CELEX: 61999CJ0400(01)
Ieškinys dėl panaikinimo
Valstybės pagalba
Priemonės, susijusios su jūrų transporto bendrovėmis
Viešųjų paslaugų teikimo sutartys
Valstybės pagalbos nebuvimas, esama valstybės pagalba arba nauja valstybės pagalba
88 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros pradėjimas
Pareiga sustabdyti

Italijos Respublika savo ieškinyje prašo panaikinti Europos Bendrijų Komisijos sprendimą (apie jį buvo pranešta 1999 m. rugpjūčio
6 d. raštu SG(99) D/6463) pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą, susijusią su valstybės pagalba C‑64/99 (ex NN 68/99)
– Italija – suteikta
Gruppo Tirrenia di Navigazione
įmonėms (OL C 306, p. 2, toliau – ginčijamas sprendimas), tiek, kiek šis sprendimas yra susijęs su nagrinėjamos valstybės
pagalbos sustabdymu.

Faktai ir procesas
Gavusios skundus, kad Italijos valdžios institucijos be leidimo suteikė valstybės pagalbą vidaus transporto keltais paslaugoms,
kurias teikia
Gruppo Tirrenia di Navigazione
įmonės (toliau –
Tirrenia
įmonių grupė), 1999 m. kovo 12 d. Komisijos tarnybos raštu pateikė Italijos valdžios institucijoms su tuo susijusius klausimus.
Šis prašymas pateikti informaciją yra konkrečiai susijęs su
Tirrenia
įmonių grupės įmonėms tenkančiais viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimais ir su sąlygomis, pagal kurias nustatomos dėl šių
įpareigojimų atsirandančios papildomos išlaidos bei jų atlyginimas.
Pasikeitusi įvairiais raštais su Italijos valdžios institucijomis, Komisija nusprendė, kad yra rimtų abejonių dėl šių priemonių,
galbūt laikytinų valstybės pagalba
Tirrenia
įmonių grupės įmonėms, atitikties Bendrajai rinkai. Dėl šios tariamos valstybės pagalbos ginčijamu sprendimu buvo pradėta
procedūra pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Šioje procedūroje Komisija vertino nagrinėjamas priemones kaip naują pagalbą arba
kaip esamos pagalbos EB 88 straipsnio 3 dalies prasme (toliau – nauja pagalba) pakeitimus, o ne kaip esamą pagalbą EB 88 straipsnio
1 dalies prasme (toliau – esama pagalba). Vėliau apie šį sprendimą ji pranešė Italijos valdžios institucijoms.
Sprendimo dalyje „Išvados“ Komisija visų pirma nurodė, kad ji pasilieka teisę prašyti Italijos valdžios institucijų sustabdyti
bet kokios pagalbos, viršijančios bendros ekonominės svarbos paslaugų teikimo grynąsias papildomas išlaidas, mokėjimą. Vėliau
ji paragino Italijos valdžios institucijas per dešimt darbo dienų patvirtinti šio mokėjimo sustabdymą ir nurodė, kad jei šias
išlaidas viršijanti pagalba nebus sustabdyta ir jei sustabdyto mokėjimo suma nebus pagrįsta, ji Italijos valdžios institucijoms
galės uždrausti imtis tam tikrų veiksmų. Komisija teigė, kad būtina sustabdyti mokėjimą siekiant apriboti konkurencijos iškraipymų
poveikį, tačiau tai neapima pačių paslaugų teikimo sustabdymo – jos ir toliau gali būti teikiamos Bendrijos teisę atitinkančiais
būdais. Ypač ji atkreipė Italijos valdžios institucijų dėmesį į EB 88 straipsnio 3 dalies sustabdomąjį poveikį bei į 1995 m.
vasario 22 d. valstybės narėms išsiųstą raštą, kuriame ji nurodė, kad iš gavėjo gali būti išieškota visa neteisėtai suteikta
pagalba.
1999 m. spalio 18 d. Italijos Respublika pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo „tiek, kiek juo nusprendžiama
sustabdyti neteisėta pripažintą pagalbą“.
1999 m. spalio 19 d.
Tirrenia di Navigazione SpA
,
Adriatica di Navigazione SpA, Caremar SpA, Toremar SpA, Siremar SpA
ir
Saremar SpA – Tirrenia
įmonių grupės įmonės – Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateikė ieškinį, įregistruotą numeriu T‑246/99, dėl viso
ginčijamo sprendimo panaikinimo.
Atskiru dokumentu, kuris Teisingumo Teismo kanceliarijai buvo pateiktas 1999 m. lapkričio 25 d., Komisija, remdamasi EB 91 straipsnio
1 dalimi, prašo Teisingumo Teismo, nenagrinėjant klausimo iš esmės, pripažinti, kad nebėra reikalo priimti sprendimo arba
patenkinti prieštaravimo dėl nepriimtinumo.
2001 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismas tarpiniu sprendimu (C‑400/99, Rink. p. I‑7303, toliau – tarpinis sprendimas) atmetė
šį prašymą ir bylą nagrinėjo iš esmės. Šiame sprendime Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, jog ieškinys yra priimtinas,
nes Komisija nagrinėjamas priemones pripažino neteisėtai teikiama nauja pagalba, nors Italijos vyriausybė teigė, kad tam tikros
priemonės buvo susijusios su teisėtai teikiama esama pagalba, o kitos neturi pagalbos požymių – tai reiškia, jog šios priemonės,
priešingai, nei buvo nuspręsta ginčijamame sprendime, neturėjo būti sustabdytos. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, Teisingumo
Teismas nutarė, kad šis sprendimas sukėlė savarankiškų teisinių padarinių, todėl iš esmės jis yra aktas, dėl kurio galima
paduoti ieškinį. Išsamesnę analizę, kuria remdamasis Teisingumo Teismas padarė šią išvadą, galima rasti tarpiniame sprendime.
2003 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismas antrosios (išplėstinės) kolegijos nutartimi pagal Teisingumo Teismo statuto
54 straipsnio trečią dalį sustabdė savo nagrinėjamos bylos T‑246/99 procesą, kol Teisingumo Teismas priims sprendimą šioje
byloje.
