale om en grundlaeggende aftale, men om flere isolerede aftaler baseret paa det forudgaaende aars tal, hvilke aftaler i oevrigt ikke bekraeftes af andre dokumenter. Stora benyttede ikke ordet »aftale« i traktatens artikel 85's saerlige forstand (jf. ovenfor, praemis 54 ff.), idet selskabet udtalte, at de af producenterne indgaaede »aftaler« ikke var bindende og kun blev overholdt, hvis de var i producenternes egen interesse (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, s. 4, og beslutningens betragtning 59).
82 Endvidere er det efter sagsoegerens opfattelse tvivlsomt, om Stora's redegoerelser er paalidelige, idet virksomhedens samarbejde med Kommissionen kan skyldes droeftelser om stoerrelsen af den boedenedsaettelse, der blev givet som modydelse.
83 Endelig blev det haandskrevne notat af 11. januar 1990, som blev fundet hos FS-Karton's salgschef (bilag 113 til meddelelsen af klagepunkter, jf. beslutningens betragtning 84, 85 og 86), udarbejdet med henblik paa at forberede en intern rapport bestemt for Mayr-Melnhof's direktion, og oplysningerne i notatet er baseret paa salgschefens personlige formodninger og paa oplysninger hidroerende fra droeftelser med kolleger og kunder. De andre dokumenter, Kommissionen naevner, stoetter ikke Kommissionens paastande.
84 For det andet stoetter sagsoegeren sig paa udviklingen i selskabets markedsandele. Selskabet har i denne forbindelse anfoert, at den i 1990 foretagne foroegelse af FS-Karton's kapacitet med 200 000 tons/aar viser, at det havde til hensigt at foroege sin markedsandel paa det omraade, hvor det havde sin stoerste afsaetning, nemlig Faellesskabets marked. Det forhold, at selskabet eksporterede til markeder uden for Faellesskabet, har intet at goere med en effektiv kontrol af udbudet, men er blot i overensstemmelse med de mest elementaere regler om tilpasning til markedsforholdene. Det princip om »pris frem for maengde«, som selskabet fulgte, hvilede paa en selvstaendig beslutning, hvorved man forsoegte at forhindre et generelt prisdyk paa Faellesskabets marked.
85 Sagsoegeren har desuden anfoert, at de forskellige producenters markedsandele, herunder sagsoegerens, ogsaa aendrede sig. Kommissionen antog med urette, at aendringerne i markedsandelene skyldtes, at markedsandelene ikke var statiske, men genstand for periodisk justering og genforhandling, og at droeftelserne om markedsandelene blev genoptaget hvert aar fra et nyt udgangspunkt. Der findes ingen beviser for disse paastande eller for Kommissionens paastand om, at de producenter, der foroegede deres markedsandel, blev kaldt til orden.
86 For det tredje har sagsoegeren fremfoert en raekke argumenter vedroerende de midlertidige produktionsstandsninger og udviklingen i de producerede maengder.
87 Kommissionen tog efter sagsoegerens opfattelse ikke tilstraekkeligt hensyn til, at det europaeiske kartonmarked er koebers marked. Sagsoegeren har i denne forbindelse naermere henvist til forholdet mellem producenterne og deres kunder.
88 Sagsoegeren goer endvidere gaeldende, at Kommissionen ikke har foert nogen form for bevis for, at der var en forstaaelse mellem de store producenter om de midlertidige produktionsstandsninger. Disse paastande hviler alene paa nogle vage antydninger i Stora's anden redegoerelse. Desuden har Kommissionen aldrig svaret paa sagsoegerens argument om, at selskabet altid udnyttede sin produktionskapacitet fuldt ud, selv om dette stoettes af en oversigt over udnyttelsen af selskabets kapacitet, som er vedlagt staevningen. De konstaterede perioder i 1990, hvor maskinerne faktisk var standset paa Mayr-Melnhof-koncernens fabrikker, skyldtes, at en ny maskine blev taget i brug, vedligeholdelsesarbejder, tests og omstillinger.
89 Kommissionen har som svar paa sagsoegerens argumentation i det vaesentlige henvist til de i beslutningen indeholdte konstateringer angaaende princippet »pris frem for maengde« (betragtning 51-60). Den har ogsaa henvist til Stora's anden redegoerelse (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, saerlig s. 3, 12, 14 og 15).
90 Hvad naermere angaar »fastfrysningen« af de stoerste producenters aktuelle markedsandele goer Kommissionen gaeldende, at der herved var tale om et noedvendigt element i princippet »pris frem for maengde« med henblik paa at kontrollere kartellets medlemmers faktiske maengdepolitik. At der fandtes en aftale om »fastfrysning« af markedsandelene, bevises bl.a. af det fortrolige notat, der blev fundet hos FS-Karton (bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter). Desuden naevnes der i beslutningen en lang raekke andre beviser, som Mayr-Melnhof slet ikke omtaler, og som meget noeje stoetter oplysningerne i Stora's anden redegoerelse og i det fortrolige notat fra FS-Karton (jf. beslutningens betragtning 84, 87, 94 og 95 og de dér omhandlede dokumenter).
91 For saa vidt angaar Stora's redegoerelser har Kommissionen gentaget, at en faelles vilje til fremover at optraede paa markedet paa en bestemt maade udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85. Redegoerelserne stoettes paa alle vaesentlige punkter af andre dokumenter, og der er derfor ikke grund til at saette spoergsmaalstegn ved deres paalidelighed. Kommissionen bestrider, at den har indgaaet en aftale med Stora om boedens stoerrelse og om den nedsaettelse, selskabet kunne forvente som foelge af sit samarbejde.
92 Med hensyn til foroegelsen af sagsoegerens kapacitet har Kommissionen understreget, at forbruget af karton i Vesteuropa steg med 18,6% fra 1987 til 1990, hvorfor en vis foroegelse af sektorens kapacitet var noedvendig for at daekke den stigende efterspoergsel. Denne kapacitetsforoegelse, som bl.a. kom i stand ved, at FS-Karton tog en ny maskine i brug, var imidlertid ikke noedvendigvis forbundet med en forskydning af markedsandelene.
93 Der er ingen holdepunkter for, at den produktion, der var resultatet af den nye kapacitet hos FS-Karton, blev afsat paa Faellesskabets marked. I henhold til de af sagsoegeren fremlagte dokumenter steg selskabets markedsandel fra 1987 til 1991 kun med 0,6% for GD-kvaliteter og med 0,3% for GC-kvaliteter, og den nye kapacitet hos FS-Karton medfoerte ikke nogen foroegelse af selskabets markedsandele. Som det fremgaar af sagsoegerens egne udtalelser, eksporterede selskabet til tredjelande for at undgaa et prisfald paa Faellesskabets marked, hvilket er i fuld overensstemmelse med maalsaetningerne med princippet »pris frem for maengde«.
94 Kommissionen har tilfoejet, at selv ikke en foroegelse af sagsoegerens markedsandele ville retfaerdiggoere selskabets deltagelse i samtaler, hvorunder de stoerste kartonproducenters markedsandele blev fastlagt hvert aar (beslutningens betragtning 60).
95 Kommissionen har endelig med hensyn til de midlertidige produktionsstandsninger anfoert, at de dokumenter, sagsoegeren har fremlagt under retsforhandlingerne, dokumenterer, at bestemte fabrikkers udnyttelsesgrad navnlig i 1990 faldt i forhold til tidligere aar, og at Hirschwang-fabrikkens udnyttelsesgrad i 1991 ogsaa faldt vaesentligt i forhold til de tidligere aar.
96 Det er under alle omstaendigheder uden betydning, om sagsoegeren faktisk udnyttede sin kapacitet fuldt ud. Eftersom der var tale om et kompleks aftalesystem, der bl.a. sigtede mod at kontrollere udbuddet og fordele markederne inden for Faellesskabet, og da sagsoegeren deltog i moederne i PWG, hvorunder den omhandlede politik blev fastlagt, er sagsoegeren ansvarlig for hele den overtraedelse, producenterne begik (Rettens dom af 10.3.1992, sag T-13/89, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1021, praemis 256-261 og 305, og dommen i sagen Hercules Chemicals mod Kommissionen, a.st., praemis 272).
Rettens bemaerkninger
1. Eksistensen af en samordning med hensyn til fastfrysning af markedsandele og kontrol med udbuddet
97 Det fremgaar af beslutningens artikel 1, at de deri naevnte virksomheder har overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, idet de i referenceperioden har deltaget i en aftale og samordnet praksis, som indebar, at leverandoerer af karton i Faellesskabet bl.a. »naaede til forstaaelse om at fastholde markedsandelene for de store producenter paa konstante niveauer, dog med mulighed for aendring fra tid til anden« og »i stigende grad siden begyndelsen af 1990 [traf] samordnede foranstaltninger til styring af leverancer af produktet i EF for derved at sikre gennemfoerelsen af de naevnte samordnede prisstigninger«.
98 Ifoelge Kommissionen blev disse to former for ulovligt samarbejde, der i beslutningen behandles under overskriften »Maengdetilpasning«, indledt i referenceperioden af de virksomheder, der deltog i PWG's moeder. Det fremgaar saaledes af beslutningens betragtning 37, tredje afsnit, at PWG's egentlige formaal ifoelge Stora bl.a. var »droeftelser og opnaaelse af enighed vedroerende markeder, markedsandele, priser, prisforhoejelser og kapacitet«.
99 I beslutningen (betragtning 37, femte afsnit) hedder det om PWG's rolle i relation til det ulovlige samarbejde om markedsandele: »I forbindelse med initiativer til prisforhoejelser foregik de i PWG indgaaende droeftelser vedroerende markedsandele i Vesteuropa for sammenslutninger af virksomheder inden for de enkelte lande og for de enkelte producentkoncerner. Som et resultat af disse droeftelser opnaaedes visse former for 'arrangementer' mellem deltagerne med hensyn til deres respektive markedsandele med det formaal at sikre, at gennemfoerelsen af de samordnede prisinitiativer ikke blev truet af en situation, hvor udbuddet oversteg efterspoergslen. Faktisk enedes de store producentkoncerner om at fastholde deres markedsandele paa de niveauer, der fremgik af de aarlige produktions- og salgsstatistikker, der forelaa i endelig form fra Fides i marts det foelgende aar. Udviklingen med hensyn til markedsandele blev analyseret paa hvert af de moeder, der holdtes i PWG, paa basis af maanedlige opgoerelser fra Fides, og saafremt der konstateredes vaesentlige udsving, blev den formodet ansvarlige virksomhed afkraevet en forklaring.«
100 Det fremgaar af beslutningens betragtning 52, at »i forbindelse med den enighed, der opnaaedes i PWG i loebet af 1987, blev de store producenters andele af det vesteuropaeiske marked 'fastfrosset' paa de aktuelle niveauer, og der blev ikke gjort forsoeg paa at hverve nye kunder eller foroege salget til de faste kunder gennem aggressive priskampagner«.
101 I betragtning 56, foerste afsnit, understreges foelgende: »Den grundlaeggende forstaaelse mellem de stoerste producenter om ikke at udvide deres respektive markedsandele bestod i hele den periode, denne beslutning vedroerer.« I betragtning 57 hedder det: »'Udviklingen inden for markedsandele' blev analyseret paa alle PWG's moeder paa grundlag af foreloebige statistikker.« Endelig understreges det i betragtning 56, sidste afsnit: »De virksomheder, der deltog i disse droeftelser om markedsandele, var de samme, som havde saede i PWG, nemlig: Cascades, Finnboard, KNP (indtil 1988), [Mayr-Melnhof], MoDo, Sarrió, de to medlemmer af Stora-koncernen, CBC og Feldmuehle og (fra 1988) Weig.«
102 Retten finder, at Kommissionen har bevist eksistensen af et ulovligt samarbejde om markedsandele mellem deltagerne i PWG's moeder.
103 Kommissionens analyse hviler navnlig paa Stora's redegoerelser (bilag 39 og 43 til meddelelsen af klagepunkter) og bestyrkes af bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter.
104 I bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter oplyser Stora: »Der afholdtes moeder i PWG fra 1986 med det formaal at bidrage til at skabe disciplin paa markedet ... Til gruppens (lovlige) formaal hoerte bl.a. droeftelser og opnaaelse af enighed vedroerende markeder, markedsandele, priser, prisforhoejelser, efterspoergsel og kapacitet. Gruppens opgaver omfattede bl.a., at give Direktoerkonferencen en vurdering og beskrivelse af den noejagtige tilstand med hensyn til udbud og efterspoergsel paa markedet og de forholdsregler, der burde traeffes for at skabe disciplin paa markedet.«
105 Stora har om det ulovlige samarbejde med hensyn til markedsandele oplyst, at »de andele, der blev erhvervet af koncerner i Det Europaeiske Faellesskab, EFTA og i andre lande, som PG Paperboard's medlemmer havde leveret til, blev gennemgaaet i PWG«, samt at PWG »droeftede muligheden for at bevare markedsandelene paa det hidtidige niveau« (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 19). Stora anfoerte endvidere (samme dokument, punkt 6), at »droeftelserne vedroerende markedsandelene for fabrikanterne i Europa fandt ligeledes sted i denne periode, saaledes at den foerste referenceperiode byggede paa 1987-niveauerne«.
106 I sit svar af 14. februar 1992 paa et spoergsmaal fra Kommissionen af 23. december 1991 (bilag 43 til meddelelsen af klagepunkter) praeciserer Stora endvidere: »Aftalerne om niveauerne for markedsandelene, som PWG's medlemmer indgik, vedroerte hele Europa. Disse aftaler byggede paa samlede aarlige tal for det foregaaende aar, der saedvanligvis forelaa endeligt i marts maaned det foelgende aar« (punkt 1.1).
107 Denne paastand underbygges i samme dokument med foelgende formulering: »... droeftelserne mundede ud i aftaler mellem PWG's medlemmer, der saedvanligvis blev indgaaet marts maaned hvert aar, og som havde til formaal at fastholde deres markedsandele paa samme niveau som i det foregaaende aar« (punkt 1.4). Stora har endvidere anfoert, at »der ikke blev truffet nogen form for foranstaltninger for at sikre, at aftalerne blev overholdt«, og at deltagerne i PWG's moeder »var klar over, at hvis de erhvervede en saerlig stilling paa markeder, som andre leverede til, ville disse goere gengaeld paa andre markeder« (samme punkt).
108 Stora har endelig oplyst, at Mayr-Melnhof deltog i droeftelserne om markedsandele (punkt 1.2).
109 Stora's paastande om et ulovligt samarbejde om markedsandele bekraeftes af bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter. Dette dokument, der blev fundet hos FS-Karton, er et fortroligt notat af 28. december 1988 fra den marketingchef, der var ansvarlig for Mayr-Melnhof/FS-Karton-koncernens salg i Tyskland (hr. Katzner), til koncernens administrerende direktoer i OEstrig (hr. Groeller), om markedssituationen.
110 Ifoelge dette dokument, der er gengivet i beslutningens betragtning 53, 54 og 55, havde det naermere samarbejde paa »direktoerniveau« (»Praesidentenkreis«), som var blevet aftalt i 1987, betydet »vindere« og »tabere«. Ifoelge notatets forfatter hoerte sagsoegeren til taber-gruppen af en raekke grunde, herunder:
»2) Der har kun kunnet indgaas en aftale, idet vi er blevet paalagt en 'sanktion' - man har kraevet, at vi bringer visse 'ofre'.
3) Markedsandele for 1987 skulle 'fastfryses', bestaaende kontakter skulle opretholdes, og der maatte ikke anvendes tilbudspriser for at hverve nye aktiviteter eller kvaliteter (resultatet vil vise sig i januar 1989 - saafremt alle deltagere er loyale).«
111 Disse passager skal laeses paa baggrund af den stoerre sammenhaeng, notatet indgaar i.
112 Herom henviser forfatteren til notatet i dets indledning til det naermere samarbejde paa europaeisk plan paa »direktoerniveau«. Dette udtryk blev af sagsoegeren fortolket som omfattende baade PWG og PC generelt, dvs. uden reference til en bestemt begivenhed eller et bestemt moede (bilag 75 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 2.a).
113 Forfatteren anfoerer endvidere, at samarbejdet har medfoert »prisdisciplin«, hvilket har betydet »vindere« og »tabere«.
114 Bemaerkningen om fastfrysning af markedsandelene paa 1987-niveau skal saaledes forstaas paa baggrund af denne disciplin, som blev besluttet paa »direktoerniveau«.
115 Henvisningen til 1987 som referenceaar stemmer endvidere overens med Stora's anden redegoerelse (bilag 39 til meddelelsen om klagepunkter, jf. ovenfor, praemis 105).
116 Med hensyn til PWG's rolle i det ulovlige samarbejde om kontrol med leverancer, som var karakteristisk for analysen af produktionsstandsninger, hedder det i beslutningen, at PWG havde afgoerende betydning for gennemfoerelsen af produktionsstandsninger, da produktionskapaciteten foroegedes, og efterspoergslen faldt: »... fra begyndelsen af 1990 [fandt] de foerende producenter i branchen ... det noedvendigt at traeffe aftale i PWG's regi om behovet for at indfoere midlertidige produktionsstandsninger. De store producenter erkendte, at de ikke kunne styrke efterspoergslen ved at saenke priserne, og at priserne simpelt hen ville falde, hvis de opretholdt fuld produktionskapacitet. Teoretisk kunne man paa grundlag af kapacitetsrapporterne beregne, hvor laenge driften skulle indstilles for at genoprette ligevaegten mellem udbud og efterspoergsel« (beslutningens betragtning 70).
117 I beslutningen hedder det endvidere: »Dog foretog PWG aldrig nogen formel tildeling af 'downtime' til de enkelte producenter. Ifoelge Stora voldte det praktiske problemer at naa frem til en koordineret plan for produktionsstandsninger, der daekkede samtlige producenter. Stora har udtalt, at dette var grunden til, at der kun 'fandtes et loest system i form af henstillinger'« (beslutningens betragtning 71).
118 Retten finder, at Kommissionen i fornoedent omfang har bevist eksistensen af et ulovligt samarbejde om produktionsstandsninger mellem deltagerne i PWG's moeder.
119 De dokumenter, som Kommissionen har fremlagt, underbygger dens analyse.
120 I sin anden redegoerelse (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 24) udtalte Stora: »Med PWG's vedtagelse af princippet om 'pris frem for maengde' og den gradvise gennemfoerelse af et ensartet prissystem fra 1988 erkendte PWG's medlemmer, at det var noedvendigt at gennemfoere produktionsstandsninger for at fastholde priserne, idet stigningen i efterspoergslen faldt. Uden produktionsstandsninger havde det ikke vaeret muligt for producenterne at fastholde det aftalte prisniveau med en voksende overkapacitet.«
121 I det foelgende punkt i redegoerelsen tilfoejes det: »I 1988 og 1989 kunne industrien arbejde med en naesten fuldstaendig kapacitetsudnyttelse. Produktionsstandsninger, bortset fra saedvanlige standsninger, som skyldtes reparation eller ferier, blev noedvendige fra 1990 ... Senere viste det sig noedvendigt at anvende produktionsstandsninger, naar tilgangen af ordrer svigtede, for at kunne gennemfoere princippet om 'pris frem for maengde'. De produktionsstandsninger, som kraevedes af producenterne (for at sikre ligevaegten mellem produktion og forbrug), kunne beregnes paa grundlag af kapacitetsrapporterne. PWG angav ikke formelt omfanget af produktionsstandsningerne, men der fandtes et loest system i form af henstillinger ...«
122 For saa vidt angaar punkt 73 i meddelelsen af klagepunkter bemaerkes, at forfatterens begrundelse for, at han i skrivende stund ansaa sagsoegeren for »taber«, er et vigtigt bevis for, at der fandtes et ulovligt samarbejde om produktionsstandsninger mellem deltagerne i PWG's moeder.
123 Forfatteren fastslaar saaledes:
»4) Paa dette punkt begynder parterne at blive uenige om, hvad maalet er.
