CELEX: 62006CJ0011
Unionsborgerskab
artikel 17 EF og 18 EF
afslag på at yde uddannelsesstøtte til statsborgere i en medlemsstat, der studerer i en anden medlemsstat
krav om sammenhæng mellem de studier, der i mindst et år tidligere er fulgt ved en uddannelsesinstitution, der er etableret på oprindelsesmedlemsstatens område, og studierne i en anden medlemsstat

Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 17 EF og 18 EF.
Disse anmodninger er fremsat inden for rammerne af to sager mellem dels Rhiannon Morgan og Bezirksregierung Köln (den lokale
administrative myndighed i Köln), dels Iris Bucher og Landrat des Kreises Düren (chefen for de administrative tjenestegrene
i Kreis Düren) vedrørende deres ret til at modtage uddannelsesstøtte til gennemførelsen af studier ved en højere uddannelsesinstitution,
der er beliggende uden for Forbundsrepublikken Tysklands område.

Nationale bestemmelser
§ 5, stk. 1, i lov om individuelle uddannelsesforanstaltninger (Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung –
Bundesausbildungsförderungsgesetz, herefter »BAföG«) bestemmer:
»Uddannelsesstøtte ydes til de personer under uddannelse, som er nævnt i § 8, stk. 1, såfremt de dagligt fra deres faste bopæl
i Tyskland følger undervisningen ved en uddannelsesinstitution, som er beliggende i udlandet. Et sted, hvor den pågældende
kun har det midlertidige centrum for sine interesser, anses ikke for fast bopæl i denne lovs forstand, uanset om han har til
hensigt at tage fast bopæl dér; den, som kun opholder sig på et sted med henblik på en uddannelse, har ikke fast bopæl det
pågældende sted.«
BaföG’s § 5, stk. 2, bestemmer:
»Personer under uddannelse, der har fast bopæl i Tyskland, er berettiget til uddannelsesstøtte til studier ved en uddannelsesinstitution,
der er beliggende i udlandet, såfremt:
[…]
3.      en uddannelse fortsættes ved en uddannelsesinstitution i en af Den Europæiske Unions medlemsstater efter mindst ét års uddannelse
ved en tysk uddannelsesinstitution,
og den pågældende er i besiddelse af de nødvendige sprogkundskaber.
[…]«
BaföG’s § 8, stk. 1, er affattet således:
»Uddannelsesstøtte ydes til:
1. tyske statsborgere i grundlovens forstand
[…]
8.      personer under uddannelse, der i henhold til § 3 i lov om fri bevægelighed som ægtefælle eller barn har ret til indrejse og
ophold, eller som ikke har ret hertil som barn af en unionsborger udelukkende af den grund, at de er 21 år eller ældre og
ikke forsørges af deres forældre eller ægtefælle
9.      personer under uddannelse, der er statsborgere i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union eller i en stat i Det Europæiske
Økonomiske Samarbejdsområde, og som havde beskæftigelse i Tyskland, inden de påbegyndte deres uddannelse
[…]«

Tvisterne i hovedsagen

Sag C-11/06
Efter at have bestået studentereksamen i Tyskland arbejdede Rhiannon Morgan, der er tysk statsborger, født i 1983, et år i
Det Forenede Kongerige som au-pair.
Siden den 20. september 2004 har hun studeret anvendt genetik ved University of the West of England i Bristol (Det Forenede
Kongerige).
I august 2004 indgav hun en ansøgning til Bezirksregierung Köln, der er sagsøgt i hovedsagen, om at få tildelt uddannelsesstøtte
til sine studier i Det Forenede Kongerige, idet hun bl.a. gjorde gældende, at der ikke tilbydes noget studium i Tyskland inden
for fagretningen genetik.
Ved afgørelse af 25. august 2004 blev denne ansøgning afslået med den begrundelse, at Rhiannon Morgan ikke opfyldte betingelserne
i BaföG’s § 5, stk. 2, for at få uddannelsesstøtte til studier ved en uddannelsesinstitution, der er beliggende i udlandet.