Tuo metu Komisija, vadovaudamasi 1991 m. su Italijos valstybe sudarytoje konvencijoje dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų
nustatyta tvarka, nutraukė ginčijamu sprendimu pradėtą procedūrą dėl vienai iš
Tirrenia
įmonių grupės įmonių, t. y. jūros transporto bendrovei
Tirrenia di Navigazione SpA
, suteiktų priemonių (2001 m. birželio 21 d. Sprendimas dėl valstybės pagalbos, kurią Italija išmokėjo jūros transporto bendrovei
Tirrenia di Navigazione
(OL L 318, p. 9, toliau – 2001 m. birželio 21 d. Sprendimas). Komisija įvertino tų lėšų išmokėjimą kaip kompensaciją už viešųjų
paslaugų teikimą nuo 1990 m. sausio 1 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d., suderinamą su Bendrąja rinka, ir leido teikti tokio paties
tipo pagalbą nuo 2001 m. sausio 1 d. iki 2004 m. gruodžio 31 d., laikantis tam tikrų sąlygų. Tačiau šiame sprendime Komisija
ir toliau šias priemones laikė nauja pagalba, o tai Italijos Respublika ginčija šiame ieškinyje.
Antruoju sprendimu, priimtu pasibaigus šios bylos rašytinei proceso daliai, Komisija nutraukė ginčijamu sprendimu pradėtą
procedūrą dėl kitų
Tirrenia
įmonių grupės įmonių (2004 m. kovo 16 d. Komisijos sprendimas 2005/163/EB dėl valstybės pagalbos, kurią Italija suteikė jūros
transporto bendrovėms
Adriatica
,
Caremar
,
Siremar
,
Saremar
ir
Toremar
(
Gruppo Tirrenia
) (OL L 53, 2005, p. 29). Komisija didelę dalį pagalbos, suteiktos šioms įmonėms kaip kompensacijos už viešųjų paslaugų teikimą
nuo 1992 m. sausio 1 d., pripažino suderinama su Bendrąja rinka ir nustatė tam tikras pagalbos išmokėjimo nuo 2004 m. sąlygas.
Tačiau ji pripažino
Adriatica
bendrovei suteiktą pagalbą, skirtą nuo 1992 m. sausio mėn. iki 1994 m. liepos mėn. išlaikyti jūros ryšio liniją, prieštaraujančia
Bendrajai rinkai ir panaikino
Caremar
bendrovei nuo 2004 m. rugsėjo 1 d. teiksimą pagalbą, skirtą užtikrinti spartų keleivinį jūros transporto ryšį. Šiame antrajame
procedūros nutraukimo sprendime, kaip ir ginčijamame sprendime, Komisija pagalbą visoms nurodytoms priemonėms laikė nauja.

Šalių reikalavimai
Italijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti 1999 m. rugpjūčio 6 d. Komisijos raštą „tiek, kiek jame nurodyta sustabdyti neteisėta pripažintą pagalbą“,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–        pripažinti, kad išnyko ieškinio dėl ginčijamo sprendimo dalies, susijusios su pagalba
Tirrenia di Navigazione
, dalykas,
–        dėl likusių reikalavimų ieškinį atmesti,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl reikalavimų, susijusių su tuo, jog nebėra reikalo priimti sprendimą
Savo triplike Komisija teigia, kad išnyko ieškinio dalies, susijusios su
Tirrenia di Navigazione SpA
suteikta pagalba, dalykas. Kadangi 2001 m. birželio 21 d. Sprendimas nebuvo ginčijamas prieš pasibaigiant ieškinio senaties
terminui, galutinai nuspręsta, kad šios įmonės naudai priimtos priemonės, nors ir suderinamos su Bendrąja rinka, yra neteisėta
pagalba, t. y. nauja pagalba, vykdoma be išankstinio leidimo, kurio reikalaujama pagal EB 88 straipsnio 3 dalį. Jos atžvilgiu
ginčijamas sprendimas prarado bet kokį savarankišką teisinį poveikį, todėl Italijos vyriausybė nebėra suinteresuota jį panaikinti.
Komisijos argumentas atmestinas.
Tiesa, kad 2001 m. birželio 21 d. Sprendimu iš dalies užbaigdama ginčijamu sprendimu pradėtą procedūrą Komisija patvirtino
savo išankstinį vertinimą, jog
Tirrenia di Navigazione SpA
grupei išmokėtos subsidijos, padengiančios viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimus, yra EB 88 straipsnio 3 dalyje numatyta
nauja pagalba – šis sprendimas, kuris nebuvo ginčijamas prieš pasibaigiant ieškinio senaties terminui, yra galutinis. Tačiau
dėl ginčijamo sprendimo pareikštas ieškinys iš esmės yra paduotas siekiant, kad būtų pripažinta, jog priemonės, kurias Komisija
šiuo sprendimu prašė sustabdyti, neturėjo būti sustabdytos iki sprendimo ar sprendimų, užbaigiančių ginčijamu sprendimu pradėtą
procedūrą, priėmimo. Taigi šis klausimas nėra susijęs su procedūros galutinio sprendimo dalyku, išplaukiančiu iš EB 88 straipsnio
2 dalies pirmosios pastraipos ir 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias (EB 88) straipsnio
taikymo taisykles (OL L 83, p. 1, toliau – Reglamentas dėl valstybės pagalbos), 7 straipsnio 2–5 dalių bei 14 dalies.
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad ieškinio dalykas neišnyko.

Dėl esmės
Italijos vyriausybė iš esmės pateikia keturis ginčijamo sprendimo panaikinimo pagrindus. Visų pirma ji teigia, kad ginčijamas
sprendimas yra nepakankamai motyvuotas. Antra, Komisija, prieš priimdama ginčijamą sprendimą, nesuteikė Italijos valdžios
institucijoms galimybės pateikti pastabas. Trečia, ji viršijo savo įgaliojimus. Galiausiai ginčijamas sprendimas dėl įvairių
priežasčių pažeidė EB 87 straipsnio 1 dalį ir EB 88 straipsnio 1 bei 3 dalis.