...
c) Samtlige salgsmedarbejdere og salgsagenter i Europa blev fritaget for at skulle overholde deres maengdebudgetter, og der fulgtes, stort set undtagelsesfrit, en streng prispolitik (ofte har vore medarbejdere ikke forstaaet vores aendrede holdning i relation til markedet - tidligere stilledes der kun krav med hensyn til maengde, mens det herefter alene var prisdisciplinen, der talte, uanset risikoen for produktionsstandsninger).«
124 Sagsoegeren har i bilag 75 til meddelelsen af klagepunkter og i sine skriftlige indlaeg for Retten (jf. ovenfor, praemis 80) anfoert, at notatet, og saaledes ogsaa den ovenfor gengivne passage, vedroerer et internt forhold i virksomheden. Naar notatet imidlertid ses i en stoerre sammenhaeng, giver dette uddrag udtryk for, at der i forhold til salgsmedarbejderne blev gennemfoert en streng politik, som var blevet vedtaget paa »direktoerniveau«. Dokumentet maa endvidere ses som udtryk for, at deltagerne i 1987-aftalen, dvs. i hvert fald deltagerne i PWG's moeder, utvivlsomt har vurderet foelgerne af den politik, der blev besluttet, for det tilfaelde at den skulle blive haandhaevet med strenghed.
125 Den omstaendighed, at der fandt droeftelser sted mellem producenterne vedroerende produktionsstandsninger i forbindelse med forberedelsen af prisforhoejelser, stoettes bl.a. af et notat fra Rena af 6. september 1990 (bilag 118 til meddelelsen af klagepunkter), der naevner omfanget af prisforhoejelser i en raekke lande, datoerne for den fremtidige offentliggoerelse af disse samt ordrebeholdningen udtrykt i antal arbejdsdage for flere producenter.
126 Notatets forfatter giver udtryk for, at visse producenter forudsaa produktionsstandsninger, idet han anfoerer:
»Kopparfors 5-15 days 5/9 will stop for five days.«
127 Sagsoegeren, som deltog i det moede i JMC, som der henvises til i notatet (tabel 4 i bilagene til beslutningen), er naevnt flere gange i notatet. Det er bl.a. anfoert, hvornaar selskabet skulle sende de skrivelser, hvori prisstigningerne blev annonceret. Endvidere staar der foelgende:
»Deiswill 5 days (GC) 2.5 week for GD plan to stop within 2 weeks step (?)«
128 Af disse grunde finder Retten, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for, at der fandtes et ulovligt samarbejde om markedsandele mellem deltagerne i PWG's moeder, samt at der fandtes et ulovligt samarbejde mellem de samme parter om produktionsstandsninger. I det omfang det ikke bestrides, at sagsoegeren deltog i PWG's moeder, og i det omfang virksomheden udtrykkeligt er naevnt i de belastende centrale bevisdokumenter (redegoerelserne fra Stora og bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter), har Kommissionen med foeje anset sagsoegeren for ansvarlig for at have deltaget i de to former for ulovligt samarbejde.
129 Sagsoegerens indvendinger mod Stora's redegoerelser, hvormed sagsoegeren bestrider dokumenternes bevisvaerdi, kan ikke antages at svaekke denne konstatering.
130 Det er nemlig ubestridt, at Stora's redegoerelser hidroerer fra en af de virksomheder, der anses for at have deltaget i den paastaaede overtraedelse, og at de indeholder en detaljeret beskrivelse af de droeftelser, der fandt sted i PG Paperboard's organer, af det maal, som forfulgtes af de virksomheder, der havde saede her, samt af virksomhedernes deltagelse i de forskellige organers moeder. I det omfang dette hovedbevis bekraeftes af andre omstaendigheder i sagen, er det et relevant grundlag for Kommissionens paastande.
131 Da Kommissionen har bevist, at de to naevnte former for ulovligt samarbejde fandtes, er det ikke fornoedent at undersoege de indsigelser, som sagsoegeren har rejst mod bilag 113 til meddelelsen af klagepunkter.
2. Sagsoegerens faktiske adfaerd
132 Sagsoegerens argumenter, hvorefter selskabets faktiske adfaerd ikke er forenelig med Kommissionens paastande om, at der fandtes de to former for ulovligt samarbejde, kan heller ikke tiltraedes.
133 For det foerste maa det ulovlige samarbejde mellem PWG's medlemmer om de to aspekter af princippet om »pris frem for maengde« ikke forveksles med gennemfoerelsen heraf. De beviser, som Kommissionen har fremlagt, har en saadan bevisvaerdi, at oplysningerne om sagsoegerens faktiske adfaerd paa markedet ikke kan paavirke Kommissionens konklusioner om selve eksistensen af det ulovlige samarbejde vedroerende de to aspekter af den omtvistede politik. Sagsoegerens argumenter kan hoejest ses som et forsoeg paa at godtgoere, at selskabets adfaerd ikke fulgte den linje, der var fastlagt mellem virksomhederne i PWG.
134 For det andet modsiges Kommissionens konklusioner heller ikke af de oplysninger, som sagsoegeren har fremlagt. Det understreges, at Kommissionen udtrykkeligt har medgivet, at det ulovlige samarbejde om markedsandele ikke indeholdt »nogen formel boede- eller erstatningsordning til at styrke den forstaaelse, der var opnaaet om markedsandele«, samt at enkelte store producenters markedsandele oegedes svagt aar for aar (jf. bl.a. beslutningens betragtning 59 og 60). Kommissionen har endvidere erkendt, at da branchen havde arbejdet med fuld kapacitetsudnyttelse indtil begyndelsen af 1990, havde der praktisk taget ikke vaeret behov for produktionsstandsninger foer dette tidspunkt (beslutningens betragtning 70).
135 For det tredje foelger det af fast retspraksis, at den omstaendighed, at en virksomhed ikke boejer sig for udfaldet af moeder, der havde et klart konkurrencebegraensende formaal, ikke kan fritage virksomheden for det fulde ansvar som foelge af dens deltagelse i kartellet, naar den ikke offentligt har taget afstand fra deres indhold (jf. eksempelvis Rettens dom af 6.4.1995, sag T-141/89, Tréfileurope mod Kommissionen, Sml. II, s. 791, praemis 85). Selv om det antages, at sagsoegerens adfaerd paa markedet ikke var i overensstemmelse med det aftalte, og at selskabet bl.a. - som det goer gaeldende - udnyttede sin produktionskapacitet fuldt ud i 1990, paavirker denne omstaendighed paa ingen maade selskabets ansvar for en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.
3. Den retlige kvalifikation af samordningen med hensyn til fastfrysning af markedsandele og kontrol med udbuddet
136 Spoergsmaalet om den retlige kvalifikation af samordningen med hensyn til fastfrysning af markedsandele og kontrol med udbuddet skal besvares i forbindelse med anbringendet om, at der ikke var nogen faelles brancheplan med henblik paa at begraense konkurrencen (jf. nedenfor, praemis 137 ff.).
Anbringendet om, at der ikke var nogen faelles brancheplan med henblik paa at begraense konkurrencen
Parternes argumenter
137 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen ikke har bevist, at der fandtes en aftale om en faelles brancheplan med henblik paa at begraense konkurrencen. Selskabet har herved i det vaesentlige stoettet sig til de argumenter, det har fremfoert i forbindelse med de to forudgaaende anbringender.
138 Sagsoegeren har desuden anfoert, at det ikke kan udledes af paastanden om en saadan faelles brancheplan, hvad den paastaaede overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, skulle bestaa i. Der fandtes ifoelge sagsoegeren ikke nogen bindende aftale mellem virksomhederne om, at de skulle foelge en faelles brancheplan med henblik paa at begraense konkurrencen (for saa vidt angaar begrebet aftale jf. ovenfor, praemis 54 ff.).
139 Kommissionen har taget stilling til dette anbringende i forbindelse med sin argumentation vedroerende anbringendet om, at der ikke fandtes nogen prisaftale (jf. ovenfor, praemis 58 ff.).
Rettens bemaerkninger
140 Det er fastslaaet ovenfor, at virksomhederne i PWG deltog i et ulovligt samarbejde om markedsandele, et ulovligt samarbejde om produktionsstandsninger og et ulovligt samarbejde om priser.
141 I henhold til beslutningens artikel 1 har de i denne bestemmelse naevnte virksomheder overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved i den relevante periode at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, der startede medio 1986, og som indebar, at leverandoerer af karton i EF bl.a. »samledes regelmaessigt ved en raekke hemmelige og institutionaliserede moeder for at diskutere og naa til enighed om en faelles brancheplan med henblik paa at begraense konkurrencen«.
142 Det hedder i begrundelsen for beslutningen, at »fra slutningen af 1987, hvor der sker en konkretisering af de gradvis mere omfattende hemmelige aftaler mellem producenterne i den saakaldte ordning med 'pris frem for maengde', frembyder overtraedelsen alle de karakteristiske traek ved en fuldstaendig 'aftale' efter artikel 85« (betragtning 131, foerste afsnit).
143 Retten finder, at Kommissionen med rette betragtede det forstaerkede samarbejde mellem deltagerne i PWG's moeder fra slutningen af 1987 som en aftale i traktatens artikel 85's forstand. Virksomhederne gav nemlig udtryk for en faelles vilje til at optraede paa markedet paa en bestemt maade (jf. bl.a. de ovenfor i praemis 65 citerede domme). Det maa i denne forbindelse paa baggrund af ovenstaaende betragtninger konstateres, at virksomhederne udtrykte deres faelles vilje til at foretage ensartede og samtidige prisforhoejelser, til at kontrollere udbuddet ved at undersoege midlertidige produktionsstandsninger og til at fastholde deres markedsandele paa konstante niveauer, dog med mulighed for aendring fra tid til anden.
144 For saa vidt angaar perioden fra midten af 1986 til udgangen af 1987 anfoerer Kommissionen i beslutningen (betragtning 132): »Selv om hemmelige aftaler mellem producenterne muligvis ikke udmoentede sig i den fuldstaendige aftale om 'pris frem for maengde' foer omkring udgangen af 1987, betyder dette imidlertid ikke, at deres adfaerd i de foregaaende 18 maaneder falder uden for anvendelsesomraadet for artikel 85.« Da det maa laegges til grund, at det ulovlige samarbejde om produktionsstandsninger og det ulovlige samarbejde om markedsandele begyndte ved udgangen af 1987, kan denne udtalelse fra Kommissionens side kun vedroere det ulovlige samarbejde om priser.
145 Da sagsoegeren ikke bestrider, at selskabet deltog i et ulovligt samarbejde om priser (jf. ovenfor, praemis 55), er det ufornoedent at undersoege, om den paagaeldende retlige kvalifikation er korrekt.
146 Ingen af sagsoegerens argumenter har saaledes kunnet tiltraedes, hvorfor anbringendet maa forkastes.
Anbringendet om, at Fides' system for udveksling af oplysninger var lovligt
Parternes argumenter
147 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen med urette ansaa Fides' system for udveksling af oplysninger for at udgoere et vaesentligt element i gennemfoerelsen af de paastaaede aftaler om kvoter og maengder. De oplysninger, der blev fremsendt til Fides inden for rammerne af udvekslingssystemet, var nemlig samlede tal for det enkelte land, og de gav saaledes ikke mulighed for at kontrollere en aftale eller en samordnet adfaerd.
148 De udvekslede oplysninger om ordrebeholdningerne, som Fides bearbejdede, kunne kun give producenterne et overblik over den samlede markedssituation. Udvekslingen af de samlede data, som kun vedroerte allerede afgivne ordrer, kunne ikke skade konkurrencen. Den tjente derimod som grundlag for producenternes individuelle dispositioner (standsning af maskiner, salg paa markederne i tredjelande osv.).
149 De af Fides udsendte kapacitetsrapporter indeholdt i det vaesentlige kun oplysninger, der allerede var kendt paa markedet og gengivet i foreliggende og almindeligt tilgaengelige haandboeger.
150 Kommissionen har anfoert, at de udvekslede oplysninger blev brugt til at planlaegge en samordnet adfaerd for hele sektoren med hensyn til priser og maengder (beslutningens betragtning 134).
151 Desuden gav oplysningerne om kapaciteter sammenholdt med oplysningerne om ordrebeholdninger kartonproducenterne kendskab til udnyttelsesgraderne inden for sektoren. Oplysningerne om ordrebeholdningerne var imidlertid ikke tilgaengelige for kunderne, hvorfor markedet ikke generelt var transparent. Desuden skal der ved vurderingen af kapacitetsrapporternes betydning tages hensyn til samtlige udvekslede oplysninger.
152 Kommissionen goer gaeldende, at en udveksling af oplysninger til brug for et kartel i sig selv falder ind under traktatens artikel 85. Det er derfor irrelevant, om ordrestatistikkerne indeholdt data, der kan individualiseres.
Rettens bemaerkninger
153 Ifoelge beslutningens artikel 1 har de i bestemmelsen naevnte virksomheder overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved at deltage i en aftale og en samordnet praksis, hvorved virksomhederne bl.a. »udvekslede forretningsmaessige oplysninger om leverancer, priser, midlertidige produktionsstandsninger, ordrebeholdninger, kapacitetsudnyttelsesgrader osv. til stoette for naevnte forholdsregler«, dvs. et ulovligt samarbejde om priser, et ulovligt samarbejde om markedsandele og et ulovligt samarbejde om midlertidige produktionsstandsninger.
154 For saa vidt angaar Fides' system for udveksling af oplysninger maa beslutningen paa baggrund af dens konklusion og betragtning 134, tredje afsnit, fortolkes saaledes, at systemet ifoelge Kommissionen er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, som foelge af, at det fremmede kartellet.
155 I beslutningens betragtning 134, tredje afsnit, praeciseres det, at Fides' system for udveksling af oplysninger var »en vaesentlig hjaelp til
- overvaagning af udvikling i markedsandele
- overvaagning af udbuds- og efterspoergselsforholdene, saaledes at kapaciteten kunne udnyttes fuldt ud
- afgoerelse af, om samordnede prisstigninger kunne gennemfoeres
- fastlaeggelse af den noedvendige 'downtime'«.
156 I oevrigt fremgaar det af beslutningen, at Fides-statistikkerne blev undersoegt og droeftet inden for rammerne af PWG. Det hedder saaledes i betragtning 57, foerste afsnit, hvor der ogsaa henvises til betragtning 63: »'Udviklingen inden for markedsandele' blev analyseret paa alle PWG's moeder paa grundlag af foreloebige statistikker.« Endvidere fastslaas det i betragtning 69, foerste afsnit: »Ved at sammenholde den ugentlige ordrebestand og den disponible kapacitet kunne PWG danne sig et skoen over den samlede efterspoergsel i kartonsektoren.«
157 Retten finder, at disse paastande fra Kommissionens side er godtgjort.
158 For det foerste har sagsoegeren ikke bestridt, at Fides-statistikkerne blev droeftet i PWG.
159 For det andet skoennede Kommissionen med rette, at Fides-statistikkerne i det paagaeldende organ blev benyttet dels til »overvaagning af udvikling i markedsandele« (betragtning 134, tredje afsnit, foerste led), dels til »overvaagning af udbuds- og efterspoergselsforholdene, saaledes at kapaciteten kunne udnyttes fuldt ud« og »fastlaeggelse af den noedvendige 'downtime'« (betragtning 134, tredje afsnit, andet og fjerde led).
160 Hvad angaar udnyttelsen af Fides-statistikkerne til »overvaagning af udvikling i markedsandele« anerkendte Stora nemlig, at »hvis det ud fra en undersoegelse af statistikkerne viste sig, at der var stoerre aendringer i de nationale koncerners salg, ville PWG's medlemmer ... stoette hinanden og paatage sig at begraense udsvingene paa de nationale markeder« (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 19).
161 Tilsvarende hedder det i bilag 43 til meddelelsen af klagepunkter (punkt 1.1):
»Udsving i udbuddet paa de nationale markeder blev undersoegt og droeftet paa alle PWG's moeder (dvs. hver anden eller tredje maaned) paa grundlag af Fides' foreloebige statistikker ... Disse statistikker blev udarbejdet maanedligt, idet det samlede udbud blev beregnet pr. kalenderaar og ikke paa grundlag af det indevaerende produktionsaar. De udsving, statistikkerne viste, afspejlede ikke noedvendigvis noejagtigt den endelige situation ved aarets udgang og var derfor noget usikre.
Det gav ingen mening for de stoerste producenter i PWG at droefte markedsandele i detaljer paa nationalt grundlag, da producenterne ikke kunne fastlaegge deres leverancers endelige bestemmelsessted.
...
De af PWG's medlemmer indgaaede aftaler om markedsandelenes stoerrelse vedroerte hele Europa. Disse aftaler var baseret paa de samlede tal for det foregaaende aar, som saedvanligvis forelaa i endelig form i marts i det efterfoelgende aar.«
162 Hvad angaar udnyttelsen af Fides-statistikkerne til »overvaagning af udbuds- og efterspoergselsforholdene, saaledes at kapaciteten kunne udnyttes fuldt ud« og »fastlaeggelse af den noedvendige 'downtime'« skal der henvises til Stora's redegoerelse (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 5):
PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 694A0347.1
»I forbindelse med prisinitiativet i 1987 var det noedvendigt at opretholde en omtrentlig balance mellem produktion og forbrug (princippet om pris frem for maengde). I 1988 og 1989 arbejdede producenterne med fuld kapacitetsudnyttelse eller saa godt som. I 1990 fik problemer med overkapacitet og faldende vaekst i efterspoergslen producenterne til at indfoere midlertidige produktionsstandsninger for at opretholde balancen mellem produktion og forbrug ... Producenterne kunne paa grundlag af de aarlige kapacitetsrapporter beregne, hvor laenge driften skulle indstilles, og de opfordrede hinanden til at indfoere tilstraekkelige produktionsstandsninger til at opretholde balancen mellem produktion og efterspoergsel ... Ikke alle producenter gennemfoerte saadanne produktionsstandsninger, hvorfor visse producenter, normalt de stoerste producenter, led forholdsmaessigt stoerre tab i maengder i forsoeget paa at opretholde prisniveauerne« (jf. i samme retning punkt 25 i samme dokument).
163 Stora's redegoerelser stoettes indirekte af bilag 73 og 75 til meddelelsen af klagepunkter. Det fremgaar saaledes af bilag 73 (jf. ovenfor, praemis 109 ff.), at den marketingchef, der var ansvarlig for Mayr-Melnhof/FS-Karton-koncernens salg i Tyskland (hr. Katzner), foreslog sagsoegerens administrerende direktoer i OEstrig en aendring af Fides' dagaeldende system for udveksling af oplysninger [s. 5, punkt 5), under overskriften »Kontrolle«]. Som det fremgaar af bilag 75 (s. 11), som er sagsoegerens svar paa en begaering om oplysninger, »blev Fides' regler senere aendret, stort set i overensstemmelse med [de i bilag 73 naevnte] forslag« (jf. ogsaa beslutningens betragtning 63, andet afsnit). Paa baggrund af bilag 73's generelle ordlyd maa hr. Katzner's anmodning om en aendring af Fides' system for udveksling af oplysninger forstaas saaledes, at systemet ikke muliggjorde en tilstraekkelig kontrol med udviklingen i markedsandelene og/eller undersoegelse af de midlertidige produktionsstandsninger, og at det derfor skulle forbedres med henblik paa at sikre en bedre kontrol.
164 Paa baggrund af disse beviser og i betragtning af, at Kommissionen med rette ansaa sagsoegeren for at have deltaget i et ulovligt samarbejde om midlertidige produktionsstandsninger og i et ulovligt samarbejde om markedsandele i PWG, kan anbringendet ikke tiltraedes.
Paastanden om annullation af beslutningens artikel 2
Parternes argumenter
165 Sagsoegeren har principalt gjort gaeldende, at beslutningens artikel 2 for saa vidt angaar forbuddet mod udveksling af oplysninger for fremtiden er formuleret for upraecist og generelt til, at man kan vurdere, hvilken type oplysninger der lovligt vil kunne udveksles fremover. Naesten ethvert system for udveksling af oplysninger synes at kunne falde ind under forbuddet.
166 Endvidere er beslutningens artikel 2 uden genstand, for saa vidt som den angaar foranstaltninger, der er blevet opgivet efter reorganiseringen af informationsudvekslingssystemet og oprettelsen af sammenslutningen CEPI-Cartonboard (jf. beslutningens betragtning 106).
167 Sagsoegeren har subsidiaert gjort gaeldende, at beslutningens artikel 2 boer annulleres, i det omfang bestemmelsen forbyder udveksling af enhver form for oplysninger, selv i form af samlede tal, vedroerende den til enhver tid vaerende situation med hensyn til ordretilgang og ordrebeholdninger, dvs. rent statistiske oplysninger (jf. Kommissionens meddelelse vedroerende aftaler, vedtagelser og samordnet praksis angaaende samarbejdet mellem virksomheder (JO 1968 C 75, s. 3, som berigtiget i JO 1968 C 84, s. 14) og Syvende beretning om konkurrencepolitikken, punkt 7).