Nærmere bestemt blev det fastslået, at eftersom hun ikke havde fortsat studier i en anden medlemsstat, som var påbegyndt i
Tyskland og dér fulgt i mindst et år, opfyldte hun ikke betingelsen i § 5, stk. 2, nr. 3, hvorefter en uddannelse uden for
Tyskland skal udgøre en fortsættelse af studierne efter mindst ét års uddannelse ved en tysk uddannelsesinstitution (herefter
»betingelsen om en første studieperiode«).
Da den administrative anke, som Rhiannon Morgan iværksatte til prøvelse af denne afgørelse, ligeledes blev forkastet ved en
afgørelse af 3. februar 2005 fra Bezirksregierung Köln, har hun anlagt sagen ved den forelæggende ret.

Sag
C-12/0
Fra den 1. september 2003 har Iris Bucher, der er tysk statsborger, fulgt studier i ergoterapi ved Hogeschool Zuyd i Herleen
(Nederlandene), der ligger lige ved grænsen til Tyskland.
Indtil den 1. juli 2003 boede Iris Bucher hos sine forældre i Bonn (Tyskland). Herefter tog hun sammen med sin samlever bopæl
i Düren (Tyskland), som hun har udpeget som sin hovedbopæl, og hvorfra hun rejser til Heerlen for at følge sine studier.
I januar 2004 indgav hun en ansøgning til Landrat des Kreises Düren, der er sagsøgt i hovedsagen, om uddannelsesstøtte til
de studier, hun fulgte i Nederlandene.
Denne ansøgning blev afslået ved afgørelse af 7. juli 2004 med den begrundelse, at hun ikke opfyldte betingelserne i BAföG’s
§ 5, stk. 1. Det blev herved lagt til grund, at Iris Bucher alene havde flyttet sin bopæl til et grænseområde med henblik
på uddannelsen.
Da den administrative anke, som Iris Bucher iværksatte til prøvelse af denne afgørelse, ligeledes blev forkastet ved en afgørelse
af 16. november 2004 truffet af Bezirksregierung Köln, har hun anlagt sagen ved den forelæggende ret. Ifølge denne ret opfylder
Iris Bucher hverken betingelserne i BaföG’s § 5, stk. 1, eller i samme lovs § 5, stk. 2, nr. 3.

De præjudicielle spørgsmål
Verwaltungsgericht Aachen, der således skal tage stilling til sagerne anlagt af henholdsvis Rhiannon Morgan og af Iris Bucher,
ønsker oplyst, om artikel 17 EF og 18 EF er til hinder for de alternativt formulerede betingelser, der stilles dels i BaföG’s
§ 5, stk. 2, nr. 3, dels i § 5, stk. 1, for at få tildelt uddannelsesstøtte til studier, der følges i en anden medlemsstat
end Forbundsrepublikken Tyskland.
På denne baggrund har Verwaltungsgericht Aachen besluttet at udsætte sagerne og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål, hvoraf det første spørgsmål, som er fælles for de to hovedsager, også er eneste spørgsmål i sag C-11/06:
»1)      Er den ret til fri bevægelighed, som er garanteret unionsborgere ved artikel 17 EF og 18 EF, til hinder for, at en medlemsstat
i et tilfælde som det foreliggende nægter en af sine statsborgere uddannelsesstøtte til en fuld uddannelse i en anden medlemsstat
med den begrundelse, at uddannelsen ikke udgør en fortsættelse af mindst et års uddannelse ved en indenlandsk uddannelsesinstitution?
