CELEX: 62005TJ0161
Конкуренция
Картели
Пазар на монохлороцетна киселина
Решение за установяване на нарушение на член 81 ЕО
Разпределяне на пазара и определяне на цени
Вменяване на неправомерното поведение
Глоби
Пропорционалност
Сътрудничество
Отегчаващи обстоятелства
Повторност на нарушението
Достъп до преписката
Доклад на служителя по изслушването
Разпореждане за преустановяване на нарушението

Обстоятелствата, предхождащи спора, и обжалваното решение
С Решение C (2004) 4876 окончателен от 19 януари 2005 година относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/E-1/37.773 — МХОК) (наричано по-нататък „обжалваното решение“) Комисията на Европейските общности установява, че дружеството майка Akzo Nobel NV и неговите дъщерни дружества Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel Base Chemicals AB, Eka Chemicals AB и Akzo Nobel AB (общо наричани по-нататък „групата Akzo Nobel“), Elf Aquitaine SA и неговото дъщерно дружество Arkema SA (по-рано Elf Atochem SA, впоследствие Atofina SA), Clariant AG и неговото дъщерно дружество Clariant GmbH, както и жалбоподателят, Hoechst AG, са нарушили член 81, параграф 1 EО и член 53, параграф 1 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП), като са участвали в картел, засягащ пазара на монохлороцетна киселина (член 1 от обжалваното решение).
Монохлороцетната киселина (наричана по-нататък „МХОК“) е силна органична киселина, използвана като междинен продукт по-специално в производството на препарати за почистване, лепила, помощни текстилни продукти и сгъстители за хранителни, фармацевтични и козметични продукти (съображения 3—6 от обжалваното решение).
Комисията започва своето разследване на пазара на МХОК, след като с писмо от 6 декември 1999 г. Clariant GmbH я уведомява за съществуването на картел, засягащ този пазар, и я сезира с молба за благоприятно третиране на основание на Известието на Комисията относно освобождаването от глоби или намаляването на техния размер по преписки във връзка с картели (
ОВ C 207, 1996 г., стp. 4
, наричано по-нататък „Известие относно сътрудничеството“) (съображение 43 от обжалваното решение).
Впоследствие Clariant GmbH предоставя на Комисията документите и информацията относно картела (съображения 44 и 45 от обжалваното решение).
На 14 и Комисията пристъпва към проверки на място в помещенията на Elf Atochem и тези на Akzo Nobel Chemicals и Akzo Nobel Functional Chemicals (съображение 46 от обжалваното решение).
На 28 май 2003 г. Комисията отправя до Hoechst искане за предоставяне на информация относно споразуменията и неговото участие в тях и получава отговор на На Комисията изпраща ново искане, на което Hoechst отговаря на и (съображения 53 и 55 от обжалваното решение).
В рамките на своето разследване Комисията неколкократно изпраща искания за предоставяне на информация до определени участници в картела, както и до техните конкуренти (съображения 52—55 от обжалваното решение).
На 7 и Комисията изпраща изложение на възраженията на следните дванадесет адресати: седем дружества от групата Akzo Nobel, а именно дружеството майка Akzo Nobel NV и неговите дъщерни дружества Akzo Nobel Nederland, Akzo Nobel Functional Chemicals, Akzo Nobel Chemicals, Akzo Nobel AB, Eka Chemicals и Akzo Nobel Base Chemicals; Clariant GmbH и Clariant AG (общо наричани по-нататък „Clariant“); Hoechst; Elf Aquitaine и неговото дъщерно дружество Atofina. Всеки от адресатите отговаря на това изложение.
С оглед на доказателствата, с които разполага, Комисията счита, че горепосочените предприятия са се споразумели да поддържат пазарни дялове чрез разпределяне на обеми и клиенти, че те са обменили информация относно цените и са обсъждали в рамките на редовни многостранни срещи действителните обеми на продажбите, както и информация относно цените с цел да следят прилагането на споразуменията (съображения 84—90 от обжалваното решение).
По отношение на Hoechst Комисията счита, че посоченото дружество е участвало пряко в нарушението от 1 януари 1984 г. до , тоест до датата, на която е продало своята дейност, свързана с МХОК, на Clariant AG (съображения 246 и 272 от обжалваното решение).
Комисията не приема довода, изложен от Hoechst в неговия отговор на изложението на възраженията, съгласно който то не трябва да се държи отговорно за твърдените нарушения, доколкото отговорността за посочените нарушения е изцяло прехвърлена върху Clariant по силата на изрични договорни споразумения. Комисията счита, от една страна, че Hoechst е участвало пряко в нарушението и би трябвало да се държи отговорно за целия период, през който е участвало в това нарушение преди прехвърлянето на своята дейност, свързана с МХОК, и от друга страна, че отговорността на Hoechst за неговото неправомерно поведение съгласно конкурентното право не е засегната от евентуалните договорни споразумения, сключени между страните, и от особената структура на транзакцията (съображение 248 от обжалваното решение).
Размерът на глобите е определен от Комисията съобразно нейните Насоки относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 [ВС] (
ОВ C 9, 1998 г., стр. 3
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките“) и съобразно Известието относно сътрудничеството.
В съображения 276—277 от обжалваното решение Комисията установява общите критерии, с оглед на които пристъпва към определяне на размера на глобите. Тя уточнява, че трябва да се вземат предвид всички релевантни обстоятелства, и по-специално тежестта и продължителността на нарушението, критерии, изрично предвидени в член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (
ОВ 13, 1962 г., стр. 204
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3) и в член 23, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (
ОВ L 1, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167), и да се прецени във всеки конкретен случай ролята на всяко от предприятията, участвали в нарушението. Тя подчертава, че за да направи това, при определянето на размера на глобите тя взема предвид евентуалните отегчаващи или смекчаващи обстоятелства и, когато е уместно, Известието относно сътрудничеството.
По отношение на тежестта на нарушението с оглед на това, че по естеството си то се състои в подялба на пазари и определяне на цени, на неговия умишлен характер, на неговото действително въздействие върху пазара на МХОК и на факта, че то се отнася до целия общ пазар и до цялото ЕИП от неговото създаване, Комисията счита, че предприятията, адресати на обжалваното решение, са извършили особено тежки нарушения на член 81, параграф 1 ЕО и на член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП (съображения 280, 281 и 288 от обжалваното решение).
С оглед определяне на началния размер на глобите Комисията уточнява, че при обстоятелствата по настоящото дело, в което участват няколко предприятия, е необходимо да се вземе предвид специфичната тежест и следователно действителното въздействие на неправомерното поведение на всяко от предприятията върху конкуренцията (съображение 290 от обжалваното решение).
С тази цел Комисията счита, че в конкретния случай следва да се използват пазарните дялове в ЕИП на участвалите в нарушението предприятия като база за сравнение, за да се определи тяхната съответна тежест. Сравнението е извършено на базата на дяловете, притежавани на пазара на ЕИП за разглеждания продукт през последната пълна календарна година от нарушението (1998 г.). За Hoechst взетата предвид година обаче е 1996 (съображения 291 и 292 от обжалваното решение).
Групата Akzo Nobel с пазарен дял в ЕИП, изчислен на 44%, се счита за най-големият производител и затова е включена в първата категория съответни предприятия. Hoechst и Clariant, считани за вторите по мащаби производители на МХОК, с пазарни дялове съответно от 28% и от 34%, са поставени във втора категория. Atofina, чийто пазарен дял е изчислен на 17%, е поставено в третата категория (съображения 293—295 от обжалваното решение).
Така началният размер на глобите е определен, както следва: 30 милиона евро за групата Akzo Nobel, 21 милиона за Hoechst и Clariant, 12 милиона за Atofina/Elf Aquitaine и 1,33 милиона за Eka Nobel (погрешно е посочено, че става дума за „основния размер“, съображения 296 и 297 от обжалваното решение).
Комисията освен това увеличава началния размер на глобите за всяко от предприятията с оглед на продължителността на тяхното участие в нарушението, като счита, че началният размер на наложените им глоби трябва да бъде увеличен с 10% за всяка пълна година от нарушението и допълнително с 5% за всеки период, по-дълъг или равен на шест месеца, но по-кратък от една година. Така тя увеличава със 150% началния размер на глобата, наложена на Atofina/Elf Aquitaine, със 135% този на глобата, наложена на Hoechst, и с 15% този на глобата, наложена на Clariant (съображение 302 от обжалваното решение).
За Hoechst и Atofina е приложено увеличаване с 50% на основния размер на глобата, която трябва да им бъде наложена поради повторност на нарушението, като са взети предвид отегчаващите обстоятелства, тъй като със свои предходни решения Комисията е установила участието на тези две предприятия в картели (съображения 308 и 314 от обжалваното решение).
В това отношение Комисията посочва, че Hoechst е било адресат на Решение 94/599/ЕО на Комисията от 27 юли 1994 година относно производство по прилагане на член [81 ЕО] (
ОВ L 239, стр. 14
) (наричано по-нататък „Решение „PVC II““) и на Решение 69/243/ЕИО на Комисията от относно производство по прилагане на член [81 ЕО] (
ОВ L 195, стр. 11
, наричано по-нататък „Решение „Багрилни вещества““) (съображение 309 от обжалваното решение).
Комисията не приема доводите, представени от жалбоподателя в неговия отговор на изложението на възраженията, според които дейностите, продуктите и лицата, засегнати от посочените решения, са различни от дейностите, продуктите и лицата, свързани с отрасъла на МХОК, и че Решение „Багрилни вещества“ е твърде старо. Всъщност според нея критерият за нарушение от същия вид, предвиден в Насоките, е изпълнен поради факта, че посочените предходни решения и обжалваното решение се отнасят до картели, които са свързани с подобни нарушения на член 81 ЕО. Не се изисквало дейностите, продуктите и лицата да са същите, достатъчно било предприятието да е същото, както е в конкретния случай (съображение 312 от обжалваното решение).
Комисията също отхвърля довода на жалбоподателя, че в конкретния случай бил нарушен принципът non bis in idem поради факта, че тя вече взела предвид предходните решения като отегчаващи обстоятелства в Решение 2005/493/ЕО на Комисията от 1 октомври 2003 година относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/E-1/37.370 — Сорбати), чието резюме е публикувано в
Официален вестник
на (
ОВ L 182, стр. 20
). Според Комисията, ако предприятията продължават да извършват същия вид нарушения и ако предходните глоби не са ги стимулирали да променят своето поведение, това представлява отегчаващо обстоятелство, независимо дали тя го е взела предвид като такова по предходните преписки (съображение 313 от обжалваното решение).