168 Udveksling af saadanne oplysninger goer imidlertid ikke indgreb i princippet om, at enhver erhvervsdrivende uafhaengigt skal tage stilling til den politik, han vil foere paa markedet (Rettens dom af 17.12.1991, sag T-4/89, BASF mod Kommissionen, Sml. II, s. 1523, praemis 240). Udveksling af rent historiske oplysninger, der ikke kan individualiseres, er kun i strid med traktaten, saafremt den er forbundet med et mere omfattende samarbejde mellem virksomhederne.
169 Sagsoegeren goer endelig gaeldende, at beslutningens artikel 2 foregriber afgoerelsen vedroerende sammenslutningen CEPI-Cartonboard's anmeldelse af informationsudvekslingssystemet til Kommissionen. Naar der sker en saadan anmeldelse, skal Kommissionen undersoege, om betingelserne for en fritagelse er opfyldt. Det af CEPI-Cartonboard anmeldte informationsudvekslingssystem vedroerer netop udveksling af historiske oplysninger om ordretilgang og ordrebeholdninger.
170 Kommissionen har bestridt, at forbuddet mod udveksling af oplysninger for fremtiden er for upraecist. Det er tilstraekkeligt, at det fremgaar af beslutningens konklusion og dens begrundelse, hvilken konkurrencebegraensende adfaerd der skal bringes til ophoer (Domstolens dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, praemis 122, 123 og 124). I det foreliggende tilfaelde indeholder beslutningens artikel 2, stk. 1, litra a), b) og c), allerede en detaljeret beskrivelse af den forbudte udveksling af oplysninger. Endvidere er der redegjort detaljeret for de faktiske konstateringer vedroerende de udvekslede oplysninger i beslutningens betragtning 61-68, 105 og 106. Desuden indeholder beslutningen en noejagtig beskrivelse af informationsudvekslingens konkurrencebegraensende virkninger (betragtning 134 og 166). Forbuddets raekkevidde fremgaar saaledes klart af beslutningens artikel 2 sammenholdt med dens begrundelse.
171 Beslutningens artikel 2, stk. 2 og 3, angiver blot, hvorledes en lovlig udveksling af oplysninger kan udformes.
172 Kommissionen har ligeledes bestridt, at forbuddet er for omfattende. Informationsudvekslingssystemet var selv efter de aendringer, PWG vedtog den 27. november 1991, uforeneligt med traktatens artikel 85 (beslutningens betragtning 105 og 106). Ved bedoemmelsen af udvekslingen af oplysninger skal der tages hensyn til sektorens hoeje koncentrationsgrad og det hoeje oplysningsniveau vedroerende de forskellige virksomheders struktur og politik, der er resultatet af det tidligere samarbejde inden for PG Paperboard. Paa koncentrerede markeder ligger mulighederne for konkurrence hovedsagelig i den uvished og hemmeligholdelse, der hersker mellem de stoerste producenter med hensyn til markedsvilkaarene. Udveksling af oplysninger om ordrebeholdningerne med korte mellemrum goer kunstigt markedet saa transparent, at de bestaaende konkurrencemuligheder til sidst ikke laengere kan udnyttes.
173 Den ugentlige udveksling af statistikker over ordretilgang giver desuden sammen med kapacitetsrapporterne virksomhederne mulighed for at goere sig bekendt med kapacitetsudnyttelsen inden for sektoren og at planlaegge produktionsstandsninger inden for hele sektoren. Producenterne kan saaledes opretholde en balance mellem udbud og efterspoergsel og modvirke et prisfald i tilfaelde af faldende efterspoergsel. Disse virkninger indtraeder, uanset om oplysningerne kan individualiseres, eller om de vedroerer allerede afgivne ordrer. Kommissionen konkluderede derfor med rette, at en udveksling af oplysninger vedroerende den til enhver tid vaerende situation med hensyn ordretilgang og ordrebeholdninger, selv i form af samlede tal, er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, hvilket ogsaa er i overensstemmelse med de oplysninger, der kom frem under sagens behandling.
174 Kommissionen har endelig i relation til det af sammenslutningen CEPI-Cartonboard anmeldte informationsudvekslingssystem henvist til, at dette system adskiller sig fra det, der er genstand for beslutningen, idet CEPI-Cartonboard bl.a. har foretaget visse aendringer i sit system under hensyntagen til Kommissionens kritik. Kommissionen skulle derfor ikke tage stilling til spoergsmaalet om en eventuel fritagelse i forbindelse med naervaerende sag.
Rettens bemaerkninger
175 Det bemaerkes, at beslutningens artikel 2 indeholder foelgende bestemmelse:
»De i artikel 1 naevnte virksomheder skal oejeblikkeligt bringe den omhandlede overtraedelse til ophoer, saafremt dette ikke allerede er sket. De skal for fremtiden i forbindelse med deres aktiviteter i kartonbranchen afholde sig fra enhver form for aftale eller samordnet praksis, som kan have samme eller tilsvarende formaal eller virkning, herunder enhver form for udveksling af forretningsmaessige oplysninger:
a) hvorved deltagerne direkte eller indirekte oplyses om andre individuelle producenters produktion, salg, ordrebeholdninger, kapacitetsudnyttelsesgrader, salgspriser, omkostninger eller markedsfoeringsplaner, eller
b) hvorved en faelles brancheholdning til oekonomiske forhold med hensyn til priser eller kontrol med produktionen fremmes, lettes eller tilskyndes, selv om individuelle oplysninger ikke afsloeres, eller
c) hvorved de kunne blive i stand til at overvaage tilslutning til eller overholdelse af en udtrykkelig eller stiltiende aftale om priser eller markedsopdeling i EF.
Enhver ordning til udveksling af almindelige oplysninger, som de indgaar, som f.eks Fides-systemet eller dets efterfoelger, skal vaere udformet paa en saadan maade, at den udelukker ikke alene enhver form for oplysninger, paa grundlag af hvilke individuelle producenters adfaerd kan identificeres, men endvidere oplysninger vedroerende den til enhver tid vaerende situation med hensyn til ordretilgang og ordrebeholdninger, den forventede udnyttelsesgrad for produktionskapaciteten (i begge tilfaelde selv om det drejer sig om samlede tal) eller produktionskapaciteten for den enkelte maskine.
Ethvert udvekslingssystem af denne art skal begraenses til indsamling og udbredelse af produktions- og salgsstatistikker i global form, som ikke kan bruges til at fremme eller lette en faelles brancheadfaerd.
Virksomhederne skal ogsaa afholde sig fra enhver form for udveksling af oplysninger af konkurrencemaessig betydning i tilslutning til en saadan tilladt udveksling samt afholde sig fra moeder eller anden form for kontakt med henblik paa at diskutere betydningen af de udvekslede oplysninger eller den mulige eller sandsynlige reaktion inden for branchen eller blandt individuelle producenter paa de paagaeldende oplysninger.
De noedvendige aendringer af et eventuelt system for udveksling skal vaere foretaget senest tre maaneder efter datoen for meddelelsen af denne beslutning.«
176 Som det fremgaar af betragtning 165, blev beslutningens artikel 2 vedtaget med hjemmel i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17. I henhold til denne bestemmelse kan Kommissionen, naar den konstaterer, at der foreligger en overtraedelse af bl.a. traktatens artikel 85, ved en beslutning paalaegge de deltagende virksomheder at bringe den konstaterede overtraedelse til ophoer.
177 Ifoelge fast retspraksis vil anvendelsen af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 ikke alene kunne omfatte forbud mod at fortsaette med visse handlinger eller at opretholde en vis praksis eller situation, der er fundet ulovlig (Domstolens dom af 6.3.1974, forenede sager 6/73 og 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano og Commercial Solvents mod Kommissionen, Sml. s. 223, praemis 45, og af 6.4.1995, forenede sager C-241/91 P og C-242/91 P, RTE og ITP mod Kommissionen, Sml. I, s. 743, praemis 90), men tillige mod at udvise en tilsvarende praksis for fremtiden (Rettens dom af 6.10.1994, sag T-83/91, Tetra Pak mod Kommissionen, Sml. II, s. 755, praemis 220).
178 I det omfang anvendelsen af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 skal ske under hensyn til arten af den konstaterede overtraedelse, har Kommissionen endvidere befoejelse til at praecisere omfanget af de forpligtelser, der paahviler de beroerte virksomheder med henblik paa at bringe overtraedelsen til ophoer. De byrder, som paalaegges virksomhederne, maa imidlertid ikke overskride graenserne for, hvad der er rimeligt og noedvendigt for at opfylde det tilsigtede maal, nemlig at sikre, at de regler, som er blevet tilsidesat, overholdes (RTE og ITP-dommen, a.st., praemis 93; jf. i samme retning Rettens domme af 8.6.1995, sag T-7/93, Langnese-Iglo mod Kommissionen, Sml. II, s. 1533, praemis 209, og sag T-9/93, Schoeller mod Kommissionen, Sml. II, s. 1611, praemis 163).
179 Hvad foerst angaar sagsoegerens argument om, at Kommissionen begik en retlig fejl ved at vedtage beslutningens artikel 2 uden at have taget stilling til, om det af CEPI-Cartonboard anmeldte system for udveksling af oplysninger var foreneligt med artikel 85, bemaerkes, at den anmeldelse, som denne sammenslutning foretog den 6. december 1993, vedroerte et nyt system for udveksling af oplysninger, som er forskelligt fra det, Kommissionen undersoegte i beslutningen. Kommissionen kunne derfor ikke i forbindelse med vedtagelsen af den anfaegtede beslutnings artikel 2 vurdere lovligheden af det nye system inden for rammerne af denne beslutning. Den var saaledes berettiget til i forbindelse med vedtagelsen af beslutningens artikel 2 alene at undersoege det gamle system for udveksling af oplysninger og tage stilling hertil.
180 Endvidere finder Retten at maatte forkaste sagsoegerens argument om, at Kommissionen ikke kunne goere brug af sin hjemmel til at meddele virksomhederne paabud i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, for saa vidt som paabuddene angaar dele af informationsudvekslingssystemet, som var blevet opgivet inden vedtagelsen af beslutningen. Det er i denne forbindelse tilstraekkeligt at bemaerke, at sagsoegeren har rejst indsigelse mod det materielle omfang af de i beslutningens artikel 2 indeholdte paabud, hvilket godtgoer, at Kommissionen havde en legitim interesse i at praecisere omfanget af de forpligtelser, der paahviler virksomhederne, herunder sagsoegeren (jf. i samme retning Domstolens dom af 2.3.1983, sag 7/82, GVL mod Kommissionen, Sml. s. 483, praemis 26, 27 og 28).
181 Efterproevelsen af, om paabuddet i beslutningens artikel 2, som haevdet af sagsoegeren, er for vidtgaaende, skal derfor omfatte en undersoegelse af omfanget af de forbud, der herved er meddelt virksomhederne.
182 Forbuddet i artikel 2, stk. 1, andet punktum, hvorefter virksomhederne for fremtiden skal afholde sig fra enhver form for aftale eller samordnet praksis, som kan have samme eller tilsvarende formaal eller virkning som de overtraedelser, der er konstateret i beslutningens artikel 1, har alene til formaal at hindre virksomhederne i at gentage den adfaerd, der er konstateret at vaere ulovlig. Kommissionen har derfor ikke med dette forbud overskredet de befoejelser, den er tillagt i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17.
183 Artikel 2, stk. 1, litra a), b), og c), har naermere til formaal at forbyde fremtidig udveksling af forretningsmaessige oplysninger.
184 Paabuddet i artikel 2, stk. 1, litra a), hvorefter enhver fremtidig udveksling af forretningsmaessige oplysninger, paa grundlag af hvilke deltagerne direkte eller indirekte kan faa adgang til individuelle oplysninger om konkurrerende virksomheder, forbydes, forudsaetter, at Kommissionen i beslutningen har fastslaaet, at udveksling af saadanne oplysninger er retsstridig i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 1.
185 I denne forbindelse bemaerkes, at det ikke fremgaar af beslutningens artikel 1, at udveksling af individuelle forretningsmaessige oplysninger i sig selv er en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.
186 Den fastslaar generelt, at virksomhederne har overtraadt traktatbestemmelsen ved at deltage i en aftale og en samordnet praksis, hvorved virksomhederne bl.a. »udvekslede forretningsmaessige oplysninger om leverancer, priser, midlertidige produktionsstandsninger, ordrebeholdninger, kapacitetsudnyttelsesgrader osv. til stoette for naevnte forholdsregler«.
187 Beslutningens konklusion skal imidlertid fortolkes paa baggrund af dens betragtninger (dommen i sagen Suiker Unie m.fl., a.st., praemis 122). Beslutningens betragtning 134, andet afsnit, er affattet saaledes:
»Producenternes udveksling af normalt fortrolige og foelsomme individuelle forretningsmaessige oplysninger paa moeder afholdt af PG Paperboard (hovedsagelig JMC) vedroerende ordrebeholdninger, midlertidige produktionsstandsninger og produktionskvoter var aabenbart konkurrencebegraensende, idet de havde til formaal at sikre, at forudsaetningerne for gennemfoerelsen af de aftalte prisinitiativer var saa gunstige som muligt ...«
188 Da Kommissionen saaledes i beslutningen behoerigt har fastslaaet, at udveksling af individuelle forretningsmaessige oplysninger som saadan udgjorde en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, opfylder forbuddet mod for fremtiden at udveksle oplysninger af denne art betingelserne for at bringe artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 i anvendelse.
189 Forbuddene mod udveksling af forretningsmaessige oplysninger i beslutningens artikel 2, stk. 1, litra b) og c), skal undersoeges i lyset af samme artikels stk. 2, 3 og 4, der underbygger de omhandlede paabud. Det skal saaledes afgoeres ud fra konteksten, om, og i bekraeftende fald i hvilket omfang, Kommissionen har anset udveksling af oplysninger for retsstridig, under hensyn til, at de byrder, der paahviler virksomhederne, skal begraenses til, hvad der er noedvendigt for at sikre, at deres adfaerd er lovlig i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1.
190 Beslutningen maa fortolkes saaledes, at Fides-systemet ifoelge Kommissionen er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, som foelge af, at det fremmede kartellet (beslutningens betragtning 134, tredje afsnit). En saadan fortolkning bekraeftes af ordlyden af beslutningens artikel 1, hvoraf det fremgaar, at virksomhederne havde udvekslet forretningsmaessige oplysninger »til stoette for naevnte forholdsregler«, der fandtes at vaere i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
191 Omfanget af de forbud, der gaelder for fremtiden, som indeholdt i beslutningens artikel 2, stk. 1, litra b) og c), skal bedoemmes under hensyn til denne stillingtagen fra Kommissionens side til spoergsmaalet om, hvorvidt Fides-systemet er foreneligt med traktatens artikel 85.
192 De naevnte forbud er dels ikke begraenset til at omfatte udveksling af individuelle forretningsmaessige oplysninger, men omfatter tillige visse statistiske oplysninger i samlet form [beslutningens artikel 2, stk. 1, litra b), og artikel 2, stk. 2]. Desuden forbyder beslutningens artikel 2, stk. 1, litra b) og c), udveksling af visse statistiske oplysninger for at forebygge, at en mulig konkurrencebegraensende adfaerd fremmes.
193 Et saadant forbud gaar ud over, hvad der er noedvendigt for at sikre, at de regler, som er blevet tilsidesat, overholdes, for saa vidt som det er til hinder for, at der udveksles rent statistiske oplysninger, der ikke har karakter af individuelle eller identificerbare oplysninger, med den begrundelse, at oplysningerne kunne anvendes til konkurrencebegraensende formaal. Dels fremgaar det ikke af beslutningen, at Kommissionen skulle have anset udveksling af statistiske oplysninger som saadan for at vaere i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Dels medfoerer den omstaendighed, at et system til udveksling af statistiske oplysninger vil kunne anvendes til konkurrencebegraensende formaal, ikke, at det er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, idet dets konkurrencebegraensende virkninger i saa tilfaelde skal fastslaas konkret.
194 Beslutningens artikel 2, stk. 1-4, vil derfor vaere at annullere, med undtagelse af foelgende passager:
»De i artikel 1 naevnte virksomheder skal oejeblikkeligt bringe den omhandlede overtraedelse til ophoer, saafremt dette ikke allerede er sket. De skal for fremtiden i forbindelse med deres aktiviteter i kartonbranchen afholde sig fra enhver form for aftale eller samordnet praksis, som kan have samme eller tilsvarende formaal eller virkning, herunder enhver form for udveksling af forretningsmaessige oplysninger:
a) hvorved deltagerne direkte eller indirekte oplyses om andre individuelle producenters produktion, salg, ordrebeholdninger, kapacitetsudnyttelsesgrader, salgspriser, omkostninger eller markedsfoeringsplaner.
Enhver ordning til udveksling af almindelige oplysninger, som de indgaar, som f.eks Fides-systemet eller dets efterfoelger, skal vaere udformet paa en saadan maade, at den udelukker enhver form for oplysninger, paa grundlag af hvilke individuelle producenters adfaerd kan identificeres.«
Paastanden om, at boeden annulleres eller nedsaettes
A - Anbringendet om aabenbare retlige eller faktiske fejl i forbindelse med fastsaettelsen af det generelle boedeniveau
195 Anbringendet omfatter fem led. Hvert enkelt led vil blive behandlet saerskilt.
Anbringendets foerste led om fejl fra Kommissionens side ved fastlaeggelsen af overtraedelsernes omfang
196 Sagsoegeren har under henvisning til sine anbringender til stoette for paastanden om annullation af beslutningens artikel 1 gjort gaeldende, at det generelle boedeniveau boer nedsaettes vaesentligt. Kommissionen har nemlig ikke godtgjort, at der fandtes aftaler eller former for samordnet praksis med henblik paa opdeling af markedet og kontrol med udbuddet, eller at der fandtes prisaftaler.
197 Det bemaerkes, at samtlige sagsoegerens anbringender til stoette for paastanden om annullation af beslutningens artikel 1 er blevet forkastet.
198 Naervaerende anbringendes foerste led kan derfor ikke tiltraedes.
Anbringendets andet led om, at Faellesskabets kartonmarked ikke var reguleret i de mindste enkeltheder
Parternes argumenter
199 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at selv hvis det antages, at de paastaaede overtraedelser har fundet sted, er der ikke tale om en regulering af »markedet for karton i EF i de mindste enkeltheder« (beslutningens betragtning 168, femte led). De paastaaede overtraedelser kunne tvaertimod kun paavirke konkurrencen meget generelt.
200 Beslutningen indeholder selvmodsigende udtalelser om de konkurrencebegraensende foranstaltninger, der haevdes at vaere truffet. Eksempelvis beskrives det paastaaede ulovlige samarbejde om markedsopdeling i betragtning 52 som en generel enighed om ikke at foroege de respektive markedsandele, mens der i betragtning 60 tales om aarlige droeftelser om markedsandele. Under alle omstaendigheder er der ikke tale om en regulering af kartonmarkedet i de mindste enkeltheder, da Kommissionen end ikke har paastaaet, at der fandtes en aftale om at fastsaette kvoter for hver enkelt kartonkvalitet.
201 Kommissionen har paa grundlag af de i beslutningen indeholdte konstateringer fastholdt, at producenterne regulerede kartonmarkedet i de mindste enkeltheder.
Rettens bemaerkninger
202 Retten har allerede fastslaaet, at Kommissionen har godtgjort, at sagsoegeren deltog i de handlinger, der udgoer den i beslutningens artikel 1 fastslaaede overtraedelse, nemlig et ulovligt samarbejde om priser, et ulovligt samarbejde om produktionsstandsninger og et ulovligt samarbejde om markedsandele. Retten har ligeledes fastslaaet, at deltagerne i moederne i PWG, herunder sagsoegeren, indgik en aftale ved udgangen af 1987. Endvidere har sagsoegeren ikke bestridt, at tidspunktet og raekkefoelgen for fremsendelsen af de skrivelser, hvorved prisforhoejelserne blev annonceret, blev fastlagt af PWG, og at JMC var orienteret herom (jf. f.eks. beslutningens betragtning 73), eller at JMC havde til opgave at fastlaegge enkelthederne i forbindelse med de prisinitiativer, der besluttedes af PWG, for hvert af de beroerte lande og for de store kunder (betragtning 44, andet afsnit, andet led).
203 Endelig har sagsoegeren ikke bestridt Kommissionens konstatering af, at »kartellet daekkede stort set hele Faellesskabets omraade«, og at »de virksomheder, der deltog i overtraedelsen, [tegnede] sig for stort set hele markedet« (beslutningens betragtning 168, andet og fjerde led).