2)      Er den ret til fri bevægelighed, som er garanteret unionsborgere ved artikel 17 EF og 18 EF, til hinder for, at en medlemsstat
i et tilfælde som det foreliggende nægter en af sine statsborgere, der som såkaldt grænsegænger gennemfører sin uddannelse
i en nabomedlemsstat, uddannelsesstøtte med den begrundelse, at den pågældende kun opholder sig på det indenlandske grænsested
med henblik på uddannelse, og at opholdsstedet ikke er dennes faste bopæl?«

Om de præjudicielle spørgsmål

Om det spørgsmål, der er fælles for sag C-11/06 og C-12/06
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 17 EF og 18 EF er til hinder for en betingelse
om en første studieperiode. Betingelsen indebærer, som det fremgår af forelæggelsesafgørelserne, en dobbelt forpligtelse,
der skal opfyldes for at få adgang til den uddannelsesstøtte, der gives til studier, der følges i en anden medlemsstat end
den, hvor de studerende, der ansøger om støtten, er statsborgere, nemlig dels, at de skal have gennemført en uddannelse af
mindst et års varighed i sidstnævnte medlemsstat, dels at det er netop denne samme uddannelse, der fortsættes i en anden medlemsstat.
Rhiannon Morgan og Iris Bucher har bl.a. gjort gældende, at som følge af den omstændighed, at de i sagen omhandlede erhvervskompetencegivende
uddannelser i sagen, henholdsvis anvendt genetik og ergoterapi, ikke udbydes i Tyskland, er de nødt til at give afkald på
uddannelsesstøtte til studier i en anden medlemsstat i medfør af BAföG.
Den tyske regering og de sagsøgte i hovedsagerne har gjort gældende, at betingelsen om en første studieperiode ikke udgør
en hindring for den ret til fri bevægelighed og ophold, som er garanteret ved artikel 18 EF, og subsidiært, at hvis det lægges
til grund, at der foreligger en sådan hindring, er den begrundet og forholdsmæssig. Denne vurdering deles i det væsentlige
af den nederlandske og den østrigske regering, af Det Forenede Kongeriges regering samt af Kommissionen for De Europæiske
Fællesskaber.
Den italienske, den finske og den svenske regering har gjort gældende, at betingelsen om en første studieperiode udgør en
hindring for unionsborgernes frie bevægelighed. Den italienske regering har i modsætning til den svenske regerings konklusioner
i denne henseende gjort gældende, at denne hindring ikke er begrundet under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagerne.
Ifølge den finske regering tilkommer det den nationale ret at tage stilling til, om denne hindring kan anses for begrundet
i objektive hensyn og står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes.
Det bemærkes, at Rhiannon Morgan og Iris Bucher ifølge artikel 17, stk. 1, EF er unionsborgere i deres egenskab af tyske statsborgere,
og som følge heraf kan påberåbe sig de rettigheder, der er knyttet til denne status, herunder over for deres oprindelsesmedlemsstat
(jf. dom af 26.10.2006, sag C-192/05, Tas-Hagen og Tas, Sml. I, s. 10451, præmis 19).
Blandt de situationer, der henhører under fællesskabsrettens anvendelsesområde, findes de, der er knyttet til udøvelsen af
de ved EF-traktaten sikrede grundlæggende friheder, bl.a. de, der er knyttet til udøvelsen af retten til at færdes og opholde
sig på medlemsstaternes område i henhold til artikel 18 EF (dom af 11.9.2007, sag C-76/05, Schwarz og Gootjes-Schwarz, endnu
ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 87 og den deri nævnte retspraksis). I hovedsagerne knytter den omtvistede støtte
sig netop til studier, der følges i en anden medlemsstat.