Dėl motyvavimo
Šalių argumentai
Italijos vyriausybė priekaištauja Komisijai, jog ši ginčijamame sprendime nesirėmė Reglamentu dėl valstybės pagalbos, kuris
jau buvo įsigaliojęs.
Komisija atsikerta, kad sprendimo pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį – kaip ir ginčijamo sprendimo atveju – teisinis
pagrindas yra tiesiogiai nurodytas Sutartyje ir todėl nereikia remtis Reglamentu dėl valstybės pagalbos.
Teisingumo Teismo vertinimas
EB 253 straipsnis visų pirma nustato, kad Komisijos priimtuose aktuose nurodomos juos priimti paskatinusios priežastys. Pareigos
nurodyti sprendimo, galinčio pažeisti asmenų teises, motyvus tikslas – leisti Teisingumo Teismui vykdyti sprendimo teisėtumo
teisminę priežiūrą bei suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kad jis galėtų sužinoti, ar sprendimas
yra pagrįstas arba ar jis yra su trūkumais, ir užginčyti jo teisėtumą (žr. visų pirma 1981 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Michel prieš Parlamentą
, 195/80, Rink. p. 2861, 22 punktą).
Šioje byloje tai, kad ginčijamame sprendime nėra nurodytas Reglamentas dėl valstybės pagalbos arba tam tikros jo nuostatos,
gali būti motyvavimo trūkumas tik tuo atveju, jeigu Komisija būtų taikiusi tiesiogiai iš Sutarties neišplaukiančias šio reglamento
nuostatas. Šiuo klausimu pažymėtina, kad šis reglamentas daugiausia susistemina prieš jį priimant Bendrijos teismų atliktą
su valstybės pagalba susijusių Sutarties procedūrinių nuostatų aiškinimą.
Šiuo atveju ginčijamas sprendimas neįgyvendina jokios procedūros, susijusios su valstybės pagalbos kontrole, nuostatos, kuri
neišplaukia tiesiogiai iš Sutarties. Šiuo sprendimu Komisija pagal EB 88 straipsnio 2 dalį paprašė Italijos valdžios institucijų
pateikti savo pastabas dėl jame nurodytų priemonių bei šiame prašyme laikinai pripažino šias priemones nauja pagalba ir nurodė
jas sustabdyti sprendime apibrėžta dalimi (žr. 1992 m. birželio 30 d. Sprendimų
Ispanija prieš Komisiją
, C‑312/90, Rink. p. I‑4117, 17 punktą ir
Italija prieš Komisiją
, C‑47/91, Rink. p. I‑4145, 18 punktą bei tarpinio sprendimo 56 punktą). Jokia šio sprendimo procedūra ar jo teisinis poveikis
nėra pagrįsti naujoviška Reglamento dėl valstybės pagalbos nuostata.
Taigi ieškinio pagrindas, susijęs su ginčijamo sprendimo motyvavimo trūkumu, yra atmestinas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, jog nebuvo sudaryta galimybė pateikti pastabas
Šalių argumentai
Italijos vyriausybė teigia, kad Komisija, prieš priimdama ginčijamą sprendimą, kuriuo buvo sustabdyti tam tikri mokėjimai,
turėjo sudaryti galimybę pateikti pastabas. Ji mano, kad tokie Komisijos veiksmai yra sunkus pažeidimas, ypač kalbant apie
ginčijamame sprendime nurodytas dviejų rūšių priemones, būtent
Tirrenia
įmonių grupės 1999–2002 m. pramoninį projektą lydinčiąsias priemones ir mokestines priemones, susijusias su apsirūpinimu degalais
bei tepimo alyva, apie kurias prieš priimant ginčijamą sprendimą Italijos valdžios institucijoms nebuvo užsiminta.
Komisija pažymi, kad šis sprendimas neįpareigoja sustabdyti tokių priemonių. Reglamento dėl valstybės pagalbos 11 straipsnio
1 dalies nuostata, įpareigojanti prieš nurodant sustabdyti sulaukti suinteresuotos valstybės narės pastabų, – ja ieškinyje
remiasi Italijos vyriausybė, – Komisijos nuomone, negalėjo būti taikoma. Konkrečiai kalbant, ginčijamame sprendime buvo tik
pasiūlyta pateikti pastabas dėl galimo vėlesnio privalomo nurodymo sustabdyti.
Komisija priduria, kad naujos pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta ir kuri buvo pradėta teikti (Reglamento dėl valstybės pagalbos
III skyriuje nurodytos „neteisėtos“ valstybės pagalbos), atveju, prieš priimant sprendimą pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio
2 dalį, nėra privaloma susirašinėti su suinteresuota valstybe. Iš tikrųjų reglamento 10 straipsnio 2 dalis aiškiai leidžia
Komisijai iš anksto prašyti valstybės pateikti informaciją, tačiau jos tai daryti neįpareigoja. Pagal šio reglamento 13 straipsnio
1 dalį leidžiama pradėti aptariamą procedūrą nenustatant jokio išankstinio įpareigojimo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Atsižvelgiant į sprendimo pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį teisines pasekmes, kai nurodytos priemonės laikinai
pripažįstamos nauja pagalba, nors suinteresuota valstybė narė gali ir nesutikti su tokiu vertinimu (žr. tarpinio sprendimo
59 ir 60 punktus), Komisija turi su suinteresuota valstybe nare pirmiausia išnagrinėti atitinkamas priemones, kad ši valstybė
prireikus galėtų Komisijai nurodyti, jog, jos nuomone, aptariamos priemonės nėra pagalba arba yra esama pagalba.