204 Under disse omstaendigheder kan sagsoegeren ikke anfaegte Kommissionens bemaerkninger om, at de virksomheder, der deltog i overtraedelsen, regulerede »markedet for karton i EF i de mindste enkeltheder« (betragtning 168, femte led).
205 Anbringendets andet led kan derfor ikke tiltraedes.
Anbringendets tredje led om, at det med urette blev betragtet som skaerpende omstaendigheder ved overtraedelsen, at foranstaltningerne blev hemmeligholdt og forsoegt skjult
Parternes argumenter
206 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen betragtede det som en skaerpende omstaendighed, at der blev taget omhyggelige skridt til at skjule det ulovlige samarbejdes beskaffenhed og omfang (beslutningens betragtning 167 og 168).
207 Manglen paa officielle moedereferater eller dokumentation vedroerende moederne i PWG og JMC kan paa ingen maade udgoere et »omhyggeligt skridt«. Der er ikke foert bevis for Kommissionens paastand om, at der blev truffet foranstaltninger med henblik paa at undgaa, at deltagerne i moederne tog referat. Selv hvis der antoges at vaere foert bevis for saadanne foranstaltninger, udgoer disse heller ikke »omhyggelige skridt«. Under alle omstaendigheder kunne Kommissionen, naar den i oevrigt med urette lagde til grund, at overtraedelserne var forsaetlige, ikke ogsaa tage hensyn til de paastaaede foranstaltninger med henblik paa at skjule kartellet.
208 For saa vidt angaar paastanden om, at det paa forhaand blev tilrettelagt, hvornaar prisforhoejelserne skulle traede i kraft, har sagsoegeren understreget, at prisaftalen noedvendigvis forudsatte en aftale om gennemfoerelsen af prisforhoejelserne, i det mindste mellem »hovedmaendene«. Eftersom Kommissionen ansaa overtraedelserne for forsaetlige, kunne den ikke ogsaa tage hensyn til forhold, der noedvendigvis er forbundet med en forsaetlig overtraedelse.
209 Kommissionen har anfoert, at den var berettiget til at antage, at der skulle tages hensyn til hemmeligholdelsen ved bedoemmelsen af overtraedelsens grovhed. Forsaetlige overtraedelser af konkurrencereglerne er nemlig ikke noedvendigvis forbundet med foranstaltninger med henblik paa at skjule overtraedelserne. I det foreliggende tilfaelde aftalte deltagerne i kartellet ikke alene at skille sig af med deres notater vedroerende deres droeftelser (protokollatet af den mundtlige hoering for Kommissionen, s. 46), men de planlagde ogsaa minutioest de forskellige prisinitiativers forloeb (beslutningens betragtning 73). Kommissionen fandt derfor med rette, at hemmeligholdelsen udgjorde en skaerpende omstaendighed ved overtraedelsen, som der skulle tages hensyn til ved boedeudmaalingen.
Rettens bemaerkninger
210 Beslutningens betragtning 167, tredje afsnit, indeholder foelgende: »Et saerligt alvorligt traek ved overtraedelsen er, at virksomhederne i et forsoeg paa at skjule kartellets eksistens gik saa langt som til paa forhaand at tilrettelaegge datoerne for og raekkefoelgen af hver enkelt af de store producenters annoncering af de nye prisstigninger.« Det hedder desuden i beslutningen, at »... producenterne [kunne] takket vaere denne udfoerlige plan for vildledning af kunderne have forklaret raekken af ensartede, regelmaessige og brancheomspaendende prisstigninger inden for kartonsektoren med henvisning til faenomenet 'oligopolitisk adfaerd' (beslutningens betragtning 73, tredje afsnit). Det fremgaar endelig af beslutningens betragtning 168, sjette led, at Kommissionen fastlagde det generelle boedeniveau under hensyn til den omstaendighed, at »der blev taget omhyggelige skridt til at skjule den sande beskaffenhed og det sande omfang af de hemmelige aftaler (manglen paa officielle moedereferater eller dokumentation vedroerende PWG og JMC; deltagerne blev tilskyndet til ikke at tage referat; tidspunkterne for og raekkefoelgen, i hvilken prisstigningerne blev annonceret, blev iscenesat, saaledes at man var i stand til at haevde, at man blot 'fulgte efter', osv.)«.
211 Sagsoegeren har ikke bestridt det af Kommissionen anfoerte om, at virksomhederne planlagde datoerne for og raekkefoelgen af de skrivelser, hvorved prisforhoejelserne blev annonceret. For saa vidt angaar Kommissionens konklusion om, at formaalet med denne tilrettelaeggelse af datoerne for og raekkefoelgen af meddelelserne om prisforhoejelserne var at forsoege at skjule prisaftalens eksistens, bemaerkes, at sagsoegeren ikke har givet nogen forklaring, der kan godtgoere, at aftalen om datoerne for og raekkefoelgen af meddelelserne om prisforhoejelserne havde et andet formaal end det af Kommissionen konstaterede.
212 Den omstaendighed, at der ikke foreligger officielle moedereferater og naesten ingen interne notater vedroerende moederne i PWG og JMC, er, naar henses til moedernes antal, varighed og karakteren af droeftelserne, tilstraekkeligt bevis for Kommissionens antagelse af, at deltagerne blev opfordret til ikke at tage notater.
213 Heraf foelger, at de virksomheder, der deltog i disse organers moeder, ikke alene havde kendskab til, at deres adfaerd var retsstridig, men ydermere traf foranstaltninger for at skjule det ulovlige samarbejde. Der er derfor med rette, at Kommissionen har anset disse foranstaltninger for skaerpende omstaendigheder ved sin bedoemmelse af overtraedelsens grovhed.
214 Anbringendets tredje led kan derfor ikke tiltraedes.
Anbringendets fjerde led om, at Kommissionen med urette antog, at kartellet »var meget succesfuldt med hensyn til opnaaelse af sine maal«
Parternes argumenter
215 Sagsoegeren har bestridt, at kartellet var »meget succesfuldt med hensyn til opnaaelse af sine maal« (beslutningens betragtning 168, syvende led). Selskabet har under henvisning til sin beskrivelse af kartonmarkedets saerlige kendetegn (jf. ovenfor, praemis 48 ff.) og LE-rapporten anfoert, at der ikke er noget grundlag for at antage, at prisudviklingen ikke ville have vaeret noejagtig den samme uden enhver form for samordning mellem producenterne.
216 Ifoelge sagsoegeren er Kommissionens konstateringer vedroerende udviklingen i omkostningerne og salgsprovenuet inden for kartonsektoren ikke korrekte for selskabets vedkommende. Endvidere er oplysningerne om bruttoavancen i beslutningen (betragtning 16) vildledende. Amortiseringen af kapitalomkostningerne udgoer saaledes ca. 27% af den gennemsnitlige kartonpris. Kommissionen tog imidlertid ikke hensyn hertil ved beregningen af producenternes gennemsnitlige bruttoavance. Da denne gennemsnitlige bruttoavance ifoelge Kommissionen var ca. 20% i perioden 1986 til 1991, betyder dette saaledes et reelt tab paa ca. 7%.
217 Til stoette for sine argumenter om, at prisaftalen ikke paavirkede markedet, har sagsoegeren henvist til nogle tabeller, der viser udviklingen i selskabets listepriser i forhold til udviklingen i de bruttopriser, selskabet faktisk opnaaede paa markedet. Det fremgaar af tabellerne, som viser udviklingen i priserne i forhold til repraesentative kunder og kartonkvaliteter paa selskabets vigtigste nationale markeder, at der var en betydelig forskel mellem listepriserne og faktureringspriserne.
218 Kommissionen har indledningsvis understreget, at der maa sondres mellem to former for virkninger af prisinitiativerne paa markedet. Sagsoegeren har ikke bestridt den foerste form for virkninger, nemlig at de inden for PG Paperboard aftalte priser tjente som grundlag for forhandlingerne med kunderne. Det er herefter utaenkeligt, at den anden form for virkninger, nemlig at prisforhoejelsesinitiativerne paavirkede de faktiske priser paa markedet, ikke ogsaa skulle vaere indtraadt, idet det af saelgeren fastsatte grundlag for prisforhandlingerne altid paavirker faktureringsprisen. Dette gaelder saa meget mere, som alle saelgerne havde samme forhandlingsgrundlag.
219 Desuden bestraebte kartonproducenterne sig i deres forhandlinger med kunderne paa at haandhaeve de aftalte prisforhoejelser (bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter, s. 2).
220 Det var ganske vist ikke altid muligt at haandhaeve prisforhoejelserne i samme omfang i forhold til alle kunderne og paa alle markederne (beslutningens betragtning 100, 101 og 102). Som det fremgaar af flere interne dokumenter udfaerdiget af producenterne selv (dokument C-4-1 og C-11-11), er disse vanskeligheder med gennemfoerelsen af prisforhoejelserne dog ikke ensbetydende med, at de ikke lykkedes.
221 De af sagsoegeren paaberaabte tabeller kan heller ikke afkraefte Kommissionens konstateringer. Der kan ikke tillaegges tabellerne nogen bevisvaerdi, bl.a. fordi de viser »springende« prisforhoejelser. Sagsoegeren haevder ganske vist, at tabellerne viser udviklingen i faktureringspriserne for repraesentative kunder og kvaliteter, men selskabet har ikke anfoert, hvilke kriterier fakturaerne er valgt ud fra.
222 LE-rapporten beviser ikke, at der ikke var sammenhaeng mellem de annoncerede priser og faktureringspriserne. Rapportens tabel 10 og 11 viser tvaertimod klart, at udviklingen i faktureringspriserne gennemsnitligt fulgte de annoncerede priser. For perioden 1988/1989 viser rapporten endog en lineaer sammenhaeng mellem disse priser, hvilket forfatteren i oevrigt anerkendte under den mundtlige hoering for Kommissionen (protokollatet, s. 21 og 28). De ensartede listeprisforhoejelser gav saaledes kartonproducenterne mulighed for at opnaa en vaesentlig forhoejelse af faktureringspriserne.
223 Kommissionen har endelig anfoert, at det er uden betydning, om de ensartede listeprisforhoejelser, som haevdet af sagsoegeren, faktisk blev besluttet paa grundlag af udviklingen i omkostningerne. I oevrigt blev de i beslutningen indeholdte angivelser vedroerende udviklingen i omkostningerne og definitionen af bruttoavancen taget fra LE-rapporten.
Rettens bemaerkninger
224 Ifoelge beslutningens betragtning 168, syvende led, fastsatte Kommissionen det generelle boedeniveau bl.a. under hensyn til, at »kartellet var meget succesfuldt med hensyn til opnaaelse af sine maal«. Det er ubestridt, at denne betragtning henviser til virkningerne paa markedet af den overtraedelse, der er fastslaaet i beslutningens artikel 1.
225 Ved sin kontrol af Kommissionens skoen med hensyn til virkningerne af overtraedelsen finder Retten, at det er tilstraekkeligt at undersoege dette i relation til virkningerne af det ulovlige samarbejde om priser. Undersoegelsen af virkningerne af det ulovlige samarbejde om priser, som er de eneste virkninger, der bestrides af sagsoegeren, giver nemlig mulighed for en generel vurdering af kartellets succes, idet det ulovlige samarbejde om produktionsstandsning og det ulovlige samarbejde om markedsandele havde til formaal at sikre, at de samordnede prisinitiativer lykkedes.
226 Kommissionen vurderede virkningerne af det ulovlige samarbejde om priser generelt. Selv om det antages, at de individuelle oplysninger, sagsoegeren har fremlagt, som haevdet viser, at det ulovlige samarbejde om priser kun havde mindre betydelige virkninger for sagsoegeren, end de havde paa det samlede europaeiske kartonmarked, kan saadanne individuelle oplysninger ikke i sig selv anses for tilstraekkelige til at rejse tvivl om Kommissionens skoen. Endvidere er sagsoegerens bemaerkning om, at Kommissionen i beslutningens betragtning 16 baserede sig paa en forkert definition af kartonproducenternes gennemsnitlige bruttoavance, ogsaa irrelevant. Der er nemlig intet grundlag for at antage, at Kommissionen tog hensyn til den saaledes definerede bruttoavance ved sin vurdering af virkningerne af det ulovlige samarbejde om priser paa markedet, eller at der i forbindelse med denne vurdering burde vaere taget hensyn til den opnaaede bruttoavance.
227 Som Kommissionen bekraeftede i retsmoedet, fremgaar det af beslutningen, at der sondres mellem tre forskellige former for virkninger. Kommissionen har yderligere lagt til grund, at producenterne selv, samlet betragtet, ansaa prisinitiativerne for en succes.
228 Den foerste form for virkninger, som Kommissionen har taget hensyn til, og som ikke bestrides af sagsoegeren, er den omstaendighed, at de aftalte prisforhoejelser faktisk blev meddelt kunderne. De nye priser tjente saaledes som reference ved individuelle forhandlinger med kunderne om faktureringspriser (jf. bl.a. beslutningens betragtning 100 og betragtning 101, femte og sjette afsnit).
229 Den anden form for virkninger er den omstaendighed, at udviklingen i faktureringspriserne fulgte udviklingen i de annoncerede priser. I denne forbindelse har Kommissionen gjort gaeldende, at »producenterne ikke [noejedes] med at annoncere de aftalte prisforhoejelser, men tog ogsaa, med faa undtagelser, strenge forholdsregler for at sikre, at forhoejelserne blev haandhaevet over for kunderne« (beslutningens betragtning 101, foerste afsnit). Kommissionen har erkendt, at kunderne undertiden opnaaede indroemmelser med hensyn til ikrafttraedelsestidspunktet for forhoejelserne, rabatter eller individuelle nedslag, bl.a. ved store ordrer, samt at »den gennemsnitlige nettoforhoejelse, der opnaaedes efter rabatter, prisnedslag og andre indroemmelser, altid var mindre end hele den annoncerede forhoejelse« (beslutningens betragtning 102, sidste afsnit). Under henvisning til diagrammerne i LE-rapporten, som er den oekonomiske undersoegelse, som flere af beslutningens adressater lod udarbejde med henblik paa proceduren for Kommissionen, har den gjort gaeldende, at der i den periode, som beslutningen vedroerer, var »en taet lineaer sammenhaeng« mellem udviklingen i de annoncerede priser og i faktureringspriserne udtrykt i national valuta eller omregnet til ecu. Kommissionen konkluderer foelgende: »De nettoprisstigninger, der blev indfoert, fulgte noeje de annoncerede prisstigninger, endskoent der forekom en vis tidsforskydning. Rapportens forfatter indroemmede under den mundtlige hoering, at dette var tilfaeldet for 1988 samt 1989« (beslutningens betragtning 115, andet afsnit).
230 Retten tiltraeder, at Kommissionen ved sin vurdering af denne anden form for virkninger med rette kunne anse den omstaendighed, at der var en lineaer sammenhaeng mellem udviklingen i de annoncerede priser og faktureringspriserne, for bevis for, at prisinitiativerne fik virkning i denne henseende, hvilket var i overensstemmelse med producenternes maal. Det er ubestridt, at den praksis, der foelges paa det relevante marked, hvorefter der foeres individuelle forhandlinger med kunderne, indebaerer, at faktureringspriserne generelt ikke er identiske med de annoncerede priser. Det kan derfor ikke paaregnes, at stigningerne i faktureringspriserne er identiske med de annoncerede prisstigninger.
231 Med hensyn til den indbyrdes sammenhaeng mellem forhoejelserne af de annoncerede priser og faktureringspriserne har Kommissionen med rette henvist til LE-rapporten, der er en analyse af udviklingen i kartonpriserne i den periode, beslutningen omhandler, og som bygger paa oplysninger fra en raekke producenter, bl.a. sagsoegeren selv.
232 Tidsmaessigt bekraefter rapporten imidlertid kun til dels, at der var tale om en »taet lineaer sammenhaeng«. Gennemgangen af perioden fra 1987 til 1991 omfatter tre saerskilte underperioder. Under hoeringen for Kommissionen refererede LE-rapportens forfatter sine konklusioner saaledes: »Der er ikke naer overensstemmelse, end ikke tidsforskudt, mellem de annoncerede prisforhoejelser og markedspriserne i begyndelsen af undersoegelsesperioden, dvs. fra 1987 til 1988. En saadan overensstemmelse finder man derimod i 1988/1989, hvorefter den ophoerer og senere opfoerer sig noget underligt [oddly] i perioden 1990/1991« (protokollatet af den mundtlige hoering, s. 28). Han oplyste endvidere, at de tidsmaessige forskydninger havde naer sammenhaeng med aendringer i efterspoergslen (jf. bl.a. protokollatet af den mundtlige hoering, s. 20).
233 Forfatterens mundtlige konklusion svarer til analysen i rapporten, bl.a. de sammenlignende diagrammer mellem udviklingen i annoncerede priser og faktureringspriser (LE-rapporten, diagram nr. 10 og 11, s. 29). Paa grundlag heraf maa det fastslaas, at Kommissionen kun delvis har foert bevis for, at der fandtes en saadan »taet lineaer sammenhaeng«, som paastaaet.
234 Kommissionen oplyste under retsmoedet, at den ligeledes havde taget hensyn til en tredje form for virkninger af det ulovlige samarbejde om priser, nemlig at faktureringspriserne var hoejere, end de ville have vaeret uden det ulovlige samarbejde. Under henvisning til, at planlaegningen af tidspunkter og den raekkefoelge, hvori prisforhoejelserne skulle meddeles, blev foretaget af PWG, har Kommissionen i beslutningen anfoert, at »det under saadanne omstaendigheder [er] utaenkeligt, at den samordnede annoncering af prisforhoejelserne ingen virkning havde paa de faktiske prisniveauer« (beslutningens betragtning 136, tredje afsnit). LE-rapporten indeholder (afsnit 3) imidlertid en model for udarbejdelse af prisprognoser paa grundlag af objektive markedsvilkaar. Det anfoeres i rapporten, at prisniveauet, bestemt paa grundlag af objektive oekonomiske forhold i perioden 1975-1991, herunder indbefattet den periode, som beslutningen omfatter, med ubetydelige afvigelser ville have udviklet sig identisk med de faktureringspriser, der anvendtes.
235 Paa trods af de anfoerte konklusioner giver analysen i rapporten ikke grundlag for at fastslaa, at de samordnede prisinitiativer ikke gav producenterne mulighed for at opnaa en hoejere faktureringspris end under en fri konkurrence. Som Kommissionen understregede i retsmoedet, er det muligt, at de faktorer, analysen bygger paa, paavirkedes af det ulovlige samarbejde. Kommissionen har saaledes med rette gjort gaeldende, at det ulovlige samarbejde f.eks. kunne bevirke, at virksomhedernes incitament til at nedbringe deres omkostninger var begraenset. Derimod har den ikke paavist direkte fejl i LE-rapportens analyse og har heller ikke fremlagt egne oekonomiske analyser vedroerende den teoretiske udvikling i faktureringspriserne uden ulovligt samarbejde. Herefter kan dens anbringende om, at faktureringspriserne ville have vaeret lavere, saafremt der ikke havde eksisteret et ulovligt samarbejde mellem producenterne, ikke tiltraedes.
236 Denne tredje form for virkninger af det ulovlige samarbejde om priser er derfor ikke bevist.
237 De ovenfor anfoerte konstateringer aendres ikke af producenternes subjektive vurdering, som Kommissionen anvender som grundlag for at antage, at kartellet var meget succesfuldt med hensyn til opnaaelse af sine maal. Kommissionen har i denne forbindelse henvist til en fortegnelse over dokumenter, som den fremlagde i retsmoedet. Selv om det antages, at Kommissionen kunne have underbygget sin opfattelse af, at prisinitiativerne havde succes, med dokumenter, der gav udtryk for visse producenters subjektive opfattelse, maa det konstateres, at flere virksomheder, bl.a. sagsoegeren, i retsmoedet med rette har henvist til talrige andre sagsakter, der viser producenternes problemer med at gennemfoere de aftalte prisforhoejelser. Henset hertil er Kommissionen henvisning til producenternes egne redegoerelser ikke tilstraekkelig til at begrunde den slutning, at kartellet var meget succesfuldt med hensyn til opnaaelse af sine maal.
238 Paa grundlag af det saaledes anfoerte er de af Kommissionen anfoerte virkninger af overtraedelsen kun delvist bevist. Retten vil tage stilling til betydningen af denne konstatering for boedespoergsmaalet, hvor Retten har fuld proevelsesret, i forbindelse med vurderingen af den konstaterede overtraedelses grovhed (jf. nedenfor, praemis 262).