I denne henseende skal det indledningsvis præciseres, at selv om det som anført af den tyske, den nederlandske, den østrigske
og den svenske regering, af Det Forenede Kongeriges regering samt af Kommissionen er medlemsstaterne, der i overensstemmelse
med artikel 149, stk. 1, EF har kompetencen for så vidt angår undervisningsindholdet og opbygningen af deres respektive uddannelsessystemer,
skal medlemsstaterne ikke desto mindre udøve denne kompetence under overholdelse af fællesskabsretten (jf. i denne retning
dom af 13.11.1990, sag C-308/89, di Leo, Sml. I, s. 4185, præmis 14 og 15, af 8.6.1999, sag C-337/97, Meeusen, Sml. I, s. 3289,
præmis 25, og af 7.7.2005, sag C-147/03, Kommissionen mod Østrig, Sml. I, s. 5969, præmis 31-35, samt dommen i sagen Schwarz
og Gootjes-Schwarz, præmis 70) og herunder specielt traktatens bestemmelser om retten til i henhold til artikel 18, stk. 1,
EF frit at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område (jf. i denne retning dommen i sagen Schwarz og Gootjes-Schwarz,
præmis 99).
Det skal herefter bemærkes, at en national lovgivning, som stiller visse nationale statsborgere ringere, blot fordi de gør
brug af deres ret til frit at færdes og tage ophold i en anden medlemsstat, udgør en hindring for de friheder, som ifølge
artikel 18, stk. 1, EF tilkommer enhver unionsborger (jf. dom af 18.7.2006, sag C-406/04, De Cuyper, Sml. I, s. 6947, præmis 39, dommen i sagen Tas-Hagen og Tas, præmis 31, og i sagen Schwarz og Gootjes-Schwarz,
præmis 93).
De i traktaten fastsatte rettigheder med hensyn til fri bevægelighed ville nemlig ikke få fuld gennemslagskraft, såfremt en
statsborger fra en medlemsstat kunne blive afskrækket fra at udøve dem på grund af hindringer for hans ophold i en værtsmedlemsstat
som følge af en lovgivning i hans oprindelsesstat, der straffer ham blot for det forhold, at han har udnyttet rettighederne
(jf. i denne retning dom af 11.7.2002, sag C-224/98, D’Hoop, Sml. I, s. 6191, præmis 31, og af 29.4.2004, sag C-224/02, Pusa,
Sml. I, s. 5763, præmis 19, samt dommen i sagen Schwarz og Gootjes-Schwarz, præmis 89).
Denne betragtning er særlig vigtig inden for uddannelsesområdet, når henses til de mål, som forfølges med artikel 3, stk. 1,
litra q), EF og artikel 149, stk. 2, andet led, EF, bl.a. at begunstige studerendes og læreres mobilitet (jf. D’Hoop-dommen,
præmis 32, og dommen i sagen Kommissionen mod Østrig, præmis 44).
Når en medlemsstat således fastsætter en ordning for uddannelsesstøtte, der gør det muligt for studerende at modtage sådan
støtte, når de studerer i en anden medlemsstat, skal medlemsstaten drage omsorg for, at de nærmere bestemmelser om tildeling
af støtten ikke skaber en ubegrundet hindring for nævnte ret til fri bevægelighed og ophold på medlemsstaternes område (jf.
analogt for så vidt angår artikel 39 EF, dom af 17.3.2005, sag C-109/04, Kranemann, Sml. I, s. 2421, præmis 27).
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at der i forhold til sagsøgerne i hovedsagerne, der har påbegyndt deres videregående
studier i en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland, er stillet krav om, at de skal opfylde betingelsen om en
første studeperiode for at få tildelt uddannelsesstøtte, hvilket imidlertid er en betingelse, der kun kræves opfyldt, såfremt
der følges studier uden for det tyske område.
Den dobbelte forpligtelse – som beskrevet i denne doms præmis 18 – der udspringer af betingelsen om en første studieperiode
kan på grund af de personlige ulemper, de supplerende udgifter samt de eventuelle forsinkelser, som den indebærer, afskrække
unionsborgere fra at forlade Forbundsrepublikken Tyskland for at studere i en anden medlemsstat og således gøre brug af deres
ret til at færdes og opholde sig i denne anden medlemsstat, som er fastsat i artikel 18, stk. 1, EF.