Komisijos nurodyti Reglamento dėl valstybės pagalbos 10 ir 13 straipsniai šį reikalavimą atitinka. 10 straipsnio, kuris taikomas,
kai Komisija turi informacijos apie tariamai neteisėtą pagalbą, neatsižvelgiant į jos šaltinį, 2 dalyje naudojamas žodis „prireikus“,
kuriuo pradedamas sakinys „(prireikus Komisija) prašo suinteresuotos valstybės narės jai pateikti informacijos“, rodo, jog
gali būti ir kitaip, jei Komisija kartu su valstybe nare pakankamai išsamiai išnagrinėja atitinkamą priemonę, pavyzdžiui,
kai pati valstybė narė informuoja Komisiją apie šią priemonę. Tai nereiškia, kad Komisija gali nenagrinėti atitinkamos priemonės
kartu su valstybė nare prieš pradėdama šios valstybės atžvilgiu procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Be to, 13 straipsnis,
kuriame nurodyta, kad galimos neteisėtos pagalbos patikrinimas užbaigiamas priimant sprendimą pradėti šią procedūrą, neatleidžia
Komisijos nuo pareigos atitinkamą priemonę išnagrinėti kartu su suinteresuota valstybe nare dar prieš priimant tokį sprendimą.
Šioje byloje Komisija, prieš priimdama ginčijamą sprendimą, kuriuo bent iš dalies ši tvarka buvo sustabdyta, kartu su Italijos
valdžios institucijomis neišnagrinėjo lengvatinės mokestinės tvarkos, kuri buvo taikoma
Tirrenia
įmonių grupei jai aprūpinant savo laivus degalais ir tepimo alyva. Jeigu Komisija tai būtų padariusi, Italijos valdžios institucijos,
siekdamos įrodyti, kad ši tvarka neturi būti sustabdyta kaip neteisėta pagalba, būtų iš karto pateikusios visą informaciją.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2001 m. birželio 21 d. Sprendime dėl dalinio procedūros, susijusios su
Tirrenia di Navigazione
, užbaigimo Komisija nurodė, jog priėmus 1996 m. kovo 2 d. Sprendimą, t. y. prieš priimant ginčijamą sprendimą, Italijos valdžios
institucijos išplėtė šios tvarkos taikymą visiems uoste remontui pastatytiems laivams.
Tačiau dėl 1999–2002 m.
Tirrenia
įmonių grupės pramoninio plano iš bylos medžiagos aišku, kad savo 1999 m. kovo 12 d. rašte išdėstytame prašyme pateikti informacijos
Komisija kalbėjo apie daugiamečių ekonominių planų, kuriuos
Tirrenia
įmonių grupės turi pateikti Italijos valdžios institucijoms, įgyvendinimo tvarką. Todėl, jei buvo rengiamas naujas planas
arba ankstesnį planą papildančios priemonės, kuriuos tame laiške nurodytų priemonių išankstinio tyrimo etape pristatė grupė,
Italijos valdžios institucijos galėjo tikėtis, kad šis naujas planas arba šie papildymai bus įtraukti į būsimą sprendimą pradėti
procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Jos pačios galėjo apie tai informuoti Komisiją, prireikus nurodydamos argumentus,
kad nebūtų įtrauktos į sprendimą dėl tariamai naujos pagalbos.
Kalbant apie
Tirrenia
įmonių grupei išmokėtas subsidijas už viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimus, iš bylos medžiagos aišku, kad šias priemones
nagrinėjo tiek Komisijos tarnybos, tiek Italijos valdžios institucijos 1999 m. kovo 12 d. Komisijos prašyme pateikti informacijos,
Italijos valdžios institucijų pateiktame atsakyme bei dvišaliame susitikime, ir tai vyko prieš priimant ginčijamą sprendimą.
Šiuo atžvilgiu Italijos vyriausybė negali teigti, kad ji neturėjo galimybės pateikti svarbios informacijos dar prieš priimant
ginčijamą sprendimą.
Ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas, nes juo sustabdomas mokestinės tvarkos, taikomos
Tirrenia
įmonių grupei aprūpinant savo laivus degalais ir tepimo alyva, įgyvendinimas.
Šiame etape tolimesnė sprendimo analizė yra susijusi tik su
Tirrenia
įmonių grupės įmonėms išmokėtomis subsidijomis pagal viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimus, dėl kurių Italijos vyriausybė
teigia, kad jei šios subsidijos turi pagalbos požymių, jos bet kuriuo atveju yra esama pagalba, ir su
Tirrenia
įmonių grupės 1999–2002 m. pramoniniu planu.

Dėl įgaliojimų viršijimo
Šalių argumentai
Italijos vyriausybė mano, kad ginčijamame sprendime, kuriuo nagrinėjamos priemonės pripažįstamos neteisėta pagalba ir nurodoma
ją sustabdyti, nepateikiami pagrįsti tokio vertinimo motyvai. Vienintelis sustabdymo motyvas yra susijęs su žala, kuri galėtų
atsirasti
Tirrenia
konkurentams įgyvendinant nagrinėjamas priemones, tačiau jis neįrodo, kad tai yra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme
ir nauja pagalba. Taigi Komisija priėmė sprendimą sustabdyti tik dėl atsargumo tam atvejui, jeigu aptariamos priemonės iš
tikrųjų būtų neteisėta nauja pagalba, tačiau šis sprendimas niekaip nėra pagrįstas išsamiu tyrimu, leidžiančiu daryti tokią
išvadą.
Šiuo klausimu Komisija pažymi, kad ginčijamame sprendime nėra privalomo nurodymo sustabdyti, dėl ko būtų reikėję įrodyti neteisėtos
pagalbos egzistavimą. Ji tik išreiškė abejones dėl pagalbos buvimo, jos neteisėto pobūdžio ir suderinamumo su Bendrijos rinka.
Samprotavimai dėl galimos žalos, kuri galėtų atsirasti
Tirrenia
konkurentams įgyvendinant nagrinėjamas priemones, yra susiję tik su galimu vėlesniu sustabdymu, dėl kurio Italijos valdžios
institucijoms buvo pasiūlyta pateikti savo pastabas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Įgaliojimų viršijimo sąvoka apima situaciją, kai valdžios institucija naudojo savo įgaliojimus siekdama ne to tikslo, kuriam
jai tie įgaliojimai buvo suteikti (žr. visų pirma 1982 m. vasario 4 d. Sprendimo
Buyl ir kt. prieš Komisiją
, 817/79, Rink. p. 245, 28 punktą). Sprendimas yra priimtas viršijant įgaliojimus, tik jeigu objektyvūs, svarbūs ir nuoseklūs
požymiai rodo, jog jis buvo priimtas siekiant tokio tikslo (žr. visų pirma 1966 m. gegužės 5 d. Sprendimą
Guttmann
, 18/65 ir 35/65, Rink. p. 149, 170).