Anbringendets femte led om, at der er blevet taget hensyn til en forkert bruttoavance
Parternes argumenter
239 Sagsoegeren har gentaget, at Kommissionen med urette antog, at virksomhederne inden for kartonsektoren opnaaede en bruttoavance paa 20% i perioden 1986 til 1991. Kommissionen undlod nemlig i denne forbindelse at tage hensyn til de betydelige kapitalomkostninger inden for sektoren (jf. ovenfor, praemis 216). Selv om det ikke udtrykkeligt fremgaar af beslutningen, at der blev taget hensyn hertil ved fastsaettelsen af det generelle boedeniveau, maa det antages, at den paagaeldende fejl spillede en vaesentlig rolle, da der flere gange henvises til den paagaeldende bruttoavance i beslutningen. Desuden er hensynet til den oekonomiske fordel, som selskaberne har draget af deres konkurrencebegraensende adfaerd, ifoelge Kommissionen selv en afgoerende faktor ved boedeudmaalingen (XXI beretning om konkurrencepolitikken, punkt 139). Den paagaeldende fejl boer foere til en vaesentlig nedsaettelse af boeden.
240 Kommissionen har anfoert, at der ikke blev taget hensyn til kartonproducenternes gennemsnitlige bruttoavance ved boedeudmaalingen. I XXI beretning om konkurrencepolitikken naevner Kommissionen blot de generelle kriterier, der kan anvendes ved udmaalingen af en boede. Kommissionen har endelig understreget, at angivelserne vedroerende bruttoavancen i beslutningens betragtning 16 er korrekte, idet de er taget fra LE-rapporten.
Rettens bemaerkninger
241 Det maa konstateres, at kartonproducenternes gennemsnitlige bruttoavance ikke er blandt de faktorer, Kommissionen tog hensyn til ved fastsaettelsen af det generelle boedeniveau og de individuelle boeder (jf. beslutningens betragtning 167, 168 og 169).
242 Under alle omstaendigheder fremgaar det af beslutningens betragtning 16, sidste afsnit, at angivelserne vedroerende kartonproducenternes gennemsnitlige bruttoavance var taget fra LE-rapporten. Det fremgaar ligeledes (fodnote 1), at Kommissionen var bekendt med, at denne gennemsnitlige bruttoavance var beregnet uden hensyn til amortisering af kapitalomkostningerne.
243 Det foelger heraf, at sagsoegerens argument om, at Kommissionen baserede sig paa en forkert definition af kartonproducenternes fortjeneste, savner ethvert grundlag.
244 Anbringendets femte led kan saaledes ikke tiltraedes.
245 Anbringendet maa herefter i det hele forkastes.
B - Anbringenderne om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 190 og om en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet med hensyn til det generelle boedeniveau
Parternes argumenter
246 Sagsoegeren har anerkendt, at Kommissionen er berettiget til at forhoeje det generelle boedeniveau i en beslutning i forhold til sin tidligere praksis, saafremt den finder det noedvendigt for at forstaerke boedernes forebyggende virkning (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80, 101/80, 102/80 og 103/80, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, praemis 108, og dommen i sagen ICI mod Kommissionen, a.st.). Kommissionen har imidlertid tilsidesat traktatens artikel 190 og ligebehandlingsprincippet i det foreliggende tilfaelde, idet den har forhoejet boedeniveauet vilkaarligt uden at angive nogen begrundelse herfor.
247 Sagsoegeren har dernaest sammenlignet grundsatserne for boederne (7,5% af omsaetningen paa Faellesskabets kartonmarked i 1990 for de »almindelige medlemmer« og 9% for de paastaaede »hovedmaend«) og det samlede boedebeloeb med Kommissionens beslutninger i tidligere sager (jf. f.eks. Kommissionens beslutning 86/398/EOEF af 23.4.1986 vedroerende en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.149 - Polypropylen, EFT L 230, s. 1, herefter »polypropylen-beslutningen«) og Kommissionens beslutning 89/191/EOEF af 21.12.1988 vedroerende en procedure i henhold til EOEF-traktatens 85 (IV/31.866, LdPE, EFT 1989 L 74, s. 21)). Sagsoegeren konkluderer paa baggrund heraf, at de grundsatser for boederne, der er anvendt i naervaerende sag, er vaesentligt hoejere end de tidligere anvendte satser, og at satsen for de paastaaede »hovedmaend« er naesten fordoblet. Det samlede boedebeloeb ligger ogsaa langt over niveauet for tidligere boeder.
248 Sagsoegeren har endvidere under henvisning til den beslutning, der var genstand for Rettens dom af 21. februar 1998 i sagen SPO m.fl. mod Kommissionen (sag T-29/92, Sml. II, s. 289), bestridt, at den i naervaerende sag omhandlede adfaerd kan betragtes som saerlig grov i forhold til de sager, Kommissionen tidligere har skullet tage stilling til.
249 En sammenligning med boedeniveauet i Kommissionens beslutning 94/815/EF af 30. november 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (sag nr. IV/33.126 og 33.322 - Cement, EFT L 343, s. 1) bekraefter ligeledes, at overtraedelsens grovhed er bedoemt forkert.
250 Sagsoegeren konkluderer, at niveauet for de i naervaerende sag paalagte boeder udgoer en betydelig, for ikke at sige utilboerlig forhoejelse i forhold til niveauet i lignende sager. Selskabet har understreget, at det kommissionsmedlem, der er ansvarlig for konkurrencespoergsmaal, i en tale den 16. september 1994 gav udtryk for, at Kommissionen i naervaerende sag havde forhoejet boederne betydeligt i forhold til sin tidligere praksis.
251 Selv hvis det antages, at Kommissionen ikke generelt har pligt til at give en detaljeret begrundelse for sine beslutninger om boeder, skal den angive grundene til, at den paa eklatant vis har fraveget sin hidtidige boedepraksis (jf. i samme retning Domstolens dom af 26.11.1975, sag 73/74, Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1491, praemis 30-33, og Rettens dom af 27.10.1994, sag T-34/92, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen, Sml. II, s. 905, praemis 35).
252 Sagsoegeren har endelig gjort gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af artikel 6 i den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder af 4. november 1950, som fastslaar en ret til domstolsproevelse, idet det kun gennem stoerre transparens kan undersoeges, om Kommissionen i et bestemt tilfaelde har overholdt ligebehandlingsprincippet.
253 Kommissionen har henvist til, at den i medfoer af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kan paalaegge virksomheder boeder paa op til 10% af deres samlede aarlige omsaetning. Den sats, der er anvendt i det foreliggende tilfaelde, ligger klart inden for de i forordningen fastsatte graenser, idet der kun er taget hensyn til omsaetningen i forbindelse med salg af karton inden for Faellesskabet.
254 Kommissionen har endvidere anfoert, at den til enhver tid kan forhoeje boedeniveauet inden for de i forordning nr. 17 angivne rammer, hvis det er noedvendigt for at gennemfoere Faellesskabets konkurrencepolitik, f.eks. for at sikre boedernes forebyggende virkning (dommen i sagen Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, a.st., praemis 106-109). Den er herved ikke bundet af sine tidligere beslutninger (dommen i sagen ICI mod Kommissionen, a.st., praemis 382 og 385), og det har saaledes ingen betydning, om det foreliggende tilfaelde kan sammenlignes med tidligere sager, eller om Kommissionen har forhoejet det generelle boedeniveau betydeligt. Under alle omstaendigheder er boedeniveauet hverken blevet forhoejet vilkaarligt eller betydeligt i forhold til de tidligere sager.
255 Kommissionen har endelig anfoert, at den med rette ansaa den konstaterede overtraedelse for at vaere saerlig grov.
Rettens bemaerkninger
256 I medfoer af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kan Kommissionen ved beslutning paalaegge virksomheder, der forsaetligt eller uagtsomt overtraeder bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1, boeder paa mindst 1 000 og hoejst 1 000 000 ECU, idet sidstnaevnte beloeb dog kan forhoejes til 10% af omsaetningen i det sidste regnskabsaar i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtraedelsen. Ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse skal der tages hensyn til baade overtraedelsens grovhed og dens varighed. Det fremgaar saaledes af Domstolens praksis, at overtraedelsernes grovhed skal fastslaas paa grundlag af en lang raekke forhold, herunder bl.a. sagens saerlige omstaendigheder, dens sammenhaeng og boedernes afskraekkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtoemmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning (Domstolen kendelse af 25.3.1996, sag C-137/95 P, SPO m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1611, praemis 54).
257 I den foreliggende sag har Kommissionen fastsat det generelle boedeniveau under hensyn til overtraedelsens varighed (beslutningens betragtning 167) samt ud fra foelgende overvejelser (betragtning 168):
»- Hemmelige aftaler om prisfastsaettelse og opdeling af markeder er efter selve deres beskaffenhed staerkt konkurrencebegraensende.
- Kartellet daekkede stort set hele Faellesskabets omraade.
- EF-markedet for karton er en betydningsfuld industrisektor, der repraesenterer indtil 2,5 mia. ECU hvert aar.
- De virksomheder, der deltog i overtraedelsen, tegner sig for stort set hele markedet.
- Kartellet blev drevet i form af et system med regelmaessige, institutionaliserede moeder, som havde til formaal at regulere markedet for karton i EF i de mindste enkeltheder.
- Der blev taget omhyggelige skridt til at skjule den sande beskaffenhed og det sande omfang af de hemmelige aftaler (manglen paa officielle moedereferater eller dokumentation vedroerende PWG og JMC; deltagerne blev tilskyndet til ikke at tage referat; tidspunkterne for og raekkefoelgen, i hvilken prisstigningerne blev annonceret, blev iscenesat, saaledes at man var i stand til at haevde, at man blot 'fulgte efter', osv.).
- Kartellet var meget succesfuldt med hensyn til opnaaelse af sine maal.«
258 Retten bemaerker endvidere, at det er ubestridt, at der blev paalagt boeder, der for »hovedmaendene« i kartellet som udgangspunkt var paa 9% af omsaetningen paa kartonmarkedet i Faellesskabet i 1990 i de virksomheder, beslutningen var rettet til, og paa 7,5% for de oevrige virksomheders vedkommende.
259 Det understreges for det foerste, at Kommissionen ved fastlaeggelsen af det generelle boedeniveau kan tage hensyn til, at aabenbare overtraedelser af Faellesskabets konkurrenceregler fortsat er relativt hyppige, hvorfor den har adgang til at forhoeje boedeniveauet for at forstaerke deres forebyggende virkning. Den omstaendighed, at Kommissionen tidligere har paalagt boeder af en bestemt stoerrelsesorden i tilfaelde af visse typer overtraedelser, kan ikke beroeve den muligheden for at forhoeje dette niveau inden for de i forordning nr. 17 angivne rammer, hvis det er noedvendigt for at gennemfoere Faellesskabets konkurrencepolitik (jf. bl.a. dommene i sagerne Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, a.st., praemis 105-108, og ICI mod Kommissionen, a.st., praemis 385).
260 Kommissionen har for det andet med rette haevdet, at der som foelge af sagens saerlige omstaendigheder ikke kan foretages en umiddelbar sammenligning mellem det generelle boedeniveau i denne beslutning og det boedeniveau, Kommissionen har anvendt i sin hidtidige beslutningspraksis, herunder navnlig i polypropylen-beslutningen, som efter Kommissionens egen opfattelse er den, der bedst kan sammenlignes med den foreliggende sag. Til forskel fra polypropylen-beslutningen er der i den foreliggende sag generelt ikke taget hensyn til formildende omstaendigheder ved fastsaettelsen af det generelle boedeniveau. Som Retten har fastslaaet ovenfor, maa det i oevrigt anses for en saerligt skaerpende omstaendighed ved denne overtraedelse i forhold til de hidtidige overtraedelser, som Kommissionen har konstateret, at virksomhederne tog omhyggelige skridt for at skjule overtraedelsen.
261 Retten laegger for det tredje vaegt paa, at overtraedelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, var langvarig og aabenbar, uanset den advarsel, der maa antages at ligge i Kommissionen hidtidige beslutningspraksis, herunder polypropylen-beslutningen.
262 Af disse grunde finder Retten, at de kriterier, der er anfoert i beslutningens betragtning 168, i tilstraekkeligt omfang angiver grundene til det generelle boedeniveau, som Kommissionen har fastsat, og kan begrunde et saadant niveau. Retten har ganske vist fastslaaet, at virkningerne af det ulovlige samarbejde om priser, som Kommissionen har taget i betragtning ved den generelle boedeudmaaling, kun delvis er bevist. Naar henses til de ovenfor anfoerte betragtninger, er dette forhold imidlertid ikke af vaesentlig betydning ved bedoemmelsen af overtraedelsens grovhed. Den omstaendighed, at virksomhederne faktisk annoncerede de aftalte prisforhoejelser, og at de annoncerede priser dannede grundlag for fastsaettelsen af de individuelle faktureringspriser, er i sig selv tilstraekkelig til at fastslaa, at saavel formaalet med som virkningen af det ulovlige samarbejde om priser var at skabe en alvorlig konkurrencebegraensning. Retten, der har fuld proevelsesret, finder derfor ikke, at der er grundlag for en nedsaettelse af det generelle boedeniveau, som Kommissionen har fastsat, naar henses til de virkninger af overtraedelsen, der er konstateret.
263 Kommissionen kan endelig ikke ved fastsaettelsen af det generelle boedeniveau i denne sag anses for at have fraveget sin hidtidige beslutningspraksis i et saadant omfang, at den skulle have begrundet sin vurdering af overtraedelsens grovhed naermere (jf. bl.a. dommen i sagen Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique m.fl. mod Kommissionen, a.st., praemis 31).
264 Anbringendet kan saaledes ikke tiltraedes.
C - Anbringendet om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 190 i forbindelse med fastsaettelsen af de individuelle boeder
Parternes argumenter
265 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den i beslutningens betragtning 169 foretagne opregning af de kriterier, der blev lagt til grund for fastsaettelsen af de individuelle boeder, ikke i sig selv udgoer en tilstraekkelig begrundelse. Beslutningen giver saaledes intet grundlag for at afgoere, hvorledes de forskellige boeder er kommet i stand, eller for at undersoege, om den foretagne sondring mellem de forskellige virksomheder med hensyn til boederne er berettiget. Der maa paa dette punkt kraeves en saerlig udfoerlig begrundelse, naar der - som i det foreliggende tilfaelde - er urimelig stor forskel paa behandlingen af de enkelte virksomheder. Navnlig saafremt visse af de omstaendigheder, Kommissionen lagde til grund, ikke forelaa, forudsaetter en domstolsproevelse af de individuelle boeder, at Retten er bekendt med, hvilken betydning Kommissionen tillagde hver enkelt af de omstaendigheder, den betragtede som skaerpende. Dette er saa meget mere noedvendigt, naar der - som i det foreliggende tilfaelde - findes holdepunkter for, at de virksomheder, som ikke gav afkald paa deres ret til at forsvare sig mod Kommissionens beskyldninger, blev paalagt en meget stoerre boede.
266 Sagsoegeren har endvidere anfoert, at Kommissionen har anerkendt noedvendigheden af en mere udfoerlig begrundelse for dens forskellige behandling af virksomhederne, idet den under en pressekonference den 13. juli 1994 gav oplysninger herom og endog afsloerede den matematiske formel, som den angiveligt ikke anvendte. Begrundelsen skal imidlertid gives i selve beslutningen.
267 Sagsoegeren har endelig anfoert, at beslutningen ikke angiver grundene til, at Kommissionen fandt, at der ikke skulle gives sagsoegeren en boedenedsaettelse, selv om sagsoegeren i sit svar paa meddelelsen af klagepunkter ikke bestred de vaesentligste faktiske forhold, Kommissionen lagde til grund. Kommissionen burde i beslutningen have angivet, hvilke faktiske forhold de virksomheder, der fik deres boeder nedsat, havde anerkendt eller undladt at bestride under den administrative procedure.
268 Kommissionen er af den opfattelse, at beslutningen i tilstraekkeligt omfang redegoer for de grunde, der var afgoerende for fastsaettelsen af hver enkelt virksomheds boede. De i beslutningens betragtning 169 opregnede kriterier maa ses i sammenhaeng med alle beslutningens begrundelser (dommen i sagen ICI mod Kommissionen, a.st., praemis 355). Beslutningen indeholder netop talrige oplysninger vedroerende den individuelle vurdering, der blev anlagt i relation til sagsoegeren (f.eks. betragtning 8, 9, 36 ff. og 170-173).
269 Kommissionen har bestridt, at den i beslutningen indeholdte begrundelse ikke giver mulighed for en domstolsproevelse af, om proportionalitetsprincippet er overholdt. Efter Kommissionens opfattelse gaar sagsoegeren aabenbart fejlagtigt ud fra, at boederne blev fastsat efter en matematisk formel, hvilket imidlertid ikke er tilfaeldet. Den anvendte grundsats blev nemlig aendret under hensyntagen til den enkelte virksomheds saerlige situation. I oevrigt er omsaetningerne forretningshemmeligheder, som Kommissionen ikke maa afsloere.
270 Hvad angaar de nedsaettelser, der blev givet for samarbejde med Kommissionen, har Kommissionen anfoert, at beslutningen indeholder en sammenfatning af de forskellige virksomheders forsvar (betragtning 107-110) og af Kommissionens vurdering heraf (betragtning 111-115). Med hensyn til sagsoegeren fremgaar det af betragtning 108 og 114, at Kommissionen ansaa selskabets bemaerkninger for at vaere materielt forkerte paa afgoerende punkter, og at sagsoegeren derfor ikke kunne anses for at have tilstaaet noget (jf. ogsaa betragtning 172). Sagsoegeren kunne saaledes vurdere, om selskabet i forhold til de andre virksomheder blev behandlet objektivt og uden diskriminering.
271 Kommissionen har endelig henvist til, at begrundelsen vedroerende beregningen af de individuelle boeder fuldt ud kan sammenlignes med den, der blev givet i polypropylen-beslutningen, som blev anset for at vaere tilstraekkelig begrundet (dommen i sagen ICI mod Kommissionen, a.st., praemis 353 og 354).
Rettens bemaerkninger
272 Retten har allerede erindret om formaalet med pligten til at begrunde en individuel beslutning (jf. ovenfor, praemis 42).
273 Omfanget af begrundelsespligten skal, for saa vidt angaar en beslutning som den foreliggende, hvorved flere virksomheder paalaegges boeder for en overtraedelse af de faellesskabsretlige konkurrenceregler, afgoeres under hensyn til, at overtraedelsernes grovhed skal fastslaas paa grundlag af en lang raekke forhold (jf. ovenfor, praemis 256).
274 Ved udmaalingen af de enkelte boeder har Kommissionen et vist skoen, og det kan derfor ikke antages, at den er forpligtet til at anvende en bestemt matematisk formel (jf. i samme retning Rettens dom af 6.4.1995, sag T-150/89, Martinelli mod Kommissionen, Sml. II, s. 1165, praemis 59).
275 De kriterier, der er lagt til grund ved fastsaettelsen af det generelle og det individuelle boedeniveau, fremgaar af henholdsvis beslutningens betragtning 168 og 169. I relation til de individuelle boeder har Kommissionen endvidere i beslutningens betragtning 170 anfoert, at de virksomheder, der havde deltaget i PWG's moeder, som udgangspunkt er blevet anset for kartellets »hovedmaend«, mens de oevrige virksomheder er blevet anset for »almindelige medlemmer«. I beslutningens betragtning 171 og 172 hedder der endelig, at Rena og Stora boer paalaegges betydeligt mindre boeder som foelge af deres aktive samarbejde med Kommissionen, samt at otte andre virksomheder ligeledes er berettiget til en relativt mindre nedsaettelse, fordi de i deres svar paa meddelelsen af klagepunkter ikke bestred de vaesentligste af de faktiske forhold, som Kommissionens klagepunkter stoettedes paa.
276 Det fremgaar af Kommissionens skriftlige indlaeg for Retten samt af dens svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten, at boederne blev beregnet paa grundlag af den enkelte virksomheds omsaetning paa Faellesskabets kartonmarked i 1990. Der blev saaledes paalagt boeder, der for »hovedmaendene« i kartellet som udgangspunkt var paa 9% af virksomhedens individuelle omsaetning og paa 7,5% for de oevrige virksomheders vedkommende. Kommissionen har endelig taget hensyn til den samarbejdsvilje, som bestemte virksomheder havde udvist under proceduren for Kommissionen. To virksomheder var af denne grund berettiget til en nedsaettelse med to tredjedele af boedernes paalydende, mens de oevrige virksomheder var berettigede til en nedsaettelse med en tredjedel.