Kravet om, at en studerende skal studere et år ved en uddannelsesinstitution, der ligger i Tyskland, inden vedkommende kan
få støtte til en uddannelse, der følges i en anden medlemsstat, kan således afskrække den studerende fra efterfølgende at
flytte til en anden medlemsstat for at studere. Dette gælder så meget desto mere, når et sådant studieår ikke anerkendes ved
beregningen af studiets varighed i den anden medlemsstat.
I modsætning til det, som den tyske regering i det væsentlige har gjort gældende, er de restriktive virkninger af betingelsen
om en første studieperiode hverken for svært beregnelige eller for ubetydelige, navnlig ikke for personer, hvis økonomiske
midler er begrænsede, til at udgøre en hindring for retten til frit at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område, der
er fastsat i artikel 18, stk. 1, EF.
En sådan hindring er kun berettiget efter fællesskabsretten, såfremt den er begrundet i objektive almene hensyn, der er uafhængige
af de berørte personers nationalitet og står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes med den nationale lovgivning
(jf. De Cuyper-dommen, præmis 40, dommen i sagen Tas-Hagen og Tas, præmis 33, og i sagen Schwarz og Gootjes-Schwarz, præmis
94). Det fremgår af Domstolens praksis, at en foranstaltning er forholdsmæssig, når den er egnet til at sikre opfyldelsen
af det tilstræbte formål og ikke går videre, end hvad der er nødvendigt hertil (De Cuyper-dommen, præmis 42).
Det er i lyset af de krav, der er fastsat i den retspraksis, der er henvist til i ovenstående præmis, at de argumenter, der
er fremsat for Domstolen til støtte for, at betingelsen om en første studieperiode er begrundet, skal vurderes.
For det første har Bezirksregierung Köln anført, at denne betingelse er begrundet i ønsket om at sikre, at uddannelsesstøtten
kun tildeles studerende, der har evnerne til at gennemføre deres studier. Under retsmødet har den tyske regering ligeledes
understreget, at nævnte betingelse har til formål at gøre det muligt for de studerende at vise deres vilje til at følge og
afslutte deres studier med et godt resultat og på kort tid.
Der er ingen tvivl om, at formålet om at sikre, at de studerende gennemfører deres studier på kortest mulig tid og på denne
måde bidrager til den økonomiske balance i den pågældende medlemsstats uddannelsessystem, kan være et berettiget hensyn inden
for rammerne af udformningen af et sådant system. Der er imidlertid ikke fremlagt nogen oplysninger for Domstolen, der gør
det muligt at fastslå, at betingelsen om en første studieperiode i Tyskland er eller kan være egnet i sig selv til at sikre,
at de pågældende studerende gennemfører deres studier. Det forhold, at denne betingelse kræves opfyldt i hovedsagerne, forekommer
desuden, i det omfang den kan have til virkning i praksis at forlænge den samlede længde af de studier, hvortil den i hovedsagerne
omtvistede støtte ydes, inkonsekvent i forhold til nævnte formål og derfor uegnet til at sikre dets opfyldelse. En sådan betingelse
kan således ikke anses for forholdsmæssig i forhold til det tilstræbte formål.
Den tyske regering har under retsmødet for det andet gjort gældende, at betingelsen om en første studieperiode har til formål
at gøre det muligt for de studerende at tage stilling til, om de har truffet det »rette valg« med hensyn til deres studier.
For så vidt som denne betingelse imidlertid omfatter et krav om, at der med de studier, der følges i en anden medlemsstat,
er tale om en fortsættelse af de studier, der er fulgt i mindst et år i Tyskland, fremstår betingelsen som værende uden sammenhæng
med dette formål. Betingelsen om fortsættelse kan nemlig ikke blot afskrække eller endog forhindre studerende i at tage en
anden uddannelse i en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland end den, der er fuldt i mindst et år på sidstnævnte
medlemsstats område, men kan også af denne grund afskrække de studerende fra at skifte fra den først valgte studieretning,
hvis de ikke længere er tilfredse med deres valg, og de ønsker at studere i en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland.