Šios bylos atveju taip nėra. Kaip Teisingumo Teismas tarpiniame sprendime jau buvo nusprendęs, priemonių, kurias Komisija
sprendimu pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pripažįsta nauja pagalba, sustabdymas tiesiogiai išplaukia iš tokio
vertinimo bei EB 88 straipsnio 3 dalies nuostatos paskutinio sakinio. Taigi įgaliojimų viršijimas gali būti nustatytas tik
tuomet, jei būtų įrodyta, kad Komisija nauja pagalba pripažino priemones, dėl kurių ji negalėjo turėti jokių abejonių, kad
tai yra esama pagalba, kuriai taikoma EB 88 straipsnio 1 dalis, arba net priemones, kurioms netaikomi EB 87 ir 88 straipsniai,
t. y. jeigu būtų įrodyta, jog Komisija sąmoningai norėjo labai greitai uždrausti taikyti priemones, dėl kurių ji negalėjo
turėti jokių abejonių, jog jos bent iki procedūros pabaigos dar gali būti teisiškai įgyvendinamos.
Taigi ginčijamo sprendimo priėmimo dieną, atsižvelgiant į Komisijos tuo metu turimą informaciją, neatrodė neabejotina, kad
Tirrenia
įmonių grupei išmokėtos subsidijos, viršijančios bendros ekonominės svarbos paslaugų teikimo grynąsias papildomas išlaidas,
kurių išmokėjimą sustabdė šis sprendimas, yra esama pagalba nurodytąja prasme arba priemonės, neturinčios pagalbos požymių.
Taigi ieškinio pagrindas, susijęs su įgaliojimų viršijimu, nėra pagrįstas.

Dėl EB 87 straipsnio 1 dalies ir 88 straipsnio 1 ir 3 dalių pažeidimo
Šalių argumentai
Italijos vyriausybė pažymi, kad ginčijamame sprendime Komisija nurodo, jog šiame etape neįmanoma priimti sprendimo dėl pagalbos
požymių buvimo. Esant tokiam netikrumo laipsniui negalima pradėti procedūros dėl nagrinėjamų priemonių sustabdymo. Šiuo klausimu
Italijos vyriausybė remiasi 1994 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Italija prieš Komisiją
(C‑47/91, Rink. p. I‑4635), kuriame, spręsdamas klausimą dėl atskiros pagalbos suderinamumo su sprendimu, patvirtinančiu pagalbos
schemą, jis nusprendė:
„33      <…> (kadangi EB 88 straipsnio 3 dalis) suteikia Komisijai įgaliojimus nurodyti sustabdyti tik naujos pagalbos teikimą, nepakanka
to, jog ji vien tik turi abejonių dėl atskiros pagalbos suderinamumo su sprendimu, patvirtinančiu pagalbos schemą.
34      Jeigu Komisija turi abejonių dėl atskiros pagalbos suderinamumo su sprendimu, patvirtinančiu pagalbos schemą, ji turi kreiptis
į atitinkamą valstybė narę, kad ši per jos nustatytą terminą pateiktų visus dokumentus, informaciją ir duomenis, būtinus priimti
sprendimą dėl ginčijamos pagalbos suderinamumo su sprendimu, patvirtinančiu pagalbos schemą.“
Be to, Italijos vyriausybės nuomone, Komisija ginčijamame sprendime sutiko, kad pagalba yra būtina siekiant padengti papildomas
viešųjų paslaugų teikimo išlaidas, kurios buvo patirtos pagal galiojančias viešųjų paslaugų teikimo sutartis prieš įsigaliojant
1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamentui (EEB) Nr. 3577/92, taikančiam laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui
valstybėse narėse (jūrų kabotažas) (OL L 364, p. 7), ir yra leidžiama pagal šio reglamento 4 straipsnio 3 dalį, kurioje nustatyta:
„Esamos viešųjų paslaugų teikimo sutartys gali galioti iki atitinkamos sutarties galiojimo termino pabaigos“ (Pataisytas vertimas).
Šiuo požiūriu Italijos vyriausybė nurodo, kad viskas, kas buvo išmokėta
Tirrenia
įmonių grupės įmonėms už jų atliekamas viešųjų paslaugų teikimo užduotis, yra numatyta Transporto ministerijos su šiomis
įmonėmis sudarytose viešųjų paslaugų teikimo sutartyse ir kad 1991 m. Komisija gavo pranešimą apie šias sutartis ir su tuo
susijusi tam tikra informacija jai buvo perduota 1991–1997 m. laikotarpiu. Savo dublike ji pažymi, kad galima pagalba taip
buvo įgyvendinama prieš Reglamentu Nr. 3577/92 įtvirtintą liberalizavimą, nes esminiai viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimų
elementai ir su jais susijusios kompensacijos buvo nustatyti net prieš Romos sutartį, ir kad bet kuriuo atveju Komisija, gavusi
pranešimą apie šias sutartis, tiesiogiai arba netiesiogiai davė leidimą teikti šią pagalbą. Taigi, jei
Tirrenia
įmonių grupės įmonių naudai įvykdyti mokėjimai ir turėjo būti pripažįstami pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, jie bet
kuriuo atveju buvo esama pagalba.
Italijos vyriausybės nuomone, Komisija, siekdama išsiaiškinti, ar tai buvo esama, ar nauja pagalba, neatsižvelgė į 1991–1997 m.
laikotarpiu jai perduotą informaciją. Komisija iš karto nepagrįstai pasirinko antrąją prielaidą.