277 Det fremgaar endvidere af en tabel, som Kommissionen har fremlagt, og som indeholder oplysninger vedroerende fastsaettelsen af de enkelte boeder, at selv om boederne ikke er blevet fastsat paa grundlag af en strengt matematisk anvendelse af de ovenfor anfoerte kriterier, er der konsekvent taget hensyn hertil ved boedeberegningen.
278 Det fremgaar imidlertid ikke af beslutningen, at boederne er blevet beregnet paa grundlag af de enkelte virksomheders omsaetning paa Faellesskabets kartonmarked i 1990. De anvendte grundsatser paa henholdsvis 9% for de virksomheder, der anses for kartellets »hovedmaend«, og 7,5% for »almindelige medlemmer«, fremgaar heller ikke af beslutningen. Endvidere er de nedsaettelser, som Rena og Stora blev indroemmet tillige med otte andre virksomheder, heller ikke naevnt.
279 Det bemaerkes herefter for det foerste, at beslutningens betragtning 169-172 indeholder relevante og tilstraekkelige oplysninger om de hensyn, der er lagt til grund ved bedoemmelsen af grovheden og varigheden af den overtraedelse, der er begaaet af den enkelte virksomhed, naar henses til beslutningens detaljerede fremstilling af de faktiske omstaendigheder, der goeres gaeldende mod hver enkelt af beslutningens adressater (jf. i samme retning Rettens dom af 24.10.1991, sag T-2/89, Petrofina mod Kommissionen, Sml. II, s. 1087, praemis 264). Desuden goer angivelsen af de kriterier, der begrundede boedenedsaettelserne, og opregningen af de virksomheder, der opnaaede saadanne nedsaettelser (betragtning 171 og 172), det muligt at forstaa Kommissionens raesonnement. Kommissionen havde derfor ikke pligt til at redegoere naermere for den individuelle anvendelse af disse kriterier.
280 Naar boederne som i den foreliggende sag udmaales under konsekvent hensyntagen til visse naermere kriterier, ville en angivelse af de enkelte kriterier i beslutningen give virksomhederne bedre mulighed for at vurdere, dels om Kommissionen har begaaet fejl ved fastsaettelsen af de individuelle boeder, dels om den individuelle boede er begrundet ud fra de generelt anvendte kriterier. I den foreliggende sag ville den omstaendighed, at beslutningen havde indeholdt oplysninger om de relevante kriterier, dvs. den omsaetning, der er lagt til grund, referenceaaret, den anvendte grundsats og boedereduktionssatserne, ikke have medfoert en indirekte offentliggoerelse af den noejagtige omsaetning i de virksomheder, som beslutningen var rettet til, hvorved traktatens artikel 214 kunne vaere overtraadt. Som Kommissionen selv har anfoert, er stoerrelsen af de endelige, individuelle boeder ikke fremkommet paa grundlag af en strengt matematisk anvendelse af de anfoerte kriterier.
281 Kommissionen har i oevrigt under retsmoedet vedgaaet, at der ikke var noget til hinder for, at den i beslutningen kunne have anfoert de kriterier, som den konsekvent havde lagt til grund, og som var blevet offentliggjort under en pressekonference, der fandt sted samme dag, som beslutningen blev vedtaget. I denne forbindelse bemaerkes, at det fremgaar af fast retspraksis, at begrundelsen for en beslutning skal findes i selve beslutningens tekst, samt at efterfoelgende forklaringer fra Kommissionen ikke kan tillaegges betydning, medmindre der foreligger saerlige omstaendigheder (jf. Rettens dom af 2.7.1992, sag T-61/89, Dansk Pelsdyravlerforening mod Kommissionen, Sml. II, s. 1931, praemis 131, og i samme retning Rettens dom af 12.12.1991, sag T-30/89, Hilti mod Kommissionen, Sml. II, s. 1439, praemis 136).
282 Uanset disse konstateringer bemaerkes, at begrundelsen for boedeudmaalingen i beslutningens betragtning 169-172 er mindst lige saa detaljeret som begrundelsen i tidligere kommissionsbeslutninger vedroerende lignende overtraedelser. Selv om anbringendet om manglende begrundelse vedroerer en ufravigelig retsgrundsaetning, havde Faellesskabets retsinstanser ikke, da beslutningen blev vedtaget, kritiseret Kommissionens begrundelsespraksis med hensyn til de boeder, der paalaegges. Foerst ved dom af 6. april 1995 (sag T-148/89, Tréfilunion mod Kommissionen, Sml. II, s. 1063, praemis 142) samt i to andre domme af samme dato (sag T-147/89, Société metallurgique de Normandie mod Kommissionen, Sml. II, s. 1057 - offentliggjort i sammendrag - og sag T-151/89, Société des treillis et panneaux soudés mod Kommissionen, Sml. II, s. 1191 - offentliggjort i sammendrag) understregede Retten for foerste gang, at det ville vaere oenskeligt, at virksomhederne kunne faa et detaljeret indblik i, hvorledes den boede, der paalaegges dem, er beregnet, saaledes at de kan tage stilling med fuldt kendskab til sagen uden at vaere forpligtet til at anlaegge sag ved Faellesskabets retsinstanser til proevelse af Kommissionens beslutning.
283 Det foelger heraf, at naar Kommissionen i en beslutning konstaterer, at konkurrencereglerne er blevet overtraadt, og paalaegger de virksomheder, der har medvirket, boeder, skal den, hvis den ved boedefastsaettelsen konsekvent har taget hensyn til visse grundlaeggende omstaendigheder, anfoere disse i selve beslutningens tekst, saaledes at beslutningens adressater har mulighed for at efterproeve, om boedeniveauet er korrekt og vurdere, om der eventuelt skulle foreligge forskelsbehandling.
284 Under de saerlige omstaendigheder, der er naevnt ovenfor i praemis 282, og i betragtning af, at Kommissionen under sagens behandling har vist vilje til at fremlaegge alle relevante oplysninger vedroerende boedeberegningen, kan den omstaendighed, at boedeberegningen ikke specielt er begrundet i beslutningen i naervaerende tilfaelde, ikke anses for en saadan tilsidesaettelse af begrundelsespligten, at det kan begrunde, at de paalagte boeder annulleres helt eller delvist.
285 Dette anbringende kan derfor ikke tiltraedes.
D - Anbringendet om, at sagsoegeren fejlagtigt blev betragtet som »hovedmand« i kartellet
Parternes argumenter
286 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen med urette betragtede selskabet som en af kartellets »hovedmaend«. Kommissionen baserede denne konstatering paa ét enkelt forhold, nemlig at selskabet var repraesenteret i PWG (beslutningens betragtning 170). Dette kan imidlertid ikke vaere tilstraekkeligt, da Kommissionen ikke har forklaret, hvorfor virksomhederne Weig og KNP - som ogsaa var repraesenteret i PWG - ikke blev betragtet som »hovedmaend«.
287 Det er heller ikke berettiget at betragte sagsoegeren som en af »hovedmaendene«, fordi selskabet var formand for PWG i mindre end et halvt aar.
288 Sagsoegeren bestrider, at deltagerne i PWG's moeder var de »drivende kraefter« bag kartellet. Alle deltagerne i moederne i PG Paperboard's forskellige organer deltog i alle de droeftelser, der kan anses for at have vaeret i strid med traktatens artikel 85. Desuden har Kommissionen selv anfoert, at alle PG Paperboard's organer udoevede funktioner, der indgik i en faelles overordnet plan med henblik paa at begraense konkurrencen, og at alle virksomhederne deltog i dette overordnede system.
289 Kommissionen har gjort gaeldende, at sagsoegeren maa betragtes som en af kartellets »hovedmaend« som foelge af selskabets deltagelse i moederne i PWG, som er det organ, hvor de vaesentligste beslutninger om prisinitiativerne og om princippet »pris frem for maengde« blev truffet (beslutningens betragtning 36-40). Desuden maa sagsoegeren anses for at have spillet en saerlig aktiv rolle i PWG, da selskabet i laengere tid var formand for organet.
Rettens bemaerkninger
290 Det fremgaar af Rettens bemaerkninger vedroerende sagsoegerens anbringender til stoette for paastanden om annullation af beslutningens artikel 1, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for karakteren af PWG's funktioner, saaledes som de er beskrevet i beslutningen. Der er ligeledes foert bevis for den rolle, virksomhederne i organet havde, saerlig i slutningen af 1987.
291 Kommissionen har saaledes med foeje kunnet laegge til grund, at de virksomheder, herunder sagsoegeren, der deltog i organets moeder, maatte anses for »hovedmaend« i den konstaterede overtraedelse, og at de derfor maatte baere et saerligt ansvar (jf. beslutningens betragtning 170, foerste afsnit). Det skal herved understreges, at Kommissionens kriterium for at betegne virksomhederne som »hovedmaend« ikke var, at de var formand for PWG, men at de deltog i dette organs moeder.
292 Det er i denne sag ubestridt, at sagsoegeren deltog i moederne i PWG fra oprettelsen af organet. Endvidere har selskabet paa ingen maade paavist, at det skulle have haft en saerlig passiv rolle i PG Paperboard's organer.
293 Paastanden om, at alle de virksomheder, der deltog i moederne i PG Paperboard's forskellige organer, maa betragtes som ansvarlige for overtraedelsen, kan, selv hvis den antages at vaere korrekt, ikke aendre noget ved, at virksomhederne i PWG spillede en saerlig rolle ved tilrettelaeggelsen og gennemfoerelsen af de ulovlige handlinger.
294 Endelig finder Retten, at beslutningen giver tilstraekkeligt grundlag for at vurdere KNP's og Weig's rolle. Det fremgaar saaledes af betragtning 170, andet afsnit, at KNP kun blev betragtet som »hovedmand« i kartellet i det tidsrum, hvori det var medlem af PWG, dvs. i kortere tid end selskabets deltagelse i kartellet. Desuden giver Kommissionen udtryk for, at den tog hensyn til, at Weig, selv om selskabet var medlem af PWG, ikke syntes at have spillet nogen betydningsfuld rolle i forbindelse med fastlaeggelsen af kartellets politik (betragtning 170, tredje afsnit). Sagsoegerens paastand om, at selskabet blev diskrimineret i forhold til de naevnte virksomheder, savner saaledes ethvert grundlag.
295 Anbringendet kan herefter ikke tiltraedes.
E - Anbringendet om en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion
Parternes argumenter
296 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at selskabets ret til kontradiktion er blevet tilsidesat. Selskabets boede blev forhoejet med 50%, fordi det bestred visse af Kommissionens beskyldninger. Selskabet blev saaledes paalagt en haardere sanktion, fordi det ikke gav afkald paa at udoeve sin ret til kontradiktion.
297 Sagsoegeren har paaberaabt sig Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols praksis, hvorefter det er i strid med artikel 6 i den europaeiske menneskerettighedskonvention at udoeve nogen form for pression mod virksomhederne for at faa dem til at afstaa fra at bestride de beskyldninger, der rettes mod dem, med henblik paa at opnaa en boedenedsaettelse (Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols dom af 27.2.1980, Deweer, serie A, nr. 35, praemis 41- 47, og af 25.2.1993, Funke, serie A, nr. 256-A, praemis 44). Endvidere har Menneskerettighedsdomstolen fastslaaet, at de undersoegende myndigheder ogsaa i konkurrencesager mod virksomheder har pligt til at overholde de proceduremaessige garantier, der er opregnet i artikel 6 i den europaeiske menneskerettighedskonvention, herunder formodningen om uskyldighed (Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol dom af 8.6.1976, Engel m.fl., serie A, nr. 22, af 21.2.1984, OEztuerk, serie A, nr. 73, Deweer-dommen, a.st., og Den Europaeiske Menneskerettighedskommissions udtalelse i sagen Stenuit mod Den Franske Stat, nr. 11598/85, beretning af 30.5.1991, serie A, nr. 232-A).
298 Sagsoegeren har henvist til, at retten til kontradiktion er anerkendt som et generelt faellesskabsretligt princip, som indebaerer, at der ikke maa udoeves tvang mod virksomhederne for at faa dem til at anerkende rigtigheden af de klagepunkter, der er fremfoert imod dem (Domstolens dom af 18.10.1989, sag 374/87, Orkem mod Kommissionen, Sml. s. 3283, praemis 35). Det er naermere blevet fastslaaet, at artikel 6 i den europaeiske menneskerettighedskonvention finder anvendelse under den administrative procedure for Kommissionen (samme dom, praemis 30).
299 Under den administrative procedure for Kommissionen blev der ifoelge sagsoegeren fremsat trusler mod virksomhederne for at tvinge dem til at undlade at bestride Kommissionens paastande. Kommissionen har anerkendt, at den under den administrative procedure over for virksomhederne gav udtryk for, at der ved boedeudmaalingen ville blive taget hensyn til et samarbejde fra deres side.
300 Endvidere udgoer det en tilsidesaettelse af sagsoegerens ret til kontradiktion, at selskabet ikke fik adgang til indlaeggene fra de virksomheder, som opnaaede en boedenedsaettelse, fordi de ikke bestred de vaesentligste faktiske forhold, som Kommissionen lagde til grund. Under disse omstaendigheder havde sagsoegeren ikke mulighed for at vurdere, om de paagaeldende virksomheder faktisk havde undladt at bestride de vaesentligste forhold, og dermed om selskabet blev diskrimineret i forhold til disse virksomheder.
301 Kommissionen har anfoert, at den er berettiget til at nedsaette boeder under hensyntagen til et aktivt samarbejde fra virksomhedernes side (Rettens dom af 10.3.1992, sag T-12/89, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 907, praemis 341 og 342, og dommen i sagen ICI mod Kommissionen, a.st., praemis 393). En saadan boedenedsaettelse kan ikke betragtes som en tilsidesaettelse af de paagaeldende virksomheders ret til kontradiktion, medmindre Kommissionen truer med at paalaegge de virksomheder, der ikke tilstaar overtraedelserne, stoerre boeder.
302 Kommissionen har paa ingen maade udoevet pression mod sagsoegeren for at faa selskabet til at afstaa fra at bestride rigtigheden af klagepunkterne. Den har tilbudt sagsoegeren en mulighed for en boedenedsaettelse paa samme vilkaar som dem, der blev tilbudt alle de oevrige involverede virksomheder.
303 Sagsoegerens argumenter baseret paa Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols praksis og dommen i sagen Orkem mod Kommissionen er irrelevante. Det fremgaar i oevrigt udtrykkeligt af sidstnaevnte dom (praemis 30), at den europaeiske menneskerettighedskonvention er uden betydning for det her omhandlede spoergsmaal.
304 Kommissionen har endelig understreget, at den ikke under den administrative procedure har pligt til at meddele, hvilke kriterier den har til hensigt at benytte ved boedens fastsaettelse (Domstolens dom af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, praemis 17 ff.), men at den alene behoever at angive disse kriterier i selve beslutningen. Det er saaledes tilstraekkeligt, at der i beslutningen redegoeres for, i hvilket omfang de forskellige virksomheder har samarbejdet.
Rettens bemaerkninger
305 Kommissionen fastsatte det generelle boedeniveau ud fra de overvejelser, der er naevnt i betragtning 167 og 168. Det er i oevrigt ubestridt, at der blev paalagt boeder, der for »hovedmaendene« i kartellet som udgangspunkt var paa 9% af omsaetningen paa kartonmarkedet i Faellesskabet i 1990 i de virksomheder, beslutningen var rettet til, og paa 7,5% for de oevrige virksomheders vedkommende.
306 De kriterier, der er anfoert i beslutningens betragtning 168, findes at kunne begrunde det generelle boedeniveau, som Kommissionen har fastsat (jf. ovenfor, praemis 262).
307 Betragtning 169-172 angiver de faktorer, Kommissionen lagde vaegt paa ved fastsaettelsen af den enkelte virksomheds boede. Det hedder naermere i betragtning 171 og 172, at Rena og Stora boer paalaegges betydeligt mindre boeder som foelge af deres aktive samarbejde med Kommissionen, samt at otte andre virksomheder ligeledes er berettiget til en relativt mindre nedsaettelse, fordi de i deres svar paa meddelelsen af klagepunkter ikke bestred de vaesentligste af de faktiske forhold, som Kommissionens klagepunkter stoettedes paa. Kommissionen har endvidere under sagen for Retten bl.a. forklaret, at den tog hensyn til den samarbejdsvilje, som bestemte virksomheder havde udvist under proceduren for Kommissionen, idet to virksomheder fik deres boede nedsat med to tredjedele, mens de oevrige virksomheder opnaaede en nedsaettelse med en tredjedel.
308 Eftersom det af Kommissionen fastlagte generelle boedeniveau maa anses for at vaere berettiget ud fra de i beslutningen opregnede kriterier, maa det konstateres, at Kommissionen, som anfoert i beslutningen, faktisk foretog en nedsaettelse af virksomhedernes boede, naar de havde udvist samarbejdsvilje under den administrative procedure. Sagsoegerens argument om, at Kommissionen forhoejede boederne for de virksomheder, der havde udoevet deres ret til kontradiktion, kan saaledes ikke tiltraedes.
309 Det bemaerkes i denne forbindelse, at saafremt retten til kontradiktion under den administrative procedure for Kommissionen udoeves ved, at det undlades at besvare meddelelsen af klagepunkter, ved at det undlades at tage stilling til de faktiske paastande i svaret paa meddelelsen af klagepunkter, eller ved at de i meddelelsen af klagepunkter indeholdte faktiske paastande i det vaesentlige eller i det hele bestrides, kan dette ikke begrunde en boedenedsaettelse for samarbejde under den administrative procedure. Der er nemlig kun grundlag for en saadan boedenedsaettelse, hvis den paagaeldende adfaerd har gjort det lettere for Kommissionen at konstatere og bringe en overtraedelse til ophoer (jf. dommen i sagen ICI mod Kommissionen, a.st., praemis 393). Under disse omstaendigheder kan en virksomhed, der udtrykkeligt erklaerer, at den ikke bestrider de faktiske forhold, som Kommissionen laegger vaegt paa over for den, antages at have bidraget til at lette Kommissionens opgave med hensyn til konstatering og bekaempelse af overtraedelser af Faellesskabets konkurrenceregler.
310 Hvad endelig angaar artikel 6 i den europaeiske menneskerettighedskonvention skal det bemaerkes, at Domstolen, i modsaetning til hvad sagsoegeren goer gaeldende, ikke i sagen Orkem mod Kommissionen fastslog, at den naevnte bestemmelse finder anvendelse under den administrative procedure for Kommissionen, men blot naevnte muligheden for en saadan anvendelse i det konkrete tilfaelde, saaledes som det fremgaar af selve dommens ordlyd (praemis 30).
311 Det skal i denne forbindelse understreges, at Retten ikke er kompetent til at vurdere lovligheden af en konkurrenceretlig undersoegelse i forhold til bestemmelserne i den europaeiske menneskerettighedskonvention, da disse ikke umiddelbart er en del af faellesskabsretten.
312 Det fremgaar imidlertid af fast retspraksis, at grundrettighederne hoerer til de almindelige retsgrundsaetninger, som Faellesskabets retsinstanser skal beskytte (jf. bl.a. Domstolens udtalelse 2/94 af 28.3.1996, Sml. I, s. 1759, praemis 33, og Domstolens dom af 29.5.1997, sag C-299/95, Kremzow, Sml. I, s. 2629, praemis 14). I den forbindelse laegger Domstolen og Retten de faelles forfatningsmaessige traditioner i medlemsstaterne til grund samt de anvisninger i form af internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har vaeret med til at udarbejde, eller som de senere har tiltraadt. Den europaeiske menneskerettighedskonvention er herved af saerlig betydning (Domstolens dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651, praemis 18, og Kremzow-dommen, praemis 14). Endvidere fremgaar det af artikel F, stk. 2, i traktaten om Den Europaeiske Union, at »Unionen respekterer de grundlaeggende rettigheder, saaledes som de garanteres ved [den europaeiske menneskerettighedskonvention] ... og saaledes som de foelger af medlemsstaternes faelles forfatningsmaessige traditioner, som generelle principper for faellesskabsretten«.
313 Det skal herefter undersoeges, om Kommissionen paa baggrund af det saaledes anfoerte har tilsidesat det grundlaeggende princip i Faellesskabets retsorden om ret til kontradiktion (dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, a.st., praemis 7) ved under den administrative procedure for Kommissionen at have udoevet ulovlig pression mod sagsoegeren for at faa denne til at anerkende de faktiske forhold, der var lagt til grund i meddelelsen af klagepunkter.