Hvad angår de uddannelser, hvor der ikke findes tilsvarende uddannelser i Tyskland, bemærkes i øvrigt, at dette krav om fortsættelse,
således som den forelæggende ret har anført det, tvinger de berørte studerende – som sagsøgerne i hovedsagen som beskrevet
i denne doms præmis 19 hævder at være blandt – til at vælge mellem enten helt at afstå fra den uddannelse, som de ønsker at
følge i den anden medlemsstat, eller fuldstændigt at miste retten til uddannelsesstøtte. Denne betingelse kan således ikke
anses for at være forholdsmæssig i forhold til formålet om at fremme et velovervejet studievalg for de berørte studerende.
Den tyske regering har under retsmødet for det tredje yderligere gjort gældende, at den tyske uddannelsesstøtteordning, set
i sin helhed, fremmer, at der studeres i andre medlemsstater end Forbundsrepublikken Tyskland. De berørte studerende kan nemlig,
så snart de opfylder betingelsen om en første studieperiode, nyde fordel af uddannelsesstøtte i yderligere et år, hvis de
vender tilbage til Tyskland for at afslutte deres studier ved en tysk uddannelsesinstitution, og kan endvidere ligeledes kræve
godtgørelse for visse rejseomkostninger samt efter omstændighederne og inden for visse – på forhånd definerede – grænser,
for udgifterne til optagelse og sygesikring.
I denne henseende er det tilstrækkeligt at konstatere, at sådanne muligheder, der ganske vist kan være nyttige for de studerende,
der opfylder betingelsen om en første uddannelsesperiode, ikke som sådan kan begrunde den hindring for retten til fri bevægelighed
og ophold i medfør af artikel 18 EF, som følger af denne betingelse, navnlig for så vidt angår studerende, der rejser til
en anden medlemsstat for at gennemføre hele deres videregående uddannelse i denne, og som således ikke kommer til at afslutte
deres studier ved en uddannelsesinstitution i Tyskland.
For det fjerde har Bezirksregierung Köln samt den nederlandske og den østrigske regering i det væsentlige gjort gældende,
at en restriktion som den, der følger af anvendelsen af betingelsen om en første studieperiode, kan begrundes i hensynet til
at undgå, at den støtte, der gives til studier, der i det hele følges i en anden medlemsstat end oprindelsesmedlemsstaten,
bliver en urimelig byrde, der fører til en generel sænkning i det samlede niveau for de ydelser, der tilbydes i oprindelsesmedlemsstaten
til fremme af uddannelse. Den svenske regering og Kommissionen har gjort gældende, at det er begrundet, at en medlemsstat
i forbindelse med ydelse af uddannelsesstøtte sikrer, at de berørte studerende har en tilknytning både til dens samfund generelt
set og til landets uddannelsessystem.
Domstolen har ganske vist anerkendt, at det kan være begrundet for en medlemsstat at sikre, at tildeling af støtte til dækning
af leveomkostningerne for studerende fra andre medlemsstater ikke bliver til en urimelig byrde, der kan have konsekvenser
for det samlede støttebeløb, der kan udbetales af denne stat, og således kun tildele en sådan støtte til studerende, der har
godtgjort at være integreret til en vis grad i samfundet i denne stat (dom af 15.3.2005, sag C-209/03, Bidar, Sml. I, s. 2119,
præmis 56 og 57).
Hvis der er risiko for en sådan urimelig byrde, kan tilsvarende betragtninger i princippet lægges til grund for så vidt angår
en medlemsstats tildeling af uddannelsesstøtte til studerende, der ønsker at studere i andre medlemsstater.