Komisija teigia, kad priimant sprendimą pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį yra normalu pareikšti abejones dėl
to, ar nagrinėjamos priemonės turi pagalbos požymių. Komisija pažymi, kad ginčijamame sprendime ji vis dėlto nepareiškė jokių
abejonių dėl nagrinėjamų priemonių naujumo, nes Italijos valdžios institucijos, susirašinėdamos prieš šio sprendimo priėmimą,
visiškai nepaminėjo, jog tai buvo esama pagalba. Taigi šios aplinkybės nėra panašios į bylos aplinkybes, susiklosčiusias priimant
nurodytą sprendimą
Italija prieš Komisiją
.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kai Komisija nagrinėja pagalbos priemones pagal EB 87 straipsnį, siekdama nustatyti, ar jos suderinamos su bendrąja rinka,
ji privalo pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, jeigu po išankstinio tyrimo etapo negalima pašalinti visų sunkumų,
dėl kurių ji negali daryti išvados dėl šių priemonių suderinamumo su bendrąja rinka (1984 m. kovo 20 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, 84/82, Rink. p. 1451, 13 punktas). Paprastai tokie pat principai turi būti taikomi, kai Komisija dar abejoja dėl paties
nagrinėjamos priemonės priskyrimo pagalbai EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Taigi negalima priekaištauti Komisijai, kad ji
pradėjo procedūrą, net jeigu ji šiuo tikslu savo priimtame sprendime ir pareiškia abejonių dėl to, ar joje nagrinėjamos priemonės
laikytinos pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Tačiau atsižvelgiant į procedūros, kurioje priemonės laikomos nauja pagalba, pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pradėjimo teisines
pasekmes, kai suinteresuota valstybė narė teigia, jog šios priemonės nėra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, Komisija,
remdamasi valstybės šiame etape pateikta informacija, turi pakankamai nuodugniai išnagrinėti šį klausimą, net jeigu tyrimo
rezultatai nėra galutiniai. Pagal EB 10 straipsnyje įtvirtintą valstybių narių ir institucijų sąžiningo bendradarbiavimo principą,
be to, kad nebūtų pernelyg uždelsta procedūra, pati valstybė narė, mananti, kad nagrinėjamos priemonės nėra pagalba, turi
kuo anksčiau pateikti Komisijai tokią nuomonę pagrindžiančią informaciją, kai tik Komisija dėl jų į ją kreipiasi. Jeigu ši
informacija leidžia išsklaidyti abejones, jog nagrinėjamos priemonės neturi pagalbos požymių, Komisija negali pradėti procedūros
pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Tačiau, jeigu remiantis šia informacija negalima pašalinti abejonių dėl pagalbos požymių buvimo
ir jeigu lieka abejonių dėl jų suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija turi pradėti šią procedūrą.
Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad atsakydamos į pirmą Komisijos prašymą pateikti informaciją Italijos valdžios institucijos
teigė, jog subsidijos, susijusios su viešųjų paslaugų teikimo sutartimis, 1991 m. sudarytomis su
Tirrenia
įmonių grupės įmonėmis, nėra valstybės pagalba. Tačiau, kadangi šiame etape nėra galimybės patikrinti subsidijų atitikties
papildomoms išlaidoms, susijusioms su viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimu, Komisija pagrįstai turi teisę abejoti, ar šios
subsidijos turi pagalbos požymių. Be to, Komisija siekė sustabdyti tik subsidijų, viršijančių bendros ekonominės svarbos paslaugų
teikimo grynąsias papildomas išlaidas, mokėjimą. Taip pat šioje byloje Italijos vyriausybė nurodė, kad ji nemanė esant būtina
pareikšti nuomonės dėl EB 87 straipsnio taikymo jos ryšiams su
Tirrenia
įmonių grupe, nes
Tirrenia
įmonių grupė yra viešųjų paslaugų teikimo sutarčių šalis. Kalbant apie
Tirrenia
įmonių grupės 1999–2002 m. pramoninį planą, reikia pažymėti, kad Italijos valdžios institucijos nepateikė Komisijai prieš
jai priimant ginčijamą sprendimą su juo susijusios informacijos, galinčios prireikus įrodyti, jog jame numatytos priemonės
nėra valstybės pagalba. Tokiomis aplinkybėmis ši vyriausybė negali priekaištauti Komisijai, kuri, turėdama abejonių, ar išnagrinėtos
priemonės turi pagalbos požymių, pradėjo EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą.
Prieštaravimas, kad Komisija nagrinėjamas priemones nepagrįstai pripažino nauja pagalba, nors turėjo informacijos, leidžiančios
jas laikyti esama pagalba, yra susijęs tik su
Tirrenia
įmonių grupės įmonių finansavimu pagal 1991 m. sudarytas viešųjų paslaugų teikimo sutartis. Šiame sprendimo etape toliau nebeanalizuojamas
1999–2002 m. pramoninis planas. Todėl Komisijos pateiktas gynybos argumentas, kad Italijos valdžios institucijos nepateikė
šios informacijos prieš pradedant procedūrą, atsižvelgiant į faktines aplinkybes, iš dalies turi būti atmestas.
Iš tikrųjų iš bylos medžiagos išplaukia, kad po Italijos valdžios institucijų atsakymo į pirmą Komisijos prašymą pateikti
informaciją jos teigė, jog su
Tirrenia
įmonių grupės įmonėmis sudarytoms viešųjų paslaugų teikimo sutartims taikoma Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalis,
ir tai iš esmės patvirtino, kad pagal šias sutartis teikiama pagalba buvo teisėta ir todėl ji buvo ne nauja, o esama pagalba.
Tačiau vien šiame atsakyme pateiktos nuorodos į 1991–1997 m. susirašinėjimą su Komisija, nenustačius jokio per šį susirašinėjimą
pateiktos informacijos ir galimo nagrinėjamų priemonių pripažinimo esama pagalba tarpusavio ryšio, nepakanka, kad Italijos
vyriausybė galėtų priekaištauti Komisijai, jog ši, prieš pradėdama procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį ir vertindama,
ar priemonės yra naujos, ar esamos, neatsižvelgė į šią informaciją
Taigi Italijos vyriausybės nurodytas ieškinio pagrindas toliau nagrinėjamas tiek, kiek jis paremtas tuo, kad Komisija, nuspręsdama
nagrinėjamas priemones laikyti nauja, o ne esama pagalba, neatsižvelgė į Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalies nuostatas.