314 Den blotte omstaendighed, at det over for en virksomhed, der er involveret i undersoegelsen, under den administrative procedure tilkendegives, at der vil vaere mulighed for en boedenedsaettelse, saafremt de faktiske forhold i det vaesentlige eller i det hele anerkendes, uden at nedsaettelsens omfang praeciseres, kan ikke udgoere pression mod den paagaeldende virksomhed.
315 Under alle omstaendigheder har sagsoegeren ikke forklaret, hvorfor det af Kommissionen under den administrative procedure fremsatte tilbud om en boedenedsaettelse udgjorde en saadan pression mod selskabet, at det var tvunget til at anerkende de vaesentligste faktiske forhold, der var lagt til grund i meddelelsen af klagepunkter. Det skal i denne forbindelse i oevrigt bemaerkes, at sagsoegeren udoevede sin ret til kontradiktion under den administrative procedure, idet selskabet faktisk bestred de vaesentligste af de faktiske forhold, Kommissionen baserede sine klagepunkter paa. Sagsoegerens argument maa derfor forkastes.
316 Endelig har sagsoegeren ikke forklaret, hvorledes princippet om formodning om uskyldighed skal vaere blevet tilsidesat.
317 Sagsoegerens argument om, at selskabet ikke kunne vurdere, om det blev behandlet anderledes end de andre virksomheder, der var beroert af undersoegelsen, vil blive behandlet i forbindelse med anbringendet om en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet (jf. nedenfor, praemis 334 og 335).
318 Anbringendet kan herefter ikke tiltraedes.
F - Anbringendet om en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet, for saa vidt som sagsoegeren ikke opnaaede en boedenedsaettelse
Parternes argumenter
319 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at selskabet blev diskrimineret i forhold til de virksomheder, hvis boede blev nedsat, fordi de ikke bestred de vaesentligste faktiske forhold, Kommissionen lagde til grund (beslutningens betragtning 172).
320 Det fremgaar af en skrivelse af 27. april 1994 fra Kommissionen, at denne kraevede af sagsoegeren, at selskabet for at opnaa en nedsaettelse skulle anerkende, at klagepunkterne var materielt korrekte, hvorimod Kommissionen kun kraevede af de andre virksomheder, at de ikke bestred substansen i de faktiske forhold.
321 Sagsoegeren bestred ikke substansen i de faktiske forhold, Kommissionen lagde til grund, hvorfor der burde vaere givet selskabet en boedenedsaettelse. Selskabet har hele tiden anerkendt, at det deltog i droeftelser om priser og prisforhoejelser, og endog erklaeret, at saadanne droeftelser efter retspraksis udgoer en samordnet praksis, der er i strid med traktatens artikel 85. Desuden anerkendte Kommissionen udtrykkeligt sagsoegerens samarbejde i de individuelle redegoerelser, der var vedlagt meddelelsen af klagepunkter.
322 Sagsoegeren kunne ikke anerkende rigtigheden af Kommissionens vurdering af de faktiske omstaendigheder, bl.a. for saa vidt angaar paastandene om, at der fandtes prisaftaler og et perfekt organiseret kartel, fordi der kunne vaere blevet anlagt erstatningssager mod selskabet ved de nationale domstole.
323 Sagsoegeren goer gaeldende, at selskabet samarbejdede aktivt med Kommissionen, idet det bl.a. sammen med visse andre virksomheder foreslog en proceduremaessig loesning bestaaende i at give afkald paa at anlaegge retssag til gengaeld for en boedenedsaettelse. Dette forslag begrundede i sig selv en boedenedsaettelse.
324 Sagsoegeren har endelig anfoert, at selskabet, i det omfang det har kunnet goere sig bekendt med indholdet af de bemaerkninger, der er fremsat af de virksomheder, der opnaaede den omhandlede boedenedsaettelse, maa konkludere, at det med sikkerhed er blevet diskrimineret. Selskabet stoetter sig herved paa de vaesentligste anbringender i de af Sarrió og Enso Española anlagte sager, som offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende (EFT 1994 C 380, s. 20 og 22). Det fremgaar heraf, at disse to virksomheder for Retten bestrider Kommissionens paastande i mindst samme omfang som sagsoegeren. Ikke desto mindre opnaaede disse to virksomheder boedenedsaettelser, fordi de angiveligt ikke bestred de paagaeldende forhold. Sagsoegeren har endvidere henvist til nogle uddrag af de erklaeringer, selskabet Weig's repraesentant fremsatte under hoeringen for Kommissionen, og til de anbringender, det naevnte selskab har gjort gaeldende for Retten (som beskrevet i EFT 1994 C 380, s. 16 ff.). Det fremgaar heraf, at Weig, selv om selskabet opnaaede en boedenedsaettelse, bestrider Kommissionens paastande i samme omfang som sagsoegeren.
325 Kommissionen har erindret om, at den ikke alene er berettiget til at nedsaette boeder for at tage hensyn til et aktivt samarbejde, men at en saadan nedsaettelse endog undertiden kan vaere paakraevet (dommen i sagen ICI mod Kommissionen, a.st., praemis 393). Det er saaledes berettiget at tage hensyn til en manglende bestridelse af de faktiske forhold som en formildende omstaendighed ved boedeudmaalingen, idet et saadant samarbejde bidrager til at skabe klarhed over de faktiske omstaendigheder og fremskynde sagen.
326 Sagsoegeren har ikke udvist et saadant aktivt samarbejde. For det foerste har selskabet alene anerkendt, at der forelaa en samordnet praksis, hvilket ikke udgoer nogen anerkendelse af de faktiske forhold. For det andet har selskabet hele tiden ikke blot bestridt, at der blev indgaaet prisaftaler, men ogsaa afvist, at der skete nogen form for samordning med hensyn til de producerede maengder, markedsandelene og den planlagte gennemfoerelse af prisinitiativerne.
327 Den af sagsoegeren foreslaaede loesning med henblik paa at bringe sagen til afslutning kan efter Kommissionens opfattelse ikke betragtes som et aktivt samarbejde, der begrunder en boedenedsaettelse. Et afkald paa at anlaegge retssag bidrager ikke til at skabe klarhed over de faktiske omstaendigheder. Det goer det heller ikke muligt at fremskynde sagen, da Kommissionen ikke har nogen interesse i at indgaa en saadan »handel« med virksomhederne.
PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 694A0347.2
328 For saa vidt angaar paastanden om, at sagsoegeren ikke blev behandlet paa samme maade som selskaberne Sarrió og Enso Española, har Kommissionen anfoert, at disse to virksomheder i hvert fald foer offentliggoerelsen af beslutningen ikke bestred kernen i Kommissionens faktiske konstateringer. Deres boedenedsaettelser var derfor berettigede. Selskabet Weig's adfaerd kan heller ikke sammenlignes med sagsoegerens. For det foerste bestred Weig allerede paa tidspunktet for meddelelsen af klagepunkterne praktisk talt ikke laengere Kommissionens konstateringer. For det andet bidrog selskabet til at skabe klarhed over de faktiske omstaendigheder ved at indhente en erklaering fra et medlem af Feldmuehle's direktion, som havde deltaget i flere af PG Paperboard's organers moeder.
Rettens bemaerkninger
329 Sagsoegeren anerkendte i sit svar paa meddelelsen af klagepunkter alene, at der inden for PG Paperboard's organer kunne have fundet droeftelser sted vedroerende priser og prisforhoejelser.
330 Kommissionen har med rette antaget, at dette svar ikke kunne berettige til, at der indroemmedes sagsoegeren en nedsaettelse af boeden som foelge af samarbejde under den administrative procedure. En boedenedsaettelse, der ydes med denne begrundelse, er kun berettiget, saafremt adfaerden har bevirket, at Kommissionens vanskeligheder i forbindelse med at konstatere en overtraedelse og med i givet fald at bringe denne til ophoer mindskes (jf. dommen i sagen ICI mod Kommissionen, a.st., praemis 393).
331 Som allerede fastslaaet (jf. ovenfor, praemis 309), kan en virksomhed, der udtrykkeligt erklaerer, at den ikke bestrider de faktiske forhold, som Kommissionen laegger vaegt paa over for den, antages at have bidraget til at lette Kommissionens opgave med hensyn til konstatering og bekaempelse af overtraedelser af Faellesskabets konkurrenceregler. I beslutninger, hvori Kommissionen konstaterer en overtraedelse af disse regler, har Kommissionen adgang til at betragte en saadan adfaerd som udtryk for en vedgaaelse af de faktiske forhold og dermed som et bevis for rigtigheden af de anfoerte paastande. En saadan adfaerd kan foelgelig begrunde en nedsaettelse af boeden.
332 Forholdet er et andet, naar en virksomhed undlader at svare paa meddelelsen af klagepunkter, blot erklaerer, at man ikke oensker at tage stilling til de faktiske forhold, som Kommissionen har lagt vaegt paa heri, eller, som sagsoegeren, bestrider de vaesentligste af disse forhold. Med en saadan holdning under den administrative procedure bidrager virksomheden ikke til at lette Kommissionens opgaver med hensyn til konstatering og bekaempelse af overtraedelser af Faellesskabets konkurrenceregler. Det er ogsaa indlysende, at det forslag, sagsoegeren fremkom med over for Kommissionen under den administrative procedure, bestaaende i at give afkald paa at anlaegge sag ved Retten til proevelse af beslutningen, heller ikke kunne bidrage til at lette Kommissionens opgaver.
333 Naar Kommissionen som i beslutningens betragtning 172, foerste afsnit, oplyser, at den har nedsat boederne til de virksomheder, der ikke i deres svar paa meddelelsen af klagepunkter har bestridt de vaesentligste af de faktiske forhold, som Kommissionen lagde vaegt paa over for dem, maa det konstateres, at disse boedenedsaettelser kun kan anses for lovlige, i det omfang de paagaeldende virksomheder udtrykkeligt har erklaeret, at de ikke bestred de anfoerte forhold.
334 Selv om det antages, at Kommissionen havde anvendt et ulovligt kriterium i relation til de virksomheder, der ikke udtrykkeligt havde erklaeret, at de ikke bestred de faktiske forhold, bemaerkes, at overholdelse af ligebehandlingsprincippet maa ses i sammenhaeng med overholdelsen af legalitetsprincippet, hvorefter ingen til egen fordel kan paaberaabe sig en ulovlighed, der er begaaet til fordel for andre (jf. eksempelvis Domstolens dom af 4.7.1985, sag 134/84, Williams mod Revisionsretten, Sml. s. 2225, praemis 14). I det omfang sagsoegeren med sin argumentation netop soeger at opnaa, at der uretmaessigt indroemmes virksomheden en boedenedsaettelse, kan denne argumentation derfor ikke tiltraedes.
335 Eftersom det forhold, at Kommissionen maatte have foretaget visse uberettigede boedenedsaettelser, ikke kan foere til en nedsaettelse af sagsoegerens boede, kan sagsoegeren ikke goere gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af selskabets ret til kontradiktion, fordi det ikke har kunnet undersoege, om det paa dette punkt blev behandlet anderledes end de oevrige virksomheder.
336 Endelig er sagsoegerens argument om, at virksomhederne Sarrió og Enso Española og - til en vis grad - Weig fik nedsat deres boeder med en tredjedel, selv om de i deres soegsmaal til proevelse af beslutningen for Retten har bestridt de i beslutningen indeholdte paastande, irrelevant. Kommissionen tog nemlig i forbindelse med boedenedsaettelserne alene hensyn til virksomhedernes adfaerd under den administrative procedure.
337 Anbringendet kan saaledes ikke tiltraedes.
G - Anbringendet om en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet, idet sagsoegerens boede er for stor i forhold til Stora's
Parternes argumenter
338 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at det fremgaar af retspraksis, at boeder skal fastsaettes individuelt, uden forskelsbehandling, under hensyntagen til den enkelte virksomheds deltagelse i overtraedelsen, deres situation paa markedet og deres generelle oekonomiske situation (jf. Domstolens dom af 15.7.1970, sag 44/69, Buchler mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 151, org. ref.: Rec. s. 733, dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, a.st., og Domstolens dom af 12.7.1979, forenede sager 32/78 og 36/78-82/78, BMW Belgium m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2435). Domstolen og Retten har gentagne gange understreget vigtigheden af ligebehandlingsprincippet (Domstolens dom af 30.1.1985, sag 35/83, BAT mod Kommissionen, Sml. s. 363, praemis 43-47, af 8.2.1990, sag C-279/87, Tipp-Ex mod Kommissionen, Sml. I, s. 261, summarisk offentliggoerelse, praemis 40 og 41, dommen i sagen Dansk Pelsdyravlerforening mod Kommissionen, a.st., praemis 52, og dommen i sagen ICI mod Kommissionen, a.st.).
339 Sagsoegeren finder paa baggrund af denne retspraksis, at Kommissionens argument om, at selskabet ikke kan stoette ret paa en eventuel gunstig behandling af Stora, ikke er relevant.
340 Anbringendet omfatter to led.
341 Med det foerste led goer sagsoegeren gaeldende, at selskabets boede staar i misforhold til den, der blev paalagt Stora.
342 Ifoelge sagsoegeren underboed Feldmuehle systematisk priserne, hvilket tvang sagsoegeren og andre producenter uden for Faellesskabet til at opgive deres ekspansionspolitik paa Faellesskabets marked. Repraesentanterne for Stora/Feldmuehle spillede en saerlig aktiv rolle i JMC og PWG. Stora var i den omhandlede periode foerende paa det europaeiske kartonmarked med en markedsandel paa ca. 14%.
343 Stora's boede burde derfor, inden eventuelle nedsaettelser, have vaeret vaesentlig stoerre end sagsoegerens. Kommissionen tilsidesatte dermed lighedsgrundsaetningen i forbindelse med boedeudmaalingen (dommen i sagen ICI mod Kommissionen, a.st., praemis 352 og 354 ff.).
344 Med anbringendets andet led goer sagsoegeren gaeldende, at den boedenedsaettelse, der blev givet Stora, ogsaa er i strid med ligebehandlingsprincippet. For det foerste antog Kommissionen med urette, at Stora samarbejdede frivilligt og spontant. Stora »tilstod« nemlig foerst ni maaneder efter indgivelsen af BPIF's klage, som branchen hurtigt fik kendskab til, dvs. fire maaneder efter Kommissionens kontrolundersoegelser og foerst efter at have modtaget de af Kommissionen fremsendte begaeringer om oplysninger.
345 For det andet er det ifoelge sagsoegeren yderst tvivlsomt, om Stora's »tilstaaelse« i realiteten bidrog vaesentligt til paavisningen af den paastaaede overtraedelse. Selskabet har herved henvist til Kommissionens udtalelser om, at Stora's redegoerelser paa alle vaesentlige punkter stoettes af andre dokumenter.
346 For det tredje er den nedsaettelse, der blev givet Stora, under alle omstaendigheder uforholdsmaessig stor. En sammenligning mellem Rettens konstateringer i dommen i sagen ICI mod Kommissionen (a.st., praemis 393) og de faktiske omstaendigheder i naervaerende sag viser ifoelge sagsoegeren, at der under ingen omstaendigheder boer gives Stora en bedre behandling end den, Retten gav ICI.
347 For det fjerde har sagsoegeren i replikken bl.a. under henvisning til dommen i sagen Solvay mod Kommissionen (a.st., praemis 341 ff.) anfoert, at det er tvivlsomt, om en tilstaaelse i sig selv kan beloennes med en boedenedsaettelse for samarbejde, da virksomhederne under alle omstaendigheder har pligt til at besvare Kommissionens begaeringer om oplysninger.
348 Endelig har sagsoegeren for det femte i replikken gjort gaeldende, at Kommissionen paalagde bestemte virksomheder stoerre boeder, alene fordi de ikke fuldt ud tilsluttede sig Stora's vurdering af de faktiske omstaendigheder. Dette er uacceptabelt, da Stora var en af de mest belastede virksomheder og saaledes havde en aabenlys interesse i at nedspille sin egen rolle i kartellet i forhold til de andre virksomheders.
349 Kommissionen har anfoert, at sagsoegeren ikke bestrider lovligheden af selskabets egen boede, men lovligheden af den boede, der blev paalagt Stora. Selv hvis det antages, at Stora's boede er ulovlig, kan sagsoegeren imidlertid ikke stoette ret herpaa, da ligebehandlingsprincippet ikke indebaerer, at sagsoegeren, saafremt Stora's boede er ulovlig, ogsaa kan goere krav paa en ulovlig behandling.
350 Under alle omstaendigheder er Stora's boede passende. Desuden kan der kun foreligge en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet, hvis ensartede situationer behandles forskelligt. Sagsoegerens situation kan imidlertid ikke sammenlignes med Stora's. Begge virksomheder maa ganske vist betragtes som »hovedmaend« i kartellet, som boer baere et saerligt ansvar, men Stora samarbejdede i modsaetning til sagsoegeren hurtigt og i stort omfang med Kommissionen.
351 Kommissionen har endelig anfoert, at Stora's redegoerelser gik langt ud over Kommissionens begaeringer om oplysninger, og at Stora ikke, som haevdet af sagsoegeren, har trukket stoerstedelen af sine tilstaaelser tilbage.
Rettens bemaerkninger
352 Efter fast retspraksis kan ligebehandlingsprincippet, som er blandt faellesskabsrettens grundlaeggende principper, kun antages at vaere tilsidesat, saafremt ensartede situationer behandles forskelligt, eller forskellige situationer behandles ens, medmindre en saadan behandling er objektivt begrundet (Domstolens dom af 13.12.1984, sag 106/83, Sermide, Sml. s. 4209, praemis 28, og af 28.6.1990, sag C-174/89, Hoche, Sml. I, s. 2681, praemis 25, samt, i samme retning, Rettens dom af 15.3.1994, sag T-100/92, La Pietra mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 275, praemis 50).
353 I naervaerende sag paaberaaber sagsoegeren sig en tilsidesaettelse af dette princip. Selskabet goer gaeldende, at selskabets boede blev beregnet efter samme sats som Stora's boede, nemlig 9% af omsaetningen paa Faellesskabets kartonmarked i 1990, selv om selskabets rolle i kartellet var forskellig fra Stora's.
354 Det skal hertil blot bemaerkes, at det fremgaar af beslutningen, at Stora og sagsoegeren som deltagere i PWG's moeder var involveret i forskellige af kartellets bestanddele, og at de to virksomheder blev betragtet som »hovedmaend« i kartellet som foelge af deres deltagelse i moederne i dette organ under PG Paperboard. Det foelger heraf, at de to virksomheders situation i kartellet ikke er forskellige, og at det var berettiget at behandle dem ens i forbindelse med boedeudmaalingen. Selv hvis de faktorer, sagsoegeren har paaberaabt sig til stoette for, at selskabet spillede en mindre aktiv rolle i PWG end Stora, anses for godtgjort, kan de ikke afsvaekke Kommissionens konstatering med hensyn til sagsoegerens og Stora's respektive roller. Under disse omstaendigheder maa anbringendets foerste led forkastes.
355 Anbringendets andet led kan heller ikke tiltraedes.
356 Stora har afgivet redegoerelser til Kommissionen, der indeholder en meget noeje beskrivelse af overtraedelsens art og genstand, de forskellige organers opgaver i PG Paperboard og de enkelte producenters medvirken i overtraedelsen. Med disse redegoerelser har Stora givet oplysninger, der gaar langt ud over, hvad Kommissionen kunne have kraevet i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17. Selv om Kommissionen i beslutningen har erklaeret at have beviser, der bekraefter oplysningerne i Stora's redegoerelser (beslutningens betragtning 112 og 113), fremgaar det klart, at Stora's redegoerelser er det vigtigste bevis for overtraedelsen. Uden disse redegoerelser havde Kommissionen i hvert fald haft langt stoerre vanskeligheder ved at konstatere den overtraedelse, som er genstand for beslutningen, og at bringe den til ophoer.
357 Under hensyn hertil overskred Kommissionen ikke graenserne for det skoen, der tilkommer den i forbindelse med boedeudmaalingen, da den nedsatte boeden til Stora med to tredjedele. Sagsoegeren har derfor ikke grundlag for sin paastand om, at den nedsaettelse, der blev givet Stora, er uforholdsmaessig stor.