Som det imidlertid i det væsentlige fremgår af den forelæggende rets oplysninger, må den grad af integration i samfundet i
medlemsstaten, der med rimelighed kan kræves, under alle omstændigheder anses for opfyldt i hovedsagerne, fordi sagsøgerne
i disse sager er opvokset i Tyskland og har afsluttet deres skolegang der.
Under disse omstændigheder forekommer betingelsen om en første studieperiode, hvorefter det kræves, at der først skal være
gennemført videregående studier af mindst et års varighed i oprindelsesmedlemsstaten, at være for generel og eksklusiv. Den
lægger nemlig for megen vægt på en omstændighed, der ikke nødvendigvis er udtryk for graden af tilknytning til samfundet i
den pågældende medlemsstat på tidspunktet for ansøgningen om støtte. Betingelsen går således ud over det, der er nødvendigt
for opnå det tilstræbte formål, og kan derfor ikke anses for at være forholdsmæssig (jf. analogt D’Hoop-dommen, præmis 39).
For det femte har den østrigske og den svenske regering, Det Forenede Kongeriges regering samt Kommissionen gjort opmærksom
på, at der ikke findes bestemmelser om koordinering af uddannelsesstøtte mellem medlemsstaterne. Da der ikke er vedtaget sådanne
bestemmelser, opstår der en risiko for dobbeltydelser, hvis en betingelse som den, der stilles om en første studieperiode,
skal ophæves.
I denne henseende har Det Forenede Kongeriges regering såvel i sit skriftlige indlæg som under retsmødet henvist til det forhold,
at Rhiannon Morgan har modtaget økonomisk støtte fra myndighederne i Det Forenede Kongerige i form af en godtgørelse for udgifterne
til studiegebyrer og tilskud til leveomkostninger samt et lån med henblik på hendes studier ved University of the West of
England.
Vedrørende dette forhold har den tyske regering i et svar på Domstolens spørgsmål under retsmødet oplyst, at BaföG’s § 21,
stk. 3, indeholder en bestemmelse, hvorefter der med hensyn til beregningen af de relevante indkomst ved anvendelsen af loven
tages hensyn til uddannelsesstøtte eller andre ydelser af samme type, der eventuelt modtages fra andre kilder end i medfør
af denne lovs bestemmelser.
Derimod har betingelsen om en første studieperiode ikke på nogen måde til formål at hindre eller tage højde for eventuel tilsvarende
støtte, der modtages i en anden medlemsstat. Det kan således ikke med rette gøres gældende, at denne betingelse i sig selv
er egnet til eller nødvendig for at forebygge, at sådanne støtteydelser oppebæres to gange.
Under henvisning til samtlige ovenstående bemærkninger skal det spørgsmål, der er fælles for de to hovedsager, besvares således,
at artikel 17 EF og 18 EF under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagerne, er til hinder for en betingelse, hvorefter
det for tildeling af uddannelsesstøtte til studier i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor de studerende, der ansøger
om støtten, er statsborgere, kræves, at disse studier er en fortsættelse af en uddannelse, der har været fulgt i mindst et
år på deres oprindelsesmedlemsstats område.

Andet spørgsmål i sag C-12/06
Ifølge den forelæggende ret skal Iris Bucher gives medhold i den af hende anlagte sag, såfremt det spørgsmål, der er fælles
for de to hovedsager, besvares bekræftende.
Under disse omstændigheder er det ufornødent at besvare det andet spørgsmål i sag C-12/06, da det første spørgsmål er besvaret
bekræftende.

Sagsomkostningerne
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i de sager, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i
forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Store Afdeling) for ret:
Artikel 17 EF og 18 EF er under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagerne, til hinder for en betingelse, hvorefter
det for tildeling af uddannelsesstøtte til studier i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor de studerende, der ansøger
om støtten, er statsborgere, kræves, at disse studier er en fortsættelse af en uddannelse, der har været fulgt i mindst et
år på deres oprindelsesmedlemsstats område.
Underskrifter
*
Processprog: tysk.