Pareiga tam tikromis aplinkybėmis pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį nenurodo, kokia tvarka reikia priimti šį
sprendimą, t. y., ar pagal esamos pagalbos nuolatinės kontrolės procedūrą, remiantis EB 88 straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatomis,
ar pagal naujos pagalbos kontrolės procedūrą, remiantis to paties straipsnio 3 ir 2 dalių nuostatomis.
Atsižvelgiant į teisines šio procedūros pasirinkimo pasekmes, kai nagrinėjamos jau įgyvendinamos priemonės, Komisija savo
nuožiūra negali kaip pagrindinės rinktis antrosios procedūros, jeigu suinteresuota valstybė narė teigia, kad turi būti taikoma
pirmoji. Tokiu atveju Komisija turi išsamiai ištirti klausimą, remdamasi valstybės narės tame etape jai pateikta informacija,
net jeigu toks tyrimas baigiamas išankstiniu nagrinėjamų priemonių kvalifikavimu.
Kilus klausimui, ar yra pagalbos požymių, pagal EB 10 straipsnyje įtvirtintą valstybių narių ir institucijų sąžiningo bendradarbiavimo
principą ir siekdama pernelyg neuždelsti procedūros pati valstybė narė, mananti, kad ji teikia esamą pagalbą, turėtų kuo anksčiau
pateikti Komisijai tokią nuomonę pagrindžiančią informaciją, kai tik Komisija į ją kreipiasi dėl nagrinėjamos priemonės. Jeigu
atliekant pirminį vertinimą ši informacija leidžia manyti, jog nagrinėjamos priemonės tikėtinai iš tikrųjų yra esama pagalba,
Komisija turi jas vertinti vykdydama procedūrą pagal EB 88 straipsnio 1 ir 2 dalis. Tačiau, jeigu valstybės narės pateikta
informacija neleidžia daryti tokios pirminės išvados arba jeigu valstybė narė šiuo klausimu nepateikia jokios informacijos,
Komisija turi vertinti šias priemones pagal šio straipsnio 3 ir 2 dalis.
Šį atvejį reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į tokius principus.
Situacija nėra visiškai panaši į situaciją byloje, kurioje buvo priimtas nurodytas sprendimas
Italija prieš Komisiją –
juo remiasi Italijos vyriausybė. Šiame sprendime Teisingumo Teismas nutarė, kad jeigu Komisija iš naujo nagrinėtų jos pačios
anksčiau patvirtintos pagalbos schemos taikymo priemones kaip naują valstybės pagalbą, tai prieštarautų teisėtų lūkesčių ir
teisinio saugumo principams. Todėl, kai suinteresuota valstybė narė teigia, kad priemonės yra teikiamos pagal anksčiau patvirtintą
schemą, Komisija negali iš karto pradėti procedūros pagal EB 88 straipsnio 2 dalį dėl šių priemonių ir laikyti jas nauja pagalba,
dėl ko jos turėtų būti sustabdytos, bet pirma turi nustatyti, ar šios priemonės patenka į aptariamą schemą ir, jeigu taip,
ar jos atitinka pagalbos schemos patvirtinimo sprendime nustatytas sąlygas. Tik tyrimo išvadai esant neigiamai, Komisija gali
pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį ir laikyti tas priemones nauja pagalba. Tačiau, jei išvada teigiama, Komisija
turi vertinti šias priemones kaip esamą pagalbą ir pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 1 ir 2 dalis.
Tačiau šioje byloje galimas nagrinėjamų priemonių pripažinimas esama pagalba neišplaukia iš sprendimo, kurį šalys sutinka
pripažinti kaip patvirtinantį pagalbos schemą. Iš tikrųjų Italijos vyriausybė teigia, kad Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio
3 dalis patvirtina viešųjų paslaugų teikimo sutartyse numatytas pagalbos schemas, kurios ten yra minimos, tačiau Komisija
teigia priešingai. Taigi negalima tvirtinti, kad Komisija privalėjo nedelsdama išnagrinėti šių priemonių atitiktį šiam Tarybos
reglamentui, nes ji nemano, jog jis atstoja pagalbos schemą patvirtinantį sprendimą.
Šiuo atveju pirmasis klausimas, į kurį reikėjo atsakyti pasirenkant procedūrą ir nusprendžiant, kokia pagalba – esama ar nauja
– laikyti nagrinėjamas priemones, kaip tik ir buvo tai, ar Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalis, kurioje kalbama apie
viešųjų paslaugų teikimo sutartis, apima visos viešųjų paslaugų teikimo sutartyse numatytos pagalbos patvirtinimą.
Komisija nagrinėjo šį klausimą. Ginčijamame sprendime sakoma: „4 straipsnio 3 dalis leidžia esamas viešųjų paslaugų teikimo
sutartis palikti galioti iki jų galiojimo termino pabaigos. Šios „ilgo galiojimo taisyklės“ turi būti aiškinamos siaurai,
nes jos sudaro išimtį iš bendros taisyklės, pagal kurią turi būti sudaryta galimybė (viešųjų paslaugų teikimo) sutartis sudaryti
visiems suinteresuotiems Europos Sąjungos ūkio subjektams. Todėl ši taisyklė gali būti taikoma tik tai pagalbai, kuri būtina
užtikrinti viešųjų paslaugų teikimą. Pagalbą, kuri netenkina ar gali netenkinti šios sąlygos, Komisija turi nagrinėti pagal
įprastą procedūrą, remdamasi valstybės pagalbos nuostatomis“. Iš šios ištraukos aišku, kad Komisija nauja pagalba pripažino
tik lėšas, viršijančias su viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimais susijusias išlaidas. Tačiau ši analizė visiškai atitinka
ginčijame sprendime pateikto siūlymo sustabdyti tik tą pagalbą, kuri viršija bendros ekonominės svarbos paslaugų teikimo grynąsias
papildomas išlaidas, o ne visą pagalbą pagal su
Tirrenia
įmonių grupe sudarytas viešųjų paslaugų teikimo sutartis.