358 Desuden kan der ikke siges at foreligge en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet i det foreliggende tilfaelde, fordi sagsoegeren i modsaetning til Stora, som har samarbejdet aktivt med Kommissionen, i det vaesentlige har bestridt de faktiske forhold, som Kommissionen lagde vaegt paa. Kommissionen kunne saaledes behandle disse to virksomheder forskelligt ved afgoerelsen af, om og i hvilket omfang boederne skulle nedsaettes, da de ikke var i samme situation.
359 Anbringendet kan herefter ikke tiltraedes.
H - Anbringendet om, at der er visse formildende omstaendigheder
Parternes argumenter
360 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen ved boedeudmaalingen burde have taget hensyn til visse faktiske forhold som formildende omstaendigheder.
361 For det foerste forsoegte sagsoegeren ikke at skjule belastende dokumenter, selv om selskabet paa forhaand blev advaret om den kontrolundersoegelse, Kommissionens repraesentanter ville foretage.
362 For det andet var selskabet en mellemstor virksomhed indtil midten af 1990. Det var foerst i loebet af dette aar, at det installerede sin nye maskine paa kartonfabrikken i Neuss (Tyskland) og overtog selskaberne Deisswil og Eerbeek, henholdsvis i april og september (med tilbagevirkende kraft fra den 1.1.1990).
363 For det tredje er der tale om den foerste overtraedelse inden for kartonsektoren.
364 For det fjerde var prisstigningerne paa GD-kvaliteter, som er de kvaliteter, sagsoegeren hovedsagelig producerer, mindre end prisstigningerne paa GC-kvaliteter. Sagsoegeren kunne derfor ikke opnaa den bruttoavance, der blev lagt til grund for de andre virksomheder.
365 Endelig har sagsoegeren for det femte i replikken anfoert, at Kommissionen i overensstemmelse med sin tidligere beslutningspraksis var forpligtet til at tage hensyn til de vanskelige betingelser, der herskede i kartonsektoren indtil udgangen af 1980'erne, og som gjorde det umuligt at opnaa et rimeligt afkast af den investerede kapital. Der boer ligeledes tages hensyn til, at den omhandlede sektor er kendetegnet ved store omsaetninger, men forholdsvis beskedne fortjenester. Boeder, der alene beregnes paa grundlag af kartonproducenternes omsaetninger, rammer saaledes producenterne saerlig haardt.
366 Kommissionen har gjort gaeldende, at den ikke havde pligt til at betragte de paagaeldende forhold som formildende omstaendigheder.
Rettens bemaerkninger
367 Som allerede bemaerket (jf. ovenfor, praemis 256), skal overtraedelsernes grovhed fastslaas paa grundlag af en lang raekke forhold, herunder bl.a. sagens saerlige omstaendigheder, dens sammenhaeng og boedernes afskraekkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtoemmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning (kendelsen i sagen SPO m.fl. mod Kommissionen, a.st., praemis 54).
368 Det forhold, at Kommissionen i sin tidligere beslutningspraksis har anset bestemte forhold for at udgoere formildende omstaendigheder i forbindelse med boedeudmaalingen, indebaerer saaledes ikke i sig selv, at den har pligt til at anlaegge samme vurdering i en senere beslutning. Kommissionen var derfor ikke forpligtet til at tage hensyn til den vanskelige situation inden for sektoren, selv om en saadan maatte anses for godtgjort.
369 Endvidere bemaerkes, at Kommissionen ved boedeudmaalingen lagde sagsoegerens omsaetning paa Faellesskabets kartonmarked i 1990 til grund. Kommissionen tog saaledes hensyn til sagsoegerens stilling inden for sektoren og omfanget af den af selskabet begaaede overtraedelse.
370 Endelig finder Retten, at det forhold, at overtraedelsen - ifoelge sagsoegeren - er den foerste overtraedelse inden for den omhandlede sektor, ikke kan udgoere en formildende omstaendighed. Det forhold, at Kommissionen tidligere har fastslaaet, at en virksomhed har overtraadt konkurrencereglerne, og i givet fald har paalagt den en sanktion herfor, kan anses for en skaerpende omstaendighed i forhold til denne virksomhed, men det maa anses for normalt, at der ikke tidligere har vaeret tale om en overtraedelse, og Kommissionen er ikke forpligtet til at tage hensyn hertil som en formildende omstaendighed, i hvert fald ikke naar der som i denne sag foreligger en saerlig aabenbar overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1 (jf. Rettens dom af 17.12.1991, sag T-8/89, DSM mod Kommissionen, Sml. II, s. 1833, praemis 317).
371 Under disse omstaendigheder var Kommissionen berettiget til ikke at laegge vaegt paa de af sagsoegeren paaberaabte forhold som formildende omstaendigheder.
372 Anbringendet kan herefter ikke tiltraedes.
I - Anbringendet om, at der ikke er tale om en forsaetlig overtraedelse
373 Sagsoegeren har anfoert, at selskabet paa davaerende tidspunkt ikke var klar over, at de udvekslinger af oplysninger, det deltog i, var ulovlige. Der boer tages hensyn til, at selskabet var en mellemstor virksomhed, der ikke havde nogen ansat jurist og havde hjemsted uden for Faellesskabet. Desuden indeholder den oestrigske konkurrencelovgivning alene bestemmelser om sanktioner i tilfaelde af bindende aftaler, mens der i denne sag alene har vaeret tale om former for samordnet praksis.
374 Anbringendet kan ikke tiltraedes.
375 Det fremgaar af fast retspraksis, at det ikke er noedvendigt for, at en overtraedelse kan antages at vaere begaaet forsaetligt, at virksomheden vidste, at den overtraadte forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1. Det er tilstraekkeligt, at virksomheden ikke kunne vaere uvidende om, at den paagaeldende adfaerd havde til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen (jf. f.eks. Domstolens dom af 11.7.1989, sag 246/86, Belasco m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2117, praemis 41, og dommen i sagen Dansk Pelsdyravlerforening mod Kommissionen, a.st., praemis 157).
376 I det foreliggende tilfaelde har Kommissionen godtgjort, at sagsoegeren deltog i de handlinger, der udgoer den i beslutningens artikel 1 fastslaaede overtraedelse. Under hensyn til de konstaterede handlingers karakter kunne sagsoegeren ikke vaere uvidende om, at de havde til formaal at begraense konkurrencen.
J - Anbringendet om, at Kommissionen lagde en forkert omsaetning til grund
377 Anbringendet omfatter to led, som skal behandles saerskilt.
Anbringendets foerste led om, at der ved boedeudmaalingen fejlagtigt blev taget hensyn til omsaetningen ved salg af graa pap
Parternes argumenter
378 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen beregnede boeden paa grundlag af selskabets omsaetning i 1990 hidroerende fra det samlede salg af kartonprodukter. Tallet omfatter saaledes salget af graa pap. Kommissionen udtalte imidlertid i en pressemeddelelse af 13. juli 1994, at boederne var blevet beregnet paa grundlag af beslutningens adressaters omsaetning hidroerende fra salget af de af beslutningen omfattede kartonkvaliteter.
379 Da graa pap ikke hoerer til de af beslutningen omfattede kartonkvaliteter, boer den omsaetning, der er lagt til grund ved boedeudmaalingen, nedsaettes med 13,1 mio. ECU, svarende til salget af graa pap. Boeden boer nedsaettes i samme forhold.
380 Kommissionen har gjort gaeldende, at man ikke kan anvende en rent matematisk formel ved boedeudmaalingen. I det foreliggende tilfaelde er boeden passende under hensyn til sagsoegerens samlede omsaetning, idet virksomhederne ikke kan kraeve, at der alene tages hensyn til omsaetningen i relation til de produkter, der er direkte beroert af overtraedelsen. Kommissionen har understreget, at der foreligger skaerpende omstaendigheder og ingen formildende omstaendigheder, at Kommissionen lagde omsaetningen i 1990 (og ikke i 1993) til grund for boedeudmaalingen, og at den kun tog hensyn til omsaetningen i forbindelse med salg af karton inden for Faellesskabet.
381 Kommissionen har i duplikken anfoert, at den ved skrivelse af 8. oktober 1993 anmodede sagsoegeren om at oplyse bl.a. omsaetningen i relation til karton. I sit svar af 3. november 1993 oplyste sagsoegeren tallet under overskriften »Kartonvarer (GC, GD)«. Eftersom det i meddelelsen af klagepunkter udtrykkeligt blev naevnt, at proceduren ikke omfattede graa pap, havde Kommissionen saaledes ingen grund til at kontrollere rigtigheden af den oplyste omsaetning.
Rettens bemaerkninger
382 Det fremgaar af beslutningens betragtning 4, andet afsnit, at graa pap ikke var genstand for den i beslutningen omhandlede overtraedelse.
383 Det er ubestridt, at Kommissionen beregnede sagsoegerens boede paa grundlag af selskabets omsaetning paa Faellesskabets marked i 1990 i forbindelse med salget af GC-kvaliteter, GD-kvaliteter og graa pap. Som anerkendt af Kommissionen under retsmoedet, fremgaar det udtrykkeligt af de oplysninger, sagsoegeren gav Kommissionen forud for meddelelsen af klagepunkter, at den omsaetning, selskabet oplyste, omfattede omsaetningen vedroerende salget af graa pap.
384 Selv om Kommissionen ikke kunne vaere uvidende om, at den omsaetning, den lagde til grund, omfattede omsaetningen i relation til graa pap, anmodede den aldrig sagsoegeren om at oplyse omsaetningen i 1990 alene i relation til de af proceduren omhandlede produkter, dvs. GC- og GD-kvaliteter og eventuelt SBS-kvaliteter.
385 Som det ogsaa er blevet anerkendt af Kommissionen under retsmoedet, baserede Kommissionen sig imidlertid i forhold til beslutningens oevrige adressater udelukkende paa omsaetningen hidroerende fra de produkter, der var beroert af den i beslutningen omhandlede overtraedelse.
386 Paa denne baggrund og i betragtning af, at det har haft en ikke ubetydelig indflydelse paa boedens stoerrelse, at der blev taget hensyn til omsaetningen hidroerende fra salget af graa pap, boer boeden nedsaettes for at ophaeve den forskelsbehandling, sagsoegeren saaledes blev udsat for i forhold til beslutningens oevrige adressater.
387 Retten vil inden for rammerne af sin fulde proevelsesret med hensyn til boedespoergsmaal tage hensyn hertil ved vurderingen af stoerrelsen af den boede, der boer paalaegges sagsoegeren for den af denne begaaede overtraedelse (jf. nedenfor, praemis 405).
Anbringendets andet led om, at der ved boedeudmaalingen fejlagtigt blev taget hensyn til Deisswil's og Eerbeek's omsaetning
Parternes argumenter
388 Sagsoegeren har anfoert, at der i forbindelse med boedeudmaalingen ikke burde vaere taget hensyn til kartonfabrikkerne Deisswil's og Eerbeek's omsaetning i 1990.
389 For saa vidt angaar Deisswil har sagsoegeren henvist til, at selskabet erhvervede en andel paa 66% af dette selskab i april 1990, med virkning fra den 1. januar 1990, og at det saaledes fik kontrol med selskabet. Dettes tidligere ejere, som var ansvarlige for selskabets adfaerd i mere end tre fjerdedele af den relevante periode, beholdt en andel paa 34%. Det er derfor urimeligt at henfoere hele Deisswil's omsaetning til sagsoegeren, mens de tidligere ejere, som fortsat faar en tredjedel af fortjenesten, ikke er beroert af boeden. Der boer under disse omstaendigheder enten paalaegges Deisswil en boede direkte - saaledes som det skete med selskabet Laakmann (beslutningens betragtning 150, tredje afsnit) - eller Deisswil's omsaetning boer alene henfoeres til sagsoegeren pro rata temporis (med broeken 13/60, som er den i maaneder udtrykte broekdel af den samlede periode for overtraedelsen, som Kommissionen har lagt til grund ved beregningen af de individuelle boeder).
390 For saa vidt angaar Eerbeek har sagsoegeren anfoert, at selskabet kun er ansvarligt for dette selskabs adfaerd fra den 1. januar 1990, idet selskabet KNP blev gjort ansvarligt herfor indtil denne dato (beslutningens betragtning 150). Ved at medregne Eerbeek's samlede omsaetning i 1990 ved fastsaettelsen af sagsoegerens boede holdt Kommissionen sig imidlertid ikke til sin egen vurdering, idet den ogsaa lagde den paagaeldende omsaetning til grund ved beregningen af KNP's boede.
391 Desuden erhvervede sagsoegeren foerst fuld kontrol med Eerbeek i september 1990. Sagsoegeren havde saaledes foerst fra da af en afgoerende indflydelse paa Eerbeek's adfaerd paa markedet. I overensstemmelse med praksis med hensyn til boeder og de i retspraksis fastslaaede principper boer Eerbeek's omsaetning foerst henregnes til sagsoegeren fra dette tidspunkt. Eerbeek's omsaetning i 1990 (referenceaaret) kan saaledes kun henfoeres til sagsoegeren med 8/60, svarende til perioden fra september 1990 til april 1991.
392 Sagsoegeren har i replikken tilfoejet, at behandlingen af tilfaeldene Eerbeek og Deisswil er selvmodsigende, da Kommissionen i relation til Eerbeek er af den opfattelse, at det afgoerende er, hvem fortjenesten i den relevante periode er tilfaldet, mens den i relation til Deisswil anser dette kriterium for irrelevant og laegger vaegt paa, hvem der faktisk havde kontrol med selskabet.
393 Kommissionen har anfoert, at den med rette tog hensyn til virksomhederne Deisswil og Eerbeek's omsaetning i 1990 ved boedeudmaalingen. Der skal ved en saadan boedeudmaaling fastsaettes et referenceaar, i det konkrete tilfaelde aaret 1990. De virksomheder, der havde en stoerre omsaetning i dette aar end i andre aar, blev saaledes paalagt en haardere sanktion. Da referenceaaret imidlertid blev valgt korrekt, kan dette ikke begrunde en sondring ud fra aarsagerne til en saadan stigning i omsaetningen.
394 For saa vidt angaar Deisswil tog Kommissionen med rette hensyn til, at sagsoegeren i 1990 havde fuld kontrol med denne virksomhed og saaledes kunne styre dens forretningsmaessige adfaerd. Det er under disse omstaendigheder uden betydning, at det paagaeldende selskabs fortjeneste ikke i det hele tilfaldt sagsoegeren.
395 For saa vidt angaar Eerbeek goer Kommissionen gaeldende, at den afgoerende faktor var, at fortjenesten tilfaldt sagsoegeren fra den 1. januar 1990, og at sagsoegeren saaledes drog oekonomisk fordel af overtraedelsen fra denne dato.
396 Kommissionen har endelig anfoert, at Eerbeek's omsaetning ikke paa ulovlig vis blev medregnet to gange.
Rettens bemaerkninger
397 Sagsoegeren har ikke bestridt, at saavel Deisswil som sagsoegeren selv deltog i den i beslutningen omhandlede overtraedelse paa det tidspunkt, hvor sagsoegeren fik kontrol med Deisswil. Sagsoegeren havde foelgelig noedvendigvis kendskab til Deisswil's konkurrencebegraensende adfaerd.
398 Under disse omstaendigheder kunne Kommissionen goere sagsoegeren ansvarlig for Deisswil's adfaerd i perioden foer og efter selskabets erhvervelse af den paagaeldende virksomhed. Sagsoegeren maatte som moderselskab over for sit datterselskab traeffe de noedvendige foranstaltninger for at forhindre en fortsaettelse af overtraedelsen, som sagsoegeren var bekendt med. Sagsoegeren bestrider imidlertid ikke, at Deisswil's konkurrencebegraensende adfaerd fortsatte efter sagsoegerens erhvervelse af virksomheden.
399 Det foelger heraf, at Kommissionen var berettiget til ved beregningen af sagsoegerens boede at medregne Deisswil's omsaetning paa Faellesskabets kartonmarked i 1990 - et referenceaar, hvis berettigelse sagsoegeren ikke har anfaegtet. Det foelger ligeledes af det anfoerte, at det er uden betydning, om Kommissionen helt eller delvis kunne have paalagt Deisswil selv eller selskabets tidligere ejere boeden.
400 For saa vidt angaar Eerbeek hedder det i beslutningens betragtning 150, andet afsnit:
»Mayr-Melnhof er desuden ansvarligt for ... deltagelsen af Mayr-Melnhof Eerbeek BV (som KNP Vouwkarton blev omdoebt til) fra datoen for erhvervelsen af dette selskab den 1. januar 1990. Ansvaret for KNP Vouwkarton's deltagelse forud for overtagelsen ligger hos KNP, og der paalaegges ikke [Mayr-Melnhof] nogen form for ansvar for dette tidsrum.«
401 Paa trods af disse angivelser tog Kommissionen ved beregningen af sagsoegerens boede hensyn til Eerbeek's samlede omsaetning paa Faellesskabets kartonmarked i 1990 (referenceaaret) i stedet for alene at beregne den pro rata temporis i forhold til den periode, hvor den paagaeldende virksomhed var under sagsoegerens kontrol. Kommissionen tog dermed ikke hensyn til sin egen konstatering af, at sagsoegeren kun var ansvarlig for KNP Vouwkarton/Eerbeek's deltagelse i overtraedelsen fra den 1. januar 1990.
402 Kommissionen har under retsmoedet udtrykkeligt anerkendt, at den begik en fejl paa dette punkt, hvorfor boeden boer nedsaettes.
403 Endvidere bemaerkes, at sagsoegeren ganske vist overtog Eerbeek 100% i september 1990, men at sagsoegeren ikke bestrider, at overtagelsen skete med virkning fra den 1. januar 1990. Da sagsoegeren ikke kunne vaere uvidende om det overtagne selskabs retsstridige adfaerd (jf., i samme retning, naervaerende doms praemis 397), var Kommissionen berettiget til at antage, at sagsoegeren skulle baere ansvaret for den paagaeldende adfaerd fra den naevnte virksomheds side fra den 1. januar 1990.
404 Det fremgaar af ovenstaaende, at sagsoegerens anbringender til stoette for paastanden om annullation af beslutningens artikel 1 maa forkastes, mens anbringendet til stoette for paastanden om annullation af beslutningens artikel 2 delvis kan tiltraedes.
405 Boeden boer nedsaettes, dels for at tage hensyn til, at sagsoegerens omsaetning hidroerende fra salget af graa pap fejlagtigt blev medregnet ved boedeudmaalingen, dels for at tage hensyn til, at sagsoegeren foerst var ansvarlig for Eerbeek's adfaerd fra den 1. januar 1990.
406 Da ingen af de oevrige anbringender, som sagsoegeren har gjort gaeldende, kan begrunde, at boeden nedsaettes, finder Retten, der har fuld proevelsesret, at boeden boer fastsaettes til 17 000 000 ECU.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
407 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 3, kan Retten fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part skal baere sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder paa et eller flere punkter. Da sagsoegeren kun til dels har faaet medhold, finder Retten under hensyn til sagens omstaendigheder, at Kommissionen boer baere sine egne omkostninger og en fjerdedel af sagsoegerens, og at sagsoegeren boer baere tre fjerdedele af sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Tredje Udvidede Afdeling)
1) Artikel 2, stk. 1-4, i Kommissionens beslutning 94/601/EF af 13. juli 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/C/33.833 - Karton) annulleres i forhold til sagsoegeren, med undtagelse af foelgende passager:
»De i artikel 1 naevnte virksomheder skal oejeblikkeligt bringe den omhandlede overtraedelse til ophoer, saafremt dette ikke allerede er sket. De skal for fremtiden i forbindelse med deres aktiviteter i kartonbranchen afholde sig fra enhver form for aftale eller samordnet praksis, som kan have samme eller tilsvarende formaal eller virkning, herunder enhver form for udveksling af forretningsmaessige oplysninger:
a) hvorved deltagerne direkte eller indirekte oplyses om andre individuelle producenters produktion, salg, ordrebeholdninger, kapacitetsudnyttelsesgrader, salgspriser, omkostninger eller markedsfoeringsplaner.
Enhver ordning til udveksling af almindelige oplysninger, som de indgaar, som f.eks Fides-systemet eller dets efterfoelger, skal vaere udformet paa en saadan maade, at den udelukker enhver form for oplysninger, paa grundlag af hvilke individuelle producenters adfaerd kan identificeres.«
2) Den boede, der er paalagt sagsoegeren ved artikel 3 i beslutning 94/601, fastsaettes til 17 000 000 ECU.
3) I oevrigt frifindes Kommissionen.
4) Kommissionen baerer sine egne omkostninger og en fjerdedel af sagsoegerens.
5) Sagsoegeren baerer tre fjerdedele af sine egne omkostninger.