По отношение на прилагането на Известие относно сътрудничеството Комисията приема на основание на точка Б намаляване със 100% на размера на глобата, наложена на Clariant, тъй като то е първият участник в картела, предоставил доказателства за съществуването, действието, продължителността и прилагането на картела. Комисията преценява, че Clariant GmbH ѝ е предоставило информация относно таен картел на дата, когато тя още не е започнала разследване и не е разполагала с достатъчно сведения, за да докаже посочения картел (съображения 328—332 от обжалваното решение).
Тя счита, че Atofina може да се ползва от значително намаляване на размера на наложената му глоба, а именно 40%, доколкото то е второто предприятие, което преди изложението на възраженията ѝ е предоставило информация и доказателства, които са спомогнали да се установи съществуването на картела, и доколкото то не е оспорило истинността на фактите, на които Комисията се основава в своето изложение на възраженията, за да установи съществуването на картела (съображения 337, 338 и 340 от обжалваното решение).
Комисията посочва, че групата Akzo Nobel е третото предприятие, което преди изложението на възраженията ѝ е предоставило информация и доказателства, потвърждаващи съществуването на картела в отрасъла на МХОК, и не е оспорило истинността на фактите, на които Комисията се основава в своето изложение на възраженията, за да установи съществуването на картела. Затова тя счита, че групата Akzo Nobel изпълнява условията, установени в точка Г, параграф 2, първо и второ тире от Известието относно сътрудничеството, така че да се ползва от намаляване с 25% на размера на глобата, която би му била наложена при липса на сътрудничество с Комисията (съображения 342—346 от обжалваното решение).
За сметка на това Комисията не приема доводите на Hoechst, според които то не е могло да подаде молба на основание на Известието относно сътрудничеството, тъй като е продало своята дейност, свързана с МХОК, на Clariant AG преди откриването на производството през 1999 г., и че освен това се ползва от молбата, подадена на това основание от Clariant GmbH. Комисията счита, че Hoechst е имало възможността да подаде такава молба по времето, когато все още е извършвало своята дейност, свързана с МХОК, и че не може да се ползва от молбата на Clariant GmbH, тъй като търговският отдел за МХОК е бил собственост на Hoechst, а впоследствие на Clariant AG, две независими юридически лица (съображения 325 и 326 от обжалваното решение).
Комисията заключава в член 1 от обжалваното решение:
„Посочените по-долу предприятия са нарушили член 81 [ЕО], като са разпределили помежду си производствени квоти и клиенти, съгласувано са повишили цените, установили са механизъм за компенсации, обменили са информация относно цените и обемите на продажбите и са участвали в редовни срещи и са поддържали други контакти с цел да уговарят и да прилагат гореспоменатите ограничения. Действията на посочените предприятия съставляват нарушение на член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП от 1 януари 1994 година, датата на влизане в сила на Споразумението за ЕИП.
[…]
[…]
в)
Hoechst […]: от 1 януари 1984 г. до ;
[…]
д)
Clariant AG, Clariant GmbH: от 1 юли 1997 г. до “ [неофициален превод]
В член 2 от обжалваното решение размерът на глобите е определен както следва:
„a)
Akzo Nobel Chemicals […], Akzo Nobel Nederland […], Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Functional Chemicals […], Akzo Nobel Base Chemicals […], Eka Chemicals […] и Akzo Nobel AB:

84,38 милиона евро;
б)
Hoechst […]:

74,03 милиона евро;
в)
Elf Aquitaine […] и Arkema […] (по-рано Atofina […]), солидарно отговорни:

45,00 милиона евро;
г)
Arkema […] (по-рано Atofina […]):

13,50 милиона евро;
д)
Clariant AG и Clariant GmbH, солидарно отговорни:

0 EUR.
[…]“ [неофициален превод]
Съгласно член 3 от обжалваното решение:
„Посочените в член 1 предприятия са задължени незабавно да преустановят споменатите в този член нарушения, ако все още не са го направили.
Те трябва да се въздържат от повторение на всяко действие или поведение, споменато в член 1, както и от всяко действие или поведение, имащо подобна цел или подобен резултат.“ [неофициален превод]
Производство и искания на страните
На 25 април 2005 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата.
След промяна на съставите на Първоинстанционния съд съдията докладчик е включен в седми състав, на който впоследствие се разпределя настоящото дело.
По доклад на съдията докладчик Първоинстанционният съд (седми състав) решава да започне устната фаза на производството.
Устните състезания на страните и отговорите на поставените им от Първоинстанционния съд въпроси са изслушани в проведено на 18 юни 2008 г. съдебно заседание.
Жалбоподателят моли Първоинстанционния съд:
—
да отмени членове 2 и 3 от обжалваното решение,
—
при условията на евентуалност да намали размера на глобата,
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Първоинстанционния съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят посочва седем правни основания. Първото е изведено от липсата на отговорност на жалбоподателя по отношение на санкционирания картел поради продажбата на неговите дейности, свързани с МХОК, второто — от незаконосъобразността на наложената глоба, третото — от нарушение на Известието относно сътрудничеството, четвъртото — от грешка в преценката при изчисляване на основния размер на глобата, петото — от неоснователно увеличаване на глобата поради повторност на нарушението, шестото — от процесуални недостатъци, и седмото — от незаконосъобразността на предвиденото в член 3 от обжалваното решение разпореждане за преустановяване на нарушението.
По първото правно основание, изведено от липсата на отговорност на жалбоподателя по отношение на санкционирания картел поради продажбата на неговите дейности, свързани с МХОК
Доводи на страните
Жалбоподателят поддържа, че вече не отговаря за нарушенията във връзка с частта от дейността, свързана с МХОК, тъй като отговорността за тях е прехвърлена изцяло на Virteon GmbH при отделянето и продажбата на тази част от нея. Така той отбелязва, че частта от дейността, свързана с МХОК, е правно отделена и продадена на 30 май 1997 г. на изцяло притежаваното дъщерно дружество Virteon заедно с четири други големи сфери на дейност, свързани със специалните химични вещества. Оттогава Virteon продължило да упражнява дейността при същите условия в качеството си на независимо предприятие. Следователно последното заело мястото на жалбоподателя едновременно в юридически и икономически план. Придобиването на Virteon от Clariant AG не променило отговорността на Virteon, което впоследствие става Clariant GmbH. Всъщност промяната на структурата на собственост вследствие придобиването на Virteon от Clariant AG не оказвала никакво въздействие върху отговорността на дружеството, щом като икономическата идентичност, и следователно приемствеността на съответното предприятие били запазени. Така Virteon, станало впоследствие Clariant GmbH, продължило да съществува в рамките на групата със същата юридическа идентичност без каквото и да било юридическо или икономическо прекъсване.
Според жалбоподателя, ако предприятието е прехвърлено в цялост, така че новият правен субект замества своя праводател и продължава съществуващата дейност, принципът на икономическата приемственост води до прехвърляне и на отговорността на прехвърленото дружество заради участие в картел. Тогава при определянето на отговорността ставало въпрос за „проследяване на предприятието като икономическо, а не като юридическо явление“. В конкретния случай след отделянето и продажбата на дейността, свързана с МХОК Virteon, а по-късно Clariant GmbH, били правните субекти, отговорни за нарушенията на картелното право, а не Hoechst.
Според жалбоподателя също фактът, че Clariant е продължило да участва в съществуващите споразумения, показвал приемственост в предприятието.
Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Комисия/Anic Partecipazioni, (C-49/92 P, Recueil, стр. I-4125), цитирано от Комисията, не позволявало да бъдат изведени други заключения. Всъщност съгласно това решение принципът, според който ръководителят на предприятие би могъл да носи отговорност въпреки продажбата на дейността му, се отнасял изключително за продажбата на предприятие на трети лица, а не на правен субект, принадлежащ към групата, както в настоящия случай. В това отношение жалбоподателят уточнява в съдебното заседание, че Съдът потвърждава в едно от своите неотдавнашни решения (Решение от по дело ETI и др., C-280/06, Сборник, стр. I-10893), че критерият за икономическата приемственост следва да се прилага, като се вземат предвид структурните връзки между образуванието, извършило нарушението, и неговия икономически приемник в момента на прехвърлянето.
Също така според жалбоподателя прехвърлянето на отговорността става ясно от договора за прехвърляне, в който страните изрично признават, че Virteon освобождава жалбоподателя от неговата отговорност в рамките на групата. Според жалбоподателя от съдебната практика следва, че такова поемане на отговорността в рамките на групата следва да бъде взето предвид при определянето на глобата.
Що се отнася до довода на Комисията, според който жалбоподателят се е опитал да избегне отговорността, като е прехвърлил своята дейност, свързана с МХОК, той възразява, че преструктурирането на групата, извършвано последователно от 1996 г., е процес, който не е бил повлиян или мотивиран от евентуалните особености на отделни сфери на дейност. Всъщност преструктурирането се състояло в предоставяне на външни предприятия на всички дейности, които не били свързани с отраслите на фармацевтичната и селскостопанската дейност.
Съдебната практика, както и практиката на Комисията, при взимане на решения потвърждавали позицията на жалбоподателя. Ако Комисията се ползвала с оперативна самостоятелност при определяне на адресатите на глобата, това представлявало нарушение на принципа, съгласно който администрацията е обвързана от своите решения — принцип, установен в преамбюла и в член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз, прогласена в Ница на 7 декември 2000 г. (
ОВ C 364, 2000 г., стр. 1
).
Жалбоподателят добавя в хода на съдебното заседание, че противно на твърдението на Комисията тя не разполагала с право на преценка при определяне на извършителите на нарушение на член 81 ЕО, тъй като те са определени съгласно ясни правни разпоредби.
Жалбоподателят също така поддържа, че докато е притежавал частта от дейността, свързана с МХОК, тя имала самостоятелна организация и действие и сама носела отговорност за своите резултати. Освен това извън посочената дейност той не знаел за нарушението, като впрочем поведението на участвалите в нарушението служители в частта от дейността, свързана с МХОК, било в противоречие с политиката на групата Hoechst за спазване на конкурентното право.
Комисията възразява по същество, че доводът на жалбоподателя, според който преструктурирането на неговата дейност, свързана с МХОК, го освобождава напълно от всякаква отговорност, не можел да бъде приет. Всъщност, ако възприетото от жалбоподателя тълкуване било правилно, то би предоставило на големите предприятия лесно средство да избегнат правните последици от картел или най-малкото да сведат до минимум търговските рискове в случай на неговото разкриване.
Според нея също така правното основание на жалбоподателя в действителност се отнасяло само до юни 1997 г. от общо 149 месеца, през които се осъществява нарушението, и при тези обстоятелства отмяната на обжалваното решение не била оправдана само заради един месец.
В това отношение Комисията счита, че като се има предвид добре установената съдебна практика, тя можела да възприеме презумпцията, че изцяло притежавано дъщерно дружество, каквото в настоящия случай е било Virteon от 30 май 1997 г. до , е прилагало в основни линии инструкциите, дадени му от дружеството майка, без да е необходимо тя да проверява дали дружеството майка действително е упражнявало своята власт. Следователно Hoechst е трябвало да установи, че неговото бившe дъщерно дружество в действителност е определяло самостоятелно своето поведение на пазара през юни 1997 г., но това не било направено.
Съображения на Първоинстанционния съд
Следва да се напомни, че съгласно установената съдебна практика по принцип физическото или юридическото лице, което управлява съответното предприятие към момента на извършване на нарушението, носи отговорност за него, дори ако към датата на приемане на решението, с което се установява нарушението, стопанисването на предприятието е поставено под отговорността на друго лице (Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, C-286/98 P, Recueil, стр. I-9925, точка 37 и Решение на Съда по дело Cascades/Комисия, C-279/98 P, Recueil, стр. 9693, точка 78, Решение на Първоинстанционния съд от по дело HFB и др./Комисия,
T-9/99, Recueil, стр. II-1487
, точка 103).
Независимо от това осигуряването на ефективно прилагане на правилата за конкуренция може да изисква отговорността за нарушението на правилата относно картелите да се вмени по изключение не на лицето, което първоначално е стопанисвало предприятието, а на новото лице, което стопанисва предприятието, участващо в картела, в случай че последното действително може да се счита за правоприемник на лицето, което първоначално е стопанисвало предприятието, тоест когато то продължава да стопанисва участващото в картела предприятие (вж. в този смисъл Заключение на генералния адвокат Kokott по дело ETI и др., посочено по-горе, точки 75 и 76). Всъщност, ако не е предвидена никаква друга възможност за налагане на санкция на образувание, различно от това, което е извършило нарушението, предприятията биха могли да избегнат санкциите чрез обикновена промяна в идентичността им вследствие на преструктуриране, прехвърляне или други правни или организационни промени (вж. в този смисъл Решение по дело ETI и др., посочено по-горе, точка 41).
Така Съдът счита, че т.нар. критерий „за икономическата приемственост“ се прилага само в случай че юридическото лице, отговорно за стопанисването на предприятието, прекратява своето правно съществуване след извършването на нарушението (Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, посочено по-горе, точка 145 и Решение по дело HFB и др./Комисия, посочено по-горе, точка 104) или в случай на вътрешно преструктуриране на предприятие, когато лицето, което първоначално е стопанисвало предприятието, не преустановява непременно своето правно съществуване, но повече не извършва икономическа дейност на съответния пазар, и като се имат предвид структурните връзки между лицето, което първоначално е стопанисвало предприятието, и новото лице, което стопанисва предприятието (вж. в този смисъл Решение на Съда от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, С-213/00 P, C-217/00 P и C-219/00 P, Recueil, стр. I-123, точка 359 и Решение по дело ETI и др., посочено по-горе, точка 41).
В конкретния случай от обжалваното решение и от становището на жалбоподателя относно изложението на възраженията става ясно, че самото Hoechst е произвеждало МХОК посредством своето химическо подразделение до 30 май 1997 г. Това, както и други подразделения, са прехвърлени на Virteon, дъщерно дружество на Hoechst, притежавано изцяло от последното, на На с продажбата на всички акции на Virteon Hoechst прехвърля съвкупността от дейностите си, свързани с МХОК, на Clariant AG.
Първо, по отношение на отговорността на жалбоподателя поради неговото участие в картела за периода, продължил до 30 май 1997 г., жалбоподателят се ограничава да заяви, че частта от дейността, свързана с МХОК, има независима организация и действие и че той не е знаел за нарушението. Също така той поддържа, че поведението на участвалите в нарушението служители не е било в съответствие с политиката на групата за спазване на конкурентното право.
Трябва обаче да се приеме за установено, че до прехвърлянето на частта от химическата си дейност на Virteon на 30 май 1997 г. жалбоподателят е юридическото лице, пряко отговорно за стопанисването на своята част от дейността, свързана с МХОК, и за служителите, извършили обсъжданото нарушение. При тези обстоятелства се счита, че жалбоподателят е знаел за техните действия и не може да се позовава на лошото функциониране на своята вътрешна организация (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от по дело Bayer/Комисия,
T-12/90, Recueil, стр. II-219
, точка 35). Следователно неправомерните действия на неговите служители в частта от дейността, свързана с МХОК, следва да се вменят на жалбоподателя.
Следва също да се напомни, че с цел прилагането и изпълнението на решенията на Комисията в сферата на правото на конкуренцията е необходимо да се посочи като адресат образувание, притежаващо юридическа правосубектност (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 20 април 1999 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, T-305/94—T-307/94, T-313/94—T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 и
T-335/94, Recueil, стр. II-931
, точка 978). Следователно Комисията правилно е вменила отговорността за нарушението, извършено в частта от дейността, свързана с МХОК, на жалбоподателя, който е бил в действителност юридическото лице, натоварено с тази дейност.
По-нататък, що се отнася до периода от 30 май до , жалбоподателят се ограничава да уточни, че през този период частта от дейността, свързана с МХОК, както и други части са прехвърлени на дъщерното дружество Virteon, изцяло притежавано от Hoechst, преди да бъде продадено на Clariant AG на
В това отношение следва да се отбележи, че Комисията взема предвид този период, като в съображения 217—219 от обжалваното решение се основава на понятието за предприятие по смисъла на член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП. Като се има предвид посоченото понятие, което стои в основата на цялата общностна съдебна практика относно вменяването на отговорност за нарушения на правни субекти, съставляващи едно предприятие, Комисията правилно е вменила нарушението на Hoechst за периода от 30 май до Всъщност понятието за предприятие по смисъла на член 81 ЕО включва икономически субекти, всеки от които представлява единна организация на персонални, имуществени и неимуществени елементи, която трайно преследва определена икономическа цел, като тази организация може да допринася за извършването на посочено в тази разпоредба нарушение (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от по дело Shell/Комисия,
T-11/89, Recueil, стр. II-757
, точка 311 и Решение по дело HFB и др./Комисия, посочено по-горе, точка 54).
В особения случай, когато дружество майка притежава 100% от капитала на свое дъщерно дружество, което е имало неправомерно поведение, съществува оборима презумпция, според която посоченото дружество майка упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество (вж. в този смисъл Решение на Съда от 25 октомври 1983 г. по дело AEG-Telefunken/Комисия,
107/82, Recueil, стр. 3151
, точка 50 и Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, посочено по-горе, точки 961 и 984), и поради това те представляват едно предприятие по смисъла на член 81 ЕО (Решение на Първоинстанционния съд от по дело Tokai Carbon и др./Комисия, T-71/03, T-74/03, T-87/03 и T-91/03, непубликувано в Сборника, точка 59). Поради това в тежест на дружеството майка, обжалващо пред общностния съд решение на Комисията, с което му се налага глоба за поведение на негово дъщерно дружество, е да обори тази презумпция, като представи доказателства, които могат да установят самостоятелността на последното (Решение на Първоинстанционния съд от по дело Avebe/Комисия,
T-314/01, Recueil, стр. II-3085
, точка 136, вж. също в този смисъл Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, посочено по-горе, точка 29).
В случая трябва да се приеме за установено, че в периода от 30 май до Virteon е било дъщерно дружество, притежавано изцяло от Hoechst. Последното е пристъпило, както е посочено в отговора на жалбоподателя на изложението на възраженията, към продажба на Virteon на Clariant AG, окончателно сключена с договор от и осъществена с прехвърлянето на акциите на , като обособяването в дъщерно дружество на частта от дейността, свързана с МХОК, се е вписвало ясно в целта акциите на това дъщерно дружество да се продадат на трето предприятие. При тези обстоятелства следва да се приеме за установено, че доказвайки самостоятелността на своето дъщерно дружество Virteon GmbH, жалбоподателят не е успял да обори презумпцията, според която дружеството майка упражнява решаващо влияние върху поведението на своето изцяло притежавано дъщерно дружество (Решение по дело AEG-Telefunken/Комисия, посочено по-горе, точка 50 и Решение от по дело Tokai Carbon и др./Комисия, посочено по-горе, точка 59).
Следва също така да се отхвърли доводът на жалбоподателя, с който той изтъква, че прехвърлянето на неговата стопанска единица, свързана с МХОК, на друго предприятие води и до прехвърлянето на новото лице, което стопанисва предприятието, и на отговорността за противоконкурентните действия. Всъщност, като се има предвид съдебната практика, посочена в точка 50 по-горе, следва жалбоподателят, юридическо лице, което управлява разглежданото предприятие към момента на извършване на нарушението, да отговаря за него, въпреки че към датата на приемане на решението, с което се установява нарушението, стопанисването на предприятието е поставено под отговорността на Clariant AG. Принципът на личната отговорност не би могъл да се поставя под съмнение посредством позоваване на принципа на икономическата приемственост в случаите, какъвто е настоящият, при които предприятие, участвало в картела, прехвърля част от своите дейности на трето независимо лице и между лицето, което по-рано е стопанисвало предприятието, и новото лице, което стопанисва предприятието, не съществуват никакви структурни връзки (вж. в този смисъл Заключение на генералния адвокат Kokott по дело ETI и др., посочено по-горе, точка 82).
Противно на поддържаното от жалбоподателя обаче, той не се намира в някой от изключителните случаи, в които Съдът може да прецени, че следва да се използва критерият за икономическата приемственост, за да се вмени противоконкурентното поведение на лицето, което първоначално е стопанисвало предприятието, на новото лице, което стопанисва разглежданата дейност. В действителност, въпреки че частта от дейността, свързана с МХОК, е прехвърлен първоначално в рамките на групата Virteon, дъщерно дружество на Hoechst, а впоследствие на Clariant AG, Hoechst продължава да съществува като отделно юридическо лице след извършването на нарушението (вж. в този смисъл Решение на Съда от 14 юли 2005 г. по дело ThyssenKrupp/Комисия, C-65/02 P и C-73/02 P, Recueil, стр. I-6773, точка 88).
Още повече противно на твърденията на жалбоподателя, той не може да се позовава на съдебната практика, според която в случай на прехвърляне на цялата или част от икономическата дейност от един правен субект на друг отговорността за нарушението, извършено от лицето, което първоначално е стопанисвало предприятието, в рамките на въпросната дейност може да бъде вменена на новото лице, което стопанисва предприятието, ако то съставлява заедно с първото един и същ стопански субект за целите на прилагане на правилата за конкуренция, при това дори ако лицето, което първоначално е стопанисвало предприятието, продължава да съществува като правен субект (Решение по дело ETI и др., посочено по-горе, точка 48). Всъщност трябва да се приеме за установено, че вследствие прехвърлянето на Virteon на Clariant AG на 30 юни 1997 г. никаква структурна или организационна връзка не свързва Clariant AG и Hoechst, които са две отделни предприятия по смисъла на член 81 ЕО и чиято единствена икономическа връзка се състои в това, че първото е изкупило целия капитал на Virteon и следователно дейностите на свързаната с МХОК част на Hoechst.
Във всички случаи вменяването на новото лице, което стопанисва предприятието, на нарушение, извършено от лицето, което преди това е стопанисвало предприятието, не е задължение, а възможност, която съдебната практика признава на Комисията при определени обстоятелства, и по-специално в случаите като настоящия, при които лицето, което първоначално е стопанисвало предприятието и е извършило нарушението, продължава да съществува юридически и икономически (по смисъла на Решение по дело ETI и др., посочено по-горе, точка 40). Освен това в конкретния случай рискът предприятието, което е извършило нарушението, да избегне санкциите, който принципът за икономическата приемственост цели да премахне (вж. точка 51 по-горе), не съществува, тъй като Hoechst продължава да съществува както юридически, така и икономически.
Жалбоподателят не може да се позовава и на прехвърлянето на своята отговорност посредством договор за прехвърляне на своята част от дейността, сключен с Virteon. От една страна, такъв договор не може да бъде противопоставен на Комисията с цел да се избегнат санкциите, налагани съгласно общностното право на конкуренцията, доколкото той цели да разпредели между дружествата отговорността за участието в картел. От друга страна, твърдяното прехвърляне на отговорност, извършено в конкретния случай според съдържанието на договора за прехвърляне, не влияе върху определянето на отговорността на жалбоподателя, щом като този договор е сключен между Hoechst и изцяло притежавано от него дъщерно дружество, чието неправомерно поведение следователно може да му бъде вменено в качеството му на дружество майка. Във всички случаи за разлика от Решението от 13 декември 2001 г. по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия (T-45/98 и
T-47/98, Recueil, стр. II-3757
, точка 62), на което се позовава жалбоподателят и в което Първоинстанционният съд е счел, че Комисията по изключение има право да вмени на дружество отговорността за неправомерното поведение на неговия праводател, от материалите по делото не следва, че Clariant AG е приело да бъде държано отговорно за действията на Hoechst преди прехвърлянето на неговата част от дейността, свързан с МХОК.
От това следва, че не може да бъде приет доводът на жалбоподателя, според който отговорността за противоконкурентните действия на неговата част от дейността, свързана с МХОК, е прехвърлена при продажбата му на Clariant AG.
Следователно, тъй като Комисията правилно е вменила на Hoechst отговорността за нарушението, извършено от 1 юни 1984 г. до , първото правно основание следва да се отхвърли като неоснователно.
По второто правно основание, изведено от незаконосъобразността на наложената глоба
Доводи на страните
Жалбоподателят поддържа, че наложената глоба е незаконосъобразна, доколкото новото дружество майка на Virteon, станало по-късно Clariant GmbH, е напълно освободено от глоба, а самото то в качеството му на предходно дружество майка не се ползва от такова освобождаване. Така Комисията нарушила принципа на равно третиране, предвиден в член 20 от Хартата на основните права, както и смисъла и целта на Известието относно сътрудничеството.
Доколкото дейността, свързана с МХОК, притежавана от Hoechst, впоследствие прехвърлена на Virteon, станало по-късно Clariant GmbH, преди да бъде стопанисвана от Clariant AG, представлявала стопанска единица, молбата за освобождаване от глоба, подадена от Clariant GmbH, се отнасяла до всички юридически лица, включени в „предприятието Hoechst/Virteon/Clariant“. Този анализ се потвърждавал от факта, че Комисията (съображение 332 от обжалваното решение) е разпростряла освобождаването от глоба на Clariant GmbH и спрямо неговото дружество майка, Clariant AG, поради съществуващите връзки между последното и Virteon, станало по-късно Clariant GmbH, Virteon и Clariant GmbH, и от нейната практиката за взимане на решения. Следователно, като не приела, че жалбоподателят е част от същата стопанска единица като Clariant GmbH и Clariant AG, Комисията нарушила понятието за предприятие по смисъла на член 81 ЕО, определено от съдебната практика.
Жалбоподателят също посочва, че картелът е продължително прилаган по един и същ начин от едни и същи лица през цялото времетраене на нарушението и че вследствие от това молбата за освобождаване от глоба на Clariant GmbH не се отнася само за периода след изкупуването на Virteon. Всъщност фактите, на които се позовавало Clariant GmbH в подкрепа на молбата си за освобождаване, се отнасяли също и до целия период на нарушението. Следователно, като се имала предвид предоставената информация, жалбоподателят трябвало да се ползва от благоприятно третиране заради своето сътрудничество. Освен това молбата за освобождаване била подадена от името на „частта от дейността, свързана с МХОК“.
Жалбоподателят уточнява, че не е могъл да подаде своя собствена молба за освобождаване преди втората половина на 1997 г., тъй като преди това не е знаел за картела. Освен това той не можел да подаде такава молба впоследствие, тъй като прехвърлил всички активи, свързани с МХОК, на 30 юни 1997 г. на Clariant AG.
Накрая, ако освобождаването, произтичащо от Известието относно сътрудничеството, не се отнасяло и за периода, през който Hoechst е било собственик на дейността, свързана с МХОК, Известието относно сътрудничеството би било лишено от смисъл, тъй като извършителят на нарушението, а именно стопанската единица, свързана с МХОК, е сътрудничила на Комисията и е разкрила тайната, свързана с нарушението.
Комисията иска споменатото правно основание да бъде отхвърлено.
Съображения на Първоинстанционния съд
Първо, следва да се приеме за установено, че, както беше посочено при разглеждането на първото правно основание относно твърдяната незаконосъобразност на вменяването на Hoechst на нарушения, извършени в рамките на неговите дейности, свързани с МХОК (вж. точки 53—60 по-горе), отговорността на жалбоподателя за периода от 1 януари 1984 г. до не може да бъде считана за прехвърлена на Clariant AG от момента, в който последното е поело от Hoechst дейностите, свързани с МХОК, на
Следователно, доколкото не може да бъде приет доводът на жалбоподателя, според който дейността, свързана с МХОК, притежавана от Hoechst, после прехвърлена на Clariant AG, представлява самостоятелна стопанска единица, молбата, подадена с писмо от 6 декември 1999 г. от Clariant GmbH (наричана по-нататък „писмото за освобождаване от глоби или намаляване на техния размер“) на основание на Известието относно сътрудничеството, не се отнася до дружеството, притежавало преди това дейността, свързана с МХОК, а именно Hoechst. Следва всъщност да се подчертае, че Hoechst и Clariant AG са две дружества с различна юридическа правосубектност, които са участвали последователно в картел относно МХОК и които са част от две различни предприятия по смисъла на член 81 ЕО (вж. точка 63 по-горе). Молбата, подадена от Clariant GmbH на основание на Известието относно сътрудничеството, следователно може да ползва единствено предприятието, от което последното е част, а не Hoechst.
Това заключение не може впоследствие да бъде обезсилено от довода на жалбоподателя, според който от съдържанието на писмото за освобождаване от глоби или намаляване на техния размер следва, че последното се отнася до периода, през който жалбоподателят е осъществявал дейност на пазара на МХОК. Всъщност от точка Б от Известието относно сътрудничеството, отнасяща се до освобождаването от глоби или значителното намаляване на техния размер, следва, че предприятието, което отговаря на условията, посочени в споменатата точка, се ползва от намаляване на размера на глобата, което може да достигне до пълно неналагане на глоба. Както беше установено в точка 75 по-горе обаче, авторът на писмото не е Hoechst, а Clariant GmbH, което към тази дата е част от предприятието Clariant. Ясно е, че към момента на изпращане на посоченото писмо Hoechst вече не упражнява никаква власт над дружеството, разкрило картела. Вследствие на това и независимо от факта, че в писмото се споменава периодът, през който Hoechst е извършвало дейност на пазара на МХОК, Clariant GmbH не може с това действие да ангажира Hoechst, нито следователно да му позволи да се ползва от благоприятното третиране, предвидено в Известието относно сътрудничеството.
Следва също да се отхвърли доводът на жалбоподателя, според който той не е могъл да подаде своя собствена молба на основание на Известието относно сътрудничеството през периода, когато дейността, свързана с МХОК, е била под негов контрол. Всъщност жалбоподателят не предоставя никакви доказателства в подкрепа на своето твърдение и във всички случаи не доказва, че дейността, свързана с МХОК, необособена в дъщерно дружество до 30 май 1997 г., е била самостоятелна, а не под негова отговорност.
Подобно на Комисията Първоинстанционният съд също счита, че обжалваното решение въобще не поставя под въпрос смисъла и целите на Известието относно сътрудничеството. Всъщност, доколкото Clariant AG и неговото дъщерно дружество Clariant GmbH представляват една стопанска единица, те могат да се ползват в качеството им на предприятие от предимствата, предвидени в Известието относно сътрудничеството, без да вредят на неговите цели. Не такова е положението на жалбоподателя с оглед на отсъствието на връзки с автора на писмото за освобождаване от глоби или намаляване на техния размер, а именно Clariant GmbH.
Накрая по отношение на довода, според който Комисията е нарушила принципа на равно третиране, е важно да се напомни, че споменатият принцип е нарушен единствено когато сходни положения се третират по различен начин или различни положения се третират еднакво, освен ако такова третиране е обективно обосновано (Решение на Съда от 13 декември 1984 г. по дело Sermide,
106/83, Recueil, стр. 4209
, точка 28 и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Hoek Loos/Комисия,
T-304/02, Recueil, стр. II-1887
, точка 96). В конкретния случай, щом като жалбоподателят, който е предприятие, различно от Clariant, не е в сходно положение с последното, тъй като то първо е представило решаващи доказателства за съществуването на картела, твърдението за нарушение на принципа на равно третиране не може да бъде прието.
С оглед на всичко изложено по-горе второто правно основание, изведено от незаконосъобразността на наложената глоба, следва да се отхвърли.
По третото правно основание, изведено от нарушаване на Известието относно сътрудничеството
Доводи на страните
Жалбоподателят упреква Комисията, че не е намалила най-малко с 10% размера на глобата му по силата на Известието относно сътрудничеството. В отговора си на изложението на възраженията той информирал Комисията съгласно точка Г, параграф 2, второ тире от посоченото известие, че не оспорва истинността на факта на нарушението, поради което трябвало да се ползва от намаляване на своята глоба като другите участници в картела.
Той посочва, че от точка 9 от неговия отговор на изложението на възраженията следва, че той не оспорва фактите, посочени от Комисията в това изложение. Тази липса на оспорване не се поставяла под въпрос от факта, че той посочил в същата точка 9, че си запазва възможността да приеме правна преценка, различна от извършената от Комисията по отношение на установените факти.
По отношение на довода, според който той не признал фактите, тъй като твърдял, че те не са му били известни, той възразява, че непознаването на самите факти не поставя под въпрос тяхното признаване.
По-нататък той изтъква, че нито съдържанието на Известието относно сътрудничеството, нито практиката на Комисията при вземане на решения или съдебната практика изискват намаляването на глоба поради неоспорване на фактите да зависи от подаването на отделна молба. Следователно той имал оправдани очаквания за намаляване на своята глоба по силата на Известието относно сътрудничеството.
Освен това Комисията не обяснила защо не е взела предвид неоспорването на фактите за целите на определянето на глобата и не уточнила какво точно е направила. В това отношение той твърди, че Първоинстанционният съд е счел, че преценката на неоспорването на фактите трябва да присъства в съображенията относно сътрудничеството на предприятието (Решение на Първоинстанционния съд от 29 април 2004 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия, T-236/01, T-239/01, T-244/01—T-246/01, T-251/01 и
T-252/01, Recueil, стр. II-1181
, точка 414 и сл.).
Комисията възразява, че ако жалбоподателят е искал да се ползва от Известието относно сътрудничеството, той е трябвало да подаде официална молба по силата на точка Д от посоченото известие. По време на цялото административно производство обаче той се защитавал с довода, че е научил за съществуването на нарушенията, за които е обвиняван, едва през 2003 г. и че след това не е могъл да подаде молба от свое име.
Освен това тя счита, че жалбоподателят не е заявил изрично, че не оспорва истинността на фактите по смисъла на Известието относно сътрудничеството. В това отношение тя посочва, че в точка 9 от своя отговор на изложението на възраженията, като заявява, че не оспорва фактите, Hoechst уточнява, че тези факти не са достатъчни, за да подкрепят определени правни заключения, възприети от Комисията. Освен това в предходната точка от своя отговор на изложението на възраженията жалбоподателят заявява, че е напълно неспособен да коментира детайлите на твърдяното нарушение освен информацията, която може да изведе от самото изложение на възраженията, тъй като е продал частта от дейността, свързана с МХОК, с целия ѝ персонал и имущество на Clariant през 1997 г. Според Комисията жалбоподателят също не признава изрично пред Първоинстанционния съд, че е участвал в картела.
Комисията напомня, че според съдебната практика намаляване на размера на глобата по силата на Известието относно сътрудничеството може да бъде обосновано единствено, когато за предоставената информация, и по-общо за поведението на съответното предприятие може да се приеме, че показват действително сътрудничество от негова страна. Жалбоподателят обаче не предоставил нито подробности, нито доказателства за своето сътрудничество с Комисията и дори си противоречал, като заявявал, че не разполагал нито с документи, нито с контакти, до които да прибегне за изясняване на положението.
Накрая Комисията възразява, че обжалваното решение не е опорочено поради липса на мотиви. Всъщност в съображения 324—326 от обжалваното решение Комисията изложила основните възражения на жалбоподателя, по-специално тези, които действително са изтъкнати по време на административното производство относно прилагането на Известието относно сътрудничеството. Тъй като жалбоподателят не оспорил изрично и недвусмислено фактите, тя счита, че няма нужда от по-обстойно мотивиране от вече изложеното в обжалваното решение. Още повече препращането към Решение от 29 април 2004 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия, посочено по-горе, не било релевантно.
Съображения на Първоинстанционния съд
Точка Г (озаглавена „Значително намаляване на размера на глобата“) от Известието относно сътрудничеството предвижда:
„1.
Когато дадено предприятие сътрудничи, без да са налице всички изложени в [точки] Б и В условия, то може да се ползва с намаляване от 10% до 50% от размера на глобата, която би била наложена при липса на сътрудничество.
2.
Такава хипотеза може да е налице, когато:
—
преди изпращане на изложението на възраженията предприятието предостави на Комисията информация, документи или други доказателства, които допринасят да се потвърди наличието на извършеното нарушение;
—
след получаване на изложението на възраженията предприятието уведоми Комисията, че не оспорва съществуването на фактите, върху които тя е основала обвиненията си.“ [неофициален превод]
Следва да се напомни, че за да се ползва от намаляване на размера на глобата въз основа на неоспорването на фактите съобразно точка Г, параграф 2, второ тире от Известието относно сътрудничеството, едно предприятие трябва изрично да уведоми Комисията, че то не смята да оспорва истинността на фактите, след като се е запознало с изложението на възраженията (Решение от 8 юли 2004 г. по дело Mannesmannröhren-Werke/Комисия,
T-44/00, Recueil, стр. II-2223
, точка 303).
В конкретния случай се откроява следното изявление в становището на жалбоподателя в отговор на изложението на възраженията:
„Hoechst иска да подчертае, че то не оспорва истинността на фактите, установени от Комисията в изложението на възраженията. Hoechst все пак ще установи, че тези факти не са юридически достатъчни, за да потвърдят определени правни заключения на Комисията. Въпросите, които Hoechst впоследствие ще повдигне, следователно се отнасят само до правната преценка на фактите по настоящото дело.“
Следва също да се посочи, че жалбоподателят заявява в своя отговор на изложението на възраженията:
„Hoechst е напълно неспособно да коментира фактическите детайли във връзка с твърдяното нарушение, освен с оглед на информацията, която може да изведе от самото изложение на възраженията, тъй като е продало частта от дейността, свързана с МХОК, включително с персонала и имуществото, свързани с нея, на Clariant през 1997 г. Hoechst следователно не разполага с друг източник на информация за твърдяното участие в картела, освен определени основни счетоводни данни като оборота и пр.“
Комисията все пак счита, че подобно изявление за неоспорване на фактите, установени в изложението на възраженията, не би могло да бъде считано за изрично, ясно, недвусмислено и годно да съставлява действително сътрудничество от страна на жалбоподателя.
Следва обаче да се приеме за установено, че жалбоподателят в своя отговор на изложението на възраженията изрично заявява, че не оспорва фактите, установени в посоченото изложение. Обстоятелството, че жалбоподателят не може да обсъжда други факти освен тези, които са изложени в изложението на възраженията, нито да приведе други доказателства за нарушението, не може да постави под съмнение факта, че жалбоподателят не оспорва истинността на фактите, възприети в изложението на възраженията. По отношение на твърдението на жалбоподателя, че приетите от Комисията факти са недостатъчни, за да обосноват някои нейни правни заключения, е важно да се посочи, че той цели по същество не да опровергае истинността на приведените факти, а да оспори тяхното тълкуване, направено от Комисията, и правните заключения, до които тя е достигнала по отношение на неговата ръководна роля в картела, високото йерархично ниво на участниците в картела, както и определянето на неправомерното поведение на Hoechst като повторност на нарушението. Всъщност следва да се подчертае, че оспорването на правната преценка на определени факти, извършена от Комисията, не може да се приравни на оспорване на самото съществуване на тези факти. Освен това следва да се посочи, че противно на твърденията на Комисията в своята жалба до Първоинстанционния съд жалбоподателят не оспорва участието си в картела на пазара на МХОК.
Както поддържа Комисията, не е достатъчно обаче дадено предприятие общо да твърди, че съгласно Известието относно сътрудничеството не оспорва твърдените факти, ако в условията на конкретния случай това твърдение не е от никаква полза за Комисията (Решение на Първоинстанционния съд от 8 юли 2004 г. по дело Corus UK/Комисия,
T-48/00, Recueil, стр. II-2325
, точка 193). Всъщност, за да може дадено предприятие да се ползва от намаляване на глоба на основание на своето сътрудничество по време на административното производство, неговото поведение трябва да улеснява задачата на Комисията, състояща се в установяването и в наказването на нарушения на общностните правила за конкуренция (вж. Решение на Първоинстанционния съд от по дело Groupe Danone/Комисия,
T-38/02, Recueil, стр. II-4407
, точка 505 и цитираната съдебна практика).
В конкретния случай дори да може да се приеме, че жалбоподателят не е помогнал на Комисията да изясни неговото участие в картела чрез привеждане на доказателства, с които тя не разполага, следва да се приеме за установено, че изявлението за неоспорване на фактите, установени в изложението на възраженията, изрично и недвусмислено формулирано в рамките на отговора на изложението на възраженията, може единствено да улесни задачата на Комисията. Всъщност, за да установи фактите, на които смята да основе своите обвинения срещу жалбоподателя, Комисията може да се позове в своето окончателно решение на всички факти така, както те са установени в изложението на възраженията, благодарение на това, че те са изрично и недвусмислено признати, при това без тя да е задължена да доказва допълнително тяхното съществуване. Освен това следва да се посочи, че Комисията не уточнява защо приносът на жалбоподателя не може да бъде считан за улесняващ нейната задача да установи наличието на нарушение и да го прекрати.
Така причините, поради които Комисията отказва прилагането на точка Г, параграф 2 от Известието относно сътрудничеството, не стават ясни от обжалваното решение, и по-специално от точка 4, озаглавена „Прилагане на Известието относно освобождаването от глоби или намаляването на техния размер“. Противно на твърденията на Комисията обаче преценката относно неоспорването на фактите от страна на жалбоподателя би следвало да е включена в съображенията относно сътрудничеството (вж. в този смисъл Решение от 29 април 2004 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия, посочено по-горе, точка 415).
Следва да се добави, че макар да е вярно, че Комисията разполага с широка свобода на преценка на качеството и ползата от сътрудничеството на дадено предприятие (Решение на Съда от 10 май 2007 г. по дело SGL Carbon/Комисия, C-328/05 P, Сборник, стр. I-3921, точка 88), тя все пак не може, без да се обоснове, да се отклонява от правилата за поведение, поясняващи практиката, която трябва да се следва, които тя сама е наложила (вж. по аналогия Решение на Съда от по дело Archer Daniels Midland и Archer Daniels Midland Ingredients/Комисия, C-397/03 P, Recueil, стр. I-4429, точка 91).
С оглед на всичко изложено по-горе на жалбоподателя неправилно е отказано намаляване на размера на глобата поради неоспорване на фактите съгласно точка Г, параграф 2, второ тире от Известието относно сътрудничеството.
При тези обстоятелства следва Първоинстанционният съд да установи подходящ размер на намаляване. Всъщност по силата на член 17 от Регламент № 17 и на член 31 от Регламент № 1/2003 Първоинстанционният съд притежава пълна юрисдикция да правораздава по смисъла на член 229 ЕО по жалбите, подадени срещу решения, с които Комисията определя дадена глоба, и може да отменя, намалява или увеличава наложената глоба. В приложение на своята пълна правораздавателна юрисдикция Първоинстанционният съд счита, че е уместно размерът на глобата да бъде намален с 10%.
Конкретните последици от това изменение ще бъдат разгледани по-нататък (вж. точки 196—198 по-долу).
По четвъртото правно основание, изведено от грешка в преценката при изчисляване на основния размер на глобата
В рамките на това правно основание жалбоподателят повдига две оплаквания — първото, изведено от несъразмерността на основния размер на глобата спрямо обема на пазара, и второто — от несъразмерността на посочения размер спрямо категориите, в които са разпределени участвалите предприятия.
По първото оплакване, изведено от несъразмерността на основния размер на глобата спрямо обема на пазара
— Доводи на страните
Жалбоподателят счита, че основният размер на глобата е напълно несъразмерен и неадекватен, като се има предвид относително малкият обем на пазара. Всъщност, тъй като последният възлиза на 106 милиона евро, за жалбоподателя е трудно разбираем фактът, че в обжалваното решение Комисията определя основния размер на глобата, наложена на първата категория предприятия, на 30 милиона евро, а този на глобата, наложена на втората — на 21 милиона евро. Освен това той отбелязва, че този размер е без връзка с практиката на Комисията при вземане на решения, като посочва в това отношение Решение C (2004) 4221 окончателен на Комисията от 26 октомври 2004 година относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] (дело COMP/F-1/38.338 — PO/Игли) (наричано по-нататък „Решение „Игли““).
Според него сравнението, извършено от Комисията в нейните писмени изявления, не е убедително, тъй като тя използва като критерий за сравнение единствено основните размери, предвидени за предприятията от първа категория. При анализа на основните размери в същите решения, цитирани от Комисията за предприятията от втора категория обаче ставало ясно, че размерът, приложен по отношение на жалбоподателя, бил несъразмерен.
Комисията възразява по същество, че основните размери не са несъразмерни спрямо обема на пазара и че изтъкнатото от жалбоподателя сравнение с Решение „Игли“ не е допустимо и във всички случаи не е основателно. Всъщност жалбоподателят се позовавал на решението, без да го прилага към жалбата си, макар още да не било публикувано в Официален вестник, и че той допускал грешки при цитирането му. Освен това Комисията напомня, че нито Регламент № 1/2003, нито съдебната практика или Насоките не предвиждат глобите да бъдат определяни в пряка зависимост от размера на засегнатия пазар, тъй като това е само един от факторите. Така в своето Решение „Игли“ за определяне на началните размери Комисията взела предвид не само последиците от нарушенията на пазара на игли, но също така, поне временно, на пазара на други галантерийни стоки.
— Съображения на Първоинстанционния съд
В самото начало следва да се отбележи, че жалбоподателят оспорва основния размер на глобата, който съгласно точка 1 Б, четвърта алинея от Насоките отговаря на сумата от размерите, установени въз основа на тежестта и продължителността на нарушението. От неговите доводи обаче следва, че се оспорва размерът на глобата, определен въз основа на тежестта на нарушението, поради което размерът, за който става въпрос в рамките на това правно основание, е началният размер на глобата.
Следва да се напомни, че по силата на член 15, параграф 2, втора алинея от Регламент № 17 и на член 23, параграф 3 от Регламент № 1/2003, за да се определи размерът на глобата, трябва да се вземе предвид освен продължителността на нарушението и неговата тежест. Освен това съгласно точка 1 A, първа алинея от Насоките при преценката на тежестта на нарушението трябва да се вземе предвид самият характер на нарушението, неговото конкретно отражение върху пазара, когато то е измеримо, и размерът на съответния географски пазар.
Тази правна уредба не налага на Комисията да вземе предвид размера на пазара за целите на определяне на началния размер на глобата. Всъщност методът на Комисията, който почива основно на определяне на глобите въз основа на тарифа, макар че е относителен и гъвкав, въобще не налага, както впрочем и не забранява, за целите на определяне на общия начален размер да се вземе предвид размерът на засегнатия пазар, и следователно точно затова не налага на Комисията да установява този размер съгласно фиксиран процент от общия оборот на пазара (Решение на Първоинстанционния съд от 15 март 2006 г. по дело BASF/Комисия,
T-15/02, Recueil, стр. II-497
, точка 134).
Следователно при упражняването на своята свобода на преценка при определянето на размера на глобите Комисията има избор да не вземе предвид размера на засегнатия пазар, в конкретния случай този на МХОК.
Доколкото участниците в картела не оспорват, че са извършили особено тежко нарушение, Комисията може с оглед на точка 1 A, трето тире от Насоките да им наложи глоба с начален размер над 20 милиона евро.
По отношение на довода, изведен от несъразмерността на началния размер в светлината на практиката на Комисията при вземане на решения, трябва да се напомни, че самата практика не служи за правна уредба на глобите в областта на конкуренцията, като се има предвид, че тази уредба се съдържа единствено в Регламенти № 17 и № 1/2003, както и в Насоките (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 30 септември 2003 г. по дело Michelin/Комисия,
T-203/01, Recueil, стр. II-4071
, точка 292 и цитираната съдебна практика).
Оттук следва, че оплакването, изведено от несъразмерността на началния размер на наложената на жалбоподателя глоба спрямо размера на пазара трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.
По второто оплакване относно несъразмерността на основния размер на глобата спрямо класифицирането в категории на участвалите предприятия
— Доводи на страните
Жалбоподателят упреква Комисията, че е допуснала грешка в преценката при класифицирането в категории на участвалите в картела предприятия. С оглед на съдебната практика установяването на по-нисък основен размер за първата категория поради малкия обем на пазара следвало да се отрази и върху предприятията от по-ниските категории.
Той счита и че като го класифицира във втората категория и като изхожда поради това от неподходящ твърде увеличен основен размер, Комисията не спазва установения при все това от самата нея метод за определяне на относителната тежест на участниците в картела. Тя обаче е трябвало да приложи своя собствен метод по правилен, последователен, и най-вече недискриминационен начин. Подобно класифициране нарушавало и принципа на пропорционалност.
Така, ако началният размер на глобата, наложена на групата Akzo Nobel, е определен на 20 милиона евро предвид малкия обем на пазара, началният размер на глобата, наложена на жалбоподателя, също трябвало да бъде намален до 12,6 милиона евро, така че да се гарантира пропорционалността на началните размери по отношение на пазарните дялове на участвалите в картела предприятия.
Накрая жалбоподателят счита, че Комисията е нарушила задължението за мотивиране, предвидено в член 253 ЕО, тъй като не е указала точно в обжалваното решение критериите, позволяващи на жалбоподателя да прецени дали класифицирането на участвалите предприятия в категории е несъразмерно предвид техните пазарни дялове.
По отношение на довода на жалбоподателя, свързан с отклонението от пазарните дялове, Комисията възразява по същество, че Съдът е отсъдил, че Първоинстанционният съд не допуска грешка при прилагане на правото, като класифицира в една и съща категория предприятия, притежаващи пазарни дялове, отклонението между които достига седем пункта (Решение на Съда от 14 юли 2005 г. по дело Acerinox/Комисия, C-57/02 P, Recueil, стр. I-6689, точки 76—78). Следователно Комисията счита, че прилаганият в конкретния случай критерий за формиране на трите категории, а именно пазарните дялове на членовете на картела на пазара на МХОК през последната пълна календарна година от нарушението (съображение 292 от обжалваното решение), е адекватен, поради което класифицирането на жалбоподателя във втората категория е обосновано.
По отношение на довода на жалбоподателя, според който по-ниският начален размер на глобата, наложена на групата Akzo Nobel, трябвало да доведе до намаляване на размера на наложената му глоба, Комисията счита, че той е необоснован, тъй като началният размер, определен за жалбоподателя, отнасящ се до особено тежко нарушение, възлиза на 20 милиона, а основният размер — на 21 милиона евро. Насоките обаче уточнявали, че основният размер за особено тежки нарушения обикновено е по-висок от 20 милиона евро.
Комисията също така счита, че е изпълнила своето задължение за мотивиране, тъй като в съответствие със съдебната практика в обжалваното решение е посочила елементите на преценката, които са ѝ позволили да определи тежестта на извършеното нарушение, без да е длъжна да включва в него по-подробно изложение или цифровите данни относно начина на изчисляване на глобата.
— Съображения на Първоинстанционния съд
В самото начало следва да се напомни, че поради посочените по-горе причини (вж. точка 107 по-горе), когато жалбоподателят споменава основния размер, трябва да се разбира, че той има предвид началния размер на глобата.
Съгласно Насоките в случай на нарушение, в което участват няколко предприятия, Комисията може, както е направила в случая, да претегли началните размери, за да вземе предвид конкретната тежест на всяко предприятие, като разпредели членовете на картела в групи, „по-специално когато е налице значителна несъразмерност по отношение на големината на предприятията, извършили същия вид нарушения“ (точка 1 A, шеста алинея от Насоките). Впрочем в тях е уточнено, че „принципът за налагане на еднакви наказания за едно и също поведение може, ако обстоятелствата го позволяват, да доведе до налагане на различни глоби на съответните предприятия, при това без тази диференциация да произтича от аритметично пресмятане“ (точка 1 A, седма алинея от Насоките).
Според установената практика на Първоинстанционния съд в стадия на определяне на тежестта на нарушението в случай на налагане на глоби на няколко предприятия, участвали в едно и също нарушение, Комисията не е задължена да следи за това окончателните размери на глобите, които тя е изчислила за съответните предприятия, да отразяват всички различия между тях по отношение на техния общ оборот. За сметка на това тя може да извърши разпределяне в групи (Решение на Първоинстанционния съд от 19 март 2003 г. по дело CMA CGM и др./Комисия,
T-213/00, Recueil, стр. II-913
, точка 385 и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Akzo Nobel/Комисия,
T-330/01, Recueil, стр. II-3389
, точка 57). Методът, състоящ се в разпределяне на членовете на картела в категории с цел диференцирано третиране на стадия на определяне на началния размер на глобите, по принцип одобрен в практиката на Първоинстанционния съд, въпреки че пренебрегва разликите в големината на предприятията от една и съща категория (Решение на Първоинстанционния съд по дело CMA CGM, посочено по-горе, точка 385 и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Tokai Carbon и др./Комисия, посочено по-горе, точка 217), води до общо определяне на началния размер за предприятията от една и съща категория.
Също така е вярно, че подобно разпределяне в категории трябва да спазва принципа на равно третиране, според който е забранено сходни положения да се третират по различен начин и различни положения да се третират еднакво, освен ако такова третиране не е обективно обосновано. Освен това според съдебната практика размерът на глобите трябва да бъде най-малкото пропорционален по отношение на обстоятелствата, взети предвид при преценката на тежестта на нарушението (Решение от 29 април 2004 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия, посочено по-горе, точка 219).
В конкретния случай, за да определи категориите, които трябва позволят обединяването на съответните предприятия, следва да се посочи, че Комисията е избрала да вземе предвид тяхното значение за въпросния пазар въз основа на единен критерий, а именно пазарните дялове, притежавани на световния пазар на МХОК през последната пълна календарна година от нарушението — 1998-а, освен за Hoechst, по отношение на което взетата предвид година е 1996-а.
На тази основа Комисията определя три категории с оглед пазарните дялове от 44% за групата Akzo Nobel, от 34% за Clariant, от 28% за Hoechst и от 17% за Atofina/Elf Aquitaine. Тя установява следните начални размери:
—
първа категория (група Akzo Nobel): 30 милиона евро,
—
втора категория (Hoechst, Clariant): 21 милиона евро,
—
трета категория (Atofina/Elf Aquitaine): 12 милиона евро (съображения 293—296).
Следва да се приеме за установено, че съществува разлика от 16 пункта между пазарния дял на групата Akzo Nobel и този на Hoechst, и от 11 пункта между пазарния дял на последното и този на Atofina/Elf Aquitaine. Така Комисията може основателно да създаде междинна категория, включваща предприятията, които имат много близки пазарни дялове, а именно 28% и 34% съответно за Hoechst и Clariant, която да бъде вместена между първата категория, включваща Akzo Nobel с най-голям пазарен дял, и третата категория, включваща предприятието Atofina/Elf Aquitaine, което разполага с най-малкия пазарен дял.
Следователно по този начин Комисията избира последователен метод за разпределяне на членовете на картела в три категории, което е обективно обосновано от различията в пазарните дялове, притежавани от всяко от предприятията, принадлежащи към тези три категории (вж. в този смисъл Решение от 29 април 2004 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия, посочено по-горе, точка 220). Освен това следва да се приеме за установено, че по този начин Комисията не се е отклонила от обичайния си метод, установен в Насоките, противно на твърденията на жалбоподателя. Следователно използваният метод не е дискриминационен.
Освен това от анализа на Насоките, извършен от Първоинстанционния съд, следва, че не става въпрос за метод на аритметично пресмятане, който не позволява индивидуализация на глобите за всяко от предприятията в зависимост от относителната тежест на неговото участие в нарушението. Всъщност Насоките съдържат различни елементи на гъвкавост, които позволяват на Комисията да упражнява своята оперативна самостоятелност в съответствие с разпоредбите на член 15 от Регламент № 17 и член 23 от Регламент № 1/2003 (вж. в този смисъл Решение на Съда от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C-189/02 P, C-202/02 P, С-205/02 Р—C-208/02 P и C-213/02 P, Recueil, стр. I-5425, точки 266 и 267).
По отношение на довода на жалбоподателя, съгласно който определянето на началния размер на глобата, наложена на групата Akzo Nobel, на по-ниско ниво с оглед малкия обем на пазара следва да доведе също и до намаляване на началния размер на неговата собствена глоба, следва да се напомни, както е посочено в точка 110 по-горе, че Комисията не е задължена по силата на точка 1 A от Насоките да вземе предвид намаления размер на пазара в момента на определяне на началния размер на глобата. При това положение следва да се счита, че за нарушение, квалифицирано като особено тежко съгласно определението в точка 1 A, втора алинея, трето тире от Насоките, Комисията може да установи начален размер от 30 милиона евро за първата категория, от 21 милиона евро за втората и от 12 милиона евро за третата.
Що се отнася до оплакването, че Комисията не е мотивирала разпределянето на предприятията в категории, трябва да се приеме за установено, че в съображения 290—296 от обжалваното решение Комисията е уточнила, че в конкретния случай като база за сравнение следва да се вземат предвид пазарните дялове в ЕИП на участвалите в нарушението предприятия, за да се определи тяхната съответна тежест, а после с оглед на различията между тези пазарни дялове тя е пристъпила към разпределяне на участвалите в картела предприятия в три категории. В това отношение следва да се напомни, че по отношение на изчислението на размера на глобите, наложени от Комисията за нарушение на общностното право на конкуренцията, условията във връзка със същественото процесуално изискване, каквото представлява задължението за мотивиране, са изпълнени, когато Комисията посочи в решението си елементите на преценката, които са ѝ позволили да определи тежестта и продължителността на извършеното нарушение. (Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по дело Sarrió/Комисия, C-291/98 P, Recueil, стр. I-9991, точка 73 и Решение на Съда от по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P—C-252/99 P и C-254/99 P, Recueil, стр. I-8375, наричано по-нататък „Решение по дело „LVM““, точка 463). Противно на твърденията на жалбоподателя обаче тези изисквания не налагат на Комисията да посочва в своето решение цифровите данни относно начина на изчисляване на глобите, като във всички случаи се подчертава, че Комисията не може да се лиши от своето право на преценка чрез изключителното и механично прилагане на аритметични формули (Решение по дело „LVM“, точка 464, вж. в този смисъл и Решение по дело Sarrió/Комисия, посочено по-горе, точки 76 и 80).
От това следва, че жалбоподателят неправилно е заключил, че съществува нарушение на принципа на пропорционалност по отношение на началния размер на неговата глоба, като се има предвид, че приетият начален размер на глобата е обоснован в светлината на критерия, приложен от Комисията за преценка на значението на всяко от предприятията на съответния пазар. Освен това извършеното в обжалваното решение мотивиране относно класифицирането на предприятията в категории е достатъчно.
Следователно оплакването, изведено от несъразмерността на началния размер на глобата спрямо класифицирането на участвалите предприятия в категории, следва да се отхвърли.
С оглед на всичко изложено по-горе правното основание, изведено от грешка в преценката при изчисляването на началния размер на глобата, следва да се отхвърли.
По петото правно основание, изведено от неоснователното увеличаване на глобата поради повторност на нарушението
Доводи на страните
Жалбоподателят счита, че е неоснователно увеличаването с 50% на основния размер на глобата поради твърдяна повторност на нарушението. Всъщност повторността на нарушението поради същите мотиви вече била отчетена в Решение 2005/493/ЕО на Комисията от 1 октомври 2003 година относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] и на член 53 от Споразумението за ЕИП срещу Chisso Corporation, Daicel Chemical Industries Ltd, Hoechst, The Nippon Synthetic Chemical Industry Co. Ltd и Ueno Fine Chemicals Industry Ltd (Дело COMP/E-1/37.370 — Сорбати), чието резюме е публикувано в Официален вестник на (
ОВ L 182, стр. 20
, наричано по-нататък „Решение „Сорбати““), поради което Комисията нарушавала принципа non bis in idem, като повторно приложила увеличаване в конкретния случай.
Освен това основанието за увеличаването поради повторност на нарушението било неприемливо, като се има предвид, че решенията, посочени в подкрепа на увеличаването, се отнасяли до други дейности на групата Hoechst, а и по времето на установеното преустановяване на нарушението нямали сила на пресъдено нещо или били дотолкова отдалечени във времето, че вече не представлявали мотив за утежняване на наказанието.
Увеличаването на глобата поради повторност на нарушението зависело от материалните и времевите връзки между предходните нарушения и нарушението, за което се налага глобата. Така, когато дадено предприятие извършело ново нарушение няколко десетилетия след първото нарушение и дълго време след изтичането на давностния срок, като същевременно лицето, действало при първото нарушение, е напуснало предприятието, не било възможно то да бъде осъдено за повторност на нарушението. Следователно глобата, наложена му заради нарушение на правилата относно картелите с Решение „Багрилни вещества“, била твърде стара и погасена по давност, поради което не можела да обоснове утежняване на наказанието. Решение „PVC II“ също не можело да доведе до увеличаване на глобата поради повторност на нарушението, от една страна, защото това решение само повтаряло предходно решение, обявено от Първоинстанционния съд за несъществуващо и отменено от Съда, и от друга страна, защото нарушенията, обект на тези две решения, били установени окончателно едва с Решение по дело „LVM“.
Жалбоподателят също така изтъква, че никое от посочените решения, на които се прави позоваване във връзка с първоначалното нарушение, нямат материална връзка с настоящия случай. Не съществувал никакъв мотив, който да даде основание нарушенията, извършени в рамките на автономна част от групата с различен предмет на дейност и различни лица, да бъдат считани за първоначални нарушения във връзка с повторността на нарушението. Всъщност търговският отдел за МХОК нарушил член 81 ЕО, а той по никакъв начин не бил включен в предходните решения, цитирани от Комисията. Като се позовавала по този начин на предходни действия на други дъщерни дружества на групата и като ги вменявала отново на жалбоподателя, утежнявайки наказанието, Комисията благоприятствала дискриминативно третиране на групи, които притежават няколко независими сфери на дейност под контрола на едно юридическо лице.
Комисията иска това правно основание да бъде отхвърлено.
Съображения на Първоинстанционния съд
От съдебната практика става ясно, че вземането предвид на утежняващите отговорността обстоятелства при определянето на глобата е съвместимо със задачата на Комисията да гарантира спазването на правилата на конкуренцията (Решение на Съда от 29 юни 2006 г. по дело SGL Carbon/Комисия, C-308/04 P, Recueil, стр. I-5977, точка 71). Така евентуалната повторност на нарушението присъства сред елементите, които следва да се вземат предвид при анализа на тежестта на разглежданото нарушение (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, посочено по-горе, точка 91).
По отношение на оплакването, че е абсолютно необходима времева връзка между първоначалното нарушение и повторното нарушение, а Решение „Багрилни вещества“, с което се налага глоба за нарушение на член 81 ЕО, се отнасяло до нарушение, което е погасено по давност или е твърде старо, за да обоснове утежняване на наказанието в конкретния случай, следва да се напомни, че установяването и преценката на характеристиките, специфични за повторността, са част от свободата на преценка на Комисията и че тя не е обвързана с евентуален давностен срок за подобно установяване. Всъщност повторността е важен елемент, който Комисията следва да подложи на преценка, като се отчита фактът, че вземането му предвид цели да поощри предприятията, склонни да се отклоняват от правилата за конкуренция, да променят поведението си (Решение на Съда от 8 февруари 2007 г. по дело Groupe Danone/Комисия, C-3/06 P, Сборник, стр. I-1331, точки 38 и 39).
Оттук следва, че Комисията може във всички случаи да вземе предвид данните, потвърждаващи наличието на подобна склонност. В това отношение Комисията се основава в конкретния случай на две предходни решения, а именно Решение „Багрилни вещества“ и Решение „PVC II“ (вж. точка 21 по-горе). По подобие на Комисията Първоинстанционният съд счита, че съществуването на посочените решения и нарушението на жалбоподателя, установено по настоящото дело, потвърждават неговата склонност да не извлича съответните изводи от вече констатирано нарушение от негова страна на правилата за конкуренция, предвидени в член 81 ЕО, независимо от изтеклото време, що се отнася до Решение „Багрилни вещества“.
По отношение на оплакването, че Решение „PVC II“ не може да обоснове установяването на повторност на нарушението, поради това че то е придобило окончателен характер едва след края на разглежданото по настоящото дело нарушение, следва да се подчертае, че е достатъчно предприятието да е било считано преди това за извършител на нарушение от същия вид, въпреки че решението все още подлежи на съдебен контрол. Всъщност преценката на конкретните характеристики на повторността на нарушението зависи от оценката, която ще направи Комисията на обстоятелствата в конкретния случай в рамките на нейната свобода на преценка. Освен това решенията на Комисията се ползват от презумпция за валидност, докато не бъдат отменени или оттеглени (Решение на Съда от 15 юни 1994 г. по дело Комисия/BASF и др., C-137/92 P, Recueil, стр. I-2555, точка 48).
Въпреки че Решение „PVC II“, прието от Комисията след като нейното Решение 89/190/ЕИО от 21 декември 1988 година относно производство по прилагане на член [81 ЕО] (IV/31.865, PVC) (
ОВ L 174, 1989 г., стр. 1
) е било отменено (Решение Комисия/BASF и др., посочено по-горе), е станало обект на съдебни процедури, завършили след преустановяването на разглежданото нарушение, а именно за жалбоподателя на , с Решение по дело „LVM“ и др./Комисия, посочено по-горе, това не поставя под въпрос презумпцията за валидността му до произнасянето на посоченото съдебно решение. Всъщност следва да се подчертае, че решенията на Първоинстанционния съд и на Съда са постановени преди обжалваното решение. Следователно противно на твърденията на жалбоподателя Комисията може да се основава на Решение „PVC II“.
Вследствие от това Комисията може правилно да се основава на Решенията „Багрилни вещества“ и „PVC II“, за да установи повторност на нарушението на жалбоподателя.
Следва също да се отхвърли доводът, според който Решенията „Багрилни вещества“ и „PVC II“ нямат материална връзка с настоящия случай. Всъщност Насоките визират повторността на нарушението на едно и също предприятие за нарушение от същия вид. Освен това понятието за повторност на нарушението, установено в някои национални правни системи, предполага, че дадено лице е извършило нови нарушения, след като е било санкционирано за подобни нарушения (Решение по дело Michelin/Комисия, посочено по-горе, точка 284).
В този смисъл, след като Hoechst е санкционирано с Решенията „Багрилни вещества“ и „PVC II“ за нарушение на член 81 ЕО, наистина става въпрос за същото предприятие, което в обжалваното решение е наказано за същия вид нарушение поради участие в картел на пазара на МХОК, въпреки факта, че разглежданите нарушения се отнасят до дъщерни дружества (вж. в този смисъл решение по дело Michelin/Комисия, посочено по-горе, точка 290) или до различни пазари (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 12 декември 2007 г. по дело BASF/Комисия, T-101/05 и T-111/05, Сборник, стр. II-4949, точка 64). Всъщност въпреки установяването на нарушение на общностното право на конкуренцията предприятието по смисъла на член 81 ЕО (вж. точка 58 по-горе), е продължило да нарушава посочената разпоредба.
С оглед на гореизложеното Комисията е в правото си да увеличи основния размер на глобата с 50%, за да подтикне жалбоподателя да спазва правилата за конкуренция в Договора.
Що се отнася до твърдяното нарушение на принципа non bis in idem, следва да се напомни, че прилагането на този принцип зависи от наличието на три условия, а именно идентичност на деянията, един и същи извършител на нарушението и един и същи защитен правен интерес. Следователно този принцип забранява едно и също лице да бъде санкционирано повече от един път за едно и също неправомерно поведение, за да бъде защитено едно и също правно благо (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, посочено по-горе, точка 338).
В конкретния случай следва да се посочи, че липсва идентичност на деянията. Всъщност Решение „Сорбати“, на което се позовава жалбоподателят, за да приеме, че е нарушен принципът non bis in idem, се отнася до картел с различен предмет, а именно нарушение, засягащо пазар на отделни продукти — сорбати, а не на МХОК, разглеждан по настоящото дело (вж. в този смисъл Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, посочено по-горе, точка 339 и Решение на Първоинстанционния съд от 27 септември 2006 г. по дело Archer Daniels Midland/Комисия,
T-329/01, Recueil, стр. II-3255
, точка 292).
Следователно обжалваното решение не е прието в нарушение на принципа non bis in idem.
С оглед на всичко изложено по-горе следва да се отхвърли правното основание, изведено от неоснователното увеличаване на размера на глобата поради повторност на нарушението.
По шестото правно основание, изведено от процесуалните недостатъци, опорочаващи административното производство
Жалбоподателят подразделя своето правно основание относно нарушението на неговите процесуални права на две части. Първата е изведена от недостатъчния достъп до преписката му по време на административното производство, а втората — от незаконосъобразността на доклада на служителя по изслушването.
По първата част, изведена от недостатъчен достъп до преписката
— Доводи на страните
Жалбоподателят поддържа най-напред, че не е имал достъп до становището на Clariant относно нарушението в частта от дейността, свързана с МХОК, и по-специално до отговора на групата Clariant на изложението на възраженията. Той отбелязва, че на 22 май 2004 г. е подал молба за запознаване с отговорите на Clariant AG и на Clariant GmbH на изложението на възраженията, която е отхвърлена от Комисията с писмо от
Според него този отказ е възпрепятствал неговото сътрудничество с Комисията и упражняването на неговото право на защита. Всъщност, като се имало предвид неговото особено положение поради продажбата на неговите дейности, свързани с МХОК, на Clariant AG, той вече не можел да разгледа съществени търговски документи. Той също така неколкократно искал от Clariant AG да разгледа материалите и информацията за периода, предхождащ продажбата на дейността, свързана с МХОК, но последното отказвало такъв достъп.
Според жалбоподателя адресатът на изложение на възраженията, който разбира, че Комисията притежава освен преписката по разследването и документи, които могат да бъдат използвани в негова защита, може да поиска достъп и до тези документи. Всъщност в съдебната практика било признато, че отговорите на трети лица на изложението на възраженията, но също и документи от преписките на Комисията по други производства за картели или дори за други сфери на дейност на Комисията представляват част от документите, до които той имал право на достъп.
Той уточнява, че достъпът до документи не се отнася само до запознаване с материалите, на които се основава изложението на възраженията, но трябва да позволява на предприятието да търси в преписките на Комисията оневиняващи документи, за да изгради своята собствена защита. Той поддържа, че в конкретния случай е имал нужда да получи достъп до отговорите на Clariant AG и на Clariant GmbH на изложението на възраженията, за да установи дали в отсъствие на преписки, посветени на отрасъла на МХОК, може да се осъществи засилено сътрудничество с Комисията. Освен това след продажбата през 1997 г. на неговата дейност, свързана с МХОК, на Clariant AG той вече не бил в състояние да разглежда търговските документи и нямал никаква възможност да проучва разглежданите факти.
По отношение на довода, че становищата на Clariant AG и на Clariant GmbH могат да бъдат само уличаващи документи, жалбоподателят възразява, че Комисията, доколкото не познава защитната стратегия на жалбоподателя, не може сама да реши кои документи са уличаващи или оневиняващи. Всъщност