Taigi Italijos vyriausybė negali priekaištauti Komisijai, kad ši ginčijame sprendime, kuris numato priemonių sustabdymą, iš
karto šias priemones pripažino nauja pagalba EB 88 straipsnio 3 dalies prasme, iš anksto neišnagrinėjusi Italijos valdžios
institucijų pateiktos ir jų poziciją patvirtinančios informacijos, jog šios priemonės turi būti laikomos esama pagalba.
Iš esmės būtina išnagrinėti klausimą, ar, priešingai, nei teigia Komisija, pagal Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalį
nagrinėjamų priemonių atžvilgiu Komisija turėjo laikytis esamos pagalbos kvalifikavimo iki pat tos procedūros stadijos, kurioje
reikia pasirinkti, ar pagalbą laikyti esama, ar nauja.
Komisija nesutinka su tuo, kad Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalis leidžia teikti pagalbą ir pripažįsta ją esama vien
tik dėl to, kad ji buvo numatyta viešųjų paslaugų teikimo sutartyje, sudarytoje iki šio reglamento įsigaliojimo. Šis EB sutarties
84 straipsnio pagrindu priimtas reglamentas (po pakeitimo – EB 80 straipsnis) yra dėl laisvės teikti paslaugas jūros transporto
srityje ir tik aktas, kurio teisinis pagrindas yra EB sutarties 94 straipsnis (po pakeitimo – EB 89 straipsnis), galėjo leisti
teikti valstybės pagalbą. Šio reglamento 4 straipsnio vienintelis tikslas – leisti išlaikyti tam tikrus laisvo paslaugų judėjimo
apribojimus atsižvelgiant į būtinybę išsaugoti tam tikras bendros svarbos jūrų transporto paslaugas. Komisija pažymi, kad
bet kuriuo atveju tam tikrų
Tirrenia
įmonių grupės įmonių aptarnaujamos tarptautinės linijos nepatenka į Reglamento Nr. 3577/92, kuris yra susijęs tik su jūros
kabotažu, taikymo sritį.
Komisijos argumentai tik iš dalies yra teisingi. Šioje byloje nagrinėjamu klausimu Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio, susijusio
su viešųjų paslaugų teikimo sutartimis, sudarytomis su laivybos bendrovėmis, kurios teikia reguliarias paslaugas į salas arba
iš salų, arba tarp salų, 3 dalyje nustatyta, kad 1993 m. sausio 1 d. galiojančios viešųjų paslaugų teikimo sutartys gali galioti
iki jų termino pabaigos. Šio tipo sutartys paprastai apima finansines nuostatas, kurios yra būtinos užtikrinti jose įtvirtintų
viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimų įgyvendinimą. Kadangi Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalyje kalbama apie nagrinėjamų
sutarčių tolimesnį galiojimą ir ji nėra taikoma tik tam tikriems tokių sutarčių aspektams, jose esančioms finansinėms nuostatoms,
kurios yra būtinos užtikrinti viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimų įgyvendinimą, taikoma šio straipsnio 3 dalis. Taigi Komisija
klysta teigdama, kad ši nuostata leidžia palikti galioti tik galimas iš tokių sutarčių išplaukiančias išimtines arba specialias
teises. Be to, ginčijamame sprendime Komisijos pozicija nebuvo tokia griežta, nes ji jame pripažino, kad finansuojant tik
viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimų papildomas išlaidas, minėtų sutarčių finansavimo tvarka patenka į Reglamento Nr. 3577/92
4 straipsnio 3 dalies taikymo sritį.
Tačiau, priešingai, nei iš esmės teigia Italijos vyriausybė, jei galima pagalba viršija tai, kas būtina nagrinėjamose sutartyse
numatytiems viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimams užtikrinti, ji nepatenka į Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalies
taikymo sritį kaip tik dėl to, kad ši pagalba nėra būtina šių viešųjų paslaugų teikimo sutarčių stabilumui bei egzistavimui
užtikrinti. Todėl, remiantis šia nuostata, ji negali būti laikoma esama pagalba.
Šioje byloje Italijos vyriausybės ieškinys pareikštas tik dėl priemonių, kurias Komisija ginčijamame sprendime nurodė sustabdyti,
t. y. sustabdyti „bet kokios pagalbos, viršijančios bendros ekonominės svarbos paslaugų, teikiamų pagal Italijos valdžios
institucijų atsižvelgiant į bendrą ekonominį interesą nustatytus (viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimus), grynąsias papildomas
išlaidas, mokėjimą“. Čia kalbama apie bet kokią pagalbą, kuri nėra būtina šiems įpareigojimams užtikrinti ir kuri todėl negali
būti laikoma esama pagalba pagal Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalį. Todėl Komisija, priešingai, nei tvirtina Italijos
vyriausybė, galėjo teisiškai šią pagalbą laikyti nauja pagalba.
Taigi ieškinio pagrindas, susijęs su EB 87 straipsnio 1 dalies ir 88 straipsnio 1 ir 3 dalių pažeidimu, yra nepagrįstas.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas, nes juo iki pranešimo Italijos valdžios
institucijoms apie sprendimą nutraukti procedūrą suinteresuotos įmonės atžvilgiu sustabdomas mokestinės tvarkos, taikomos
aprūpinant
Tirrenia
įmonių grupės įmonių laivus degalais ir tepimo alyva, taikymas, o ieškinys dėl kitų reikalavimų – atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo
išlaidas. Šiuo atveju kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti Komisijos sprendimą, apie kurį Italijos valdžios institucijoms buvo pranešta 1999 m. rugpjūčio 6 d. raštu SG (99)
D/6463, pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį dėl valstybės pagalbos C‑64/99 (ex NN 68/99) sustabdymo, nes juo iki
pranešimo Italijos valdžios institucijoms apie sprendimą nutraukti procedūrą suinteresuotos įmonės atžvilgiu (2001 m. birželio
21 d. Komisijos sprendimas K(2001) 1684 arba 2004 m. kovo 16 d. Komisijos sprendimas K(2004) 470 galutinis) sustabdomas mokestinės
tvarkos, taikomos aprūpinant Tirrenia
įmonių grupės įmonių laivus degalais ir tepimo alyva, taikymas.
2.
Dėl kitų reikalavimų ieškinys atmetamas.
3.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
Proceso kalba: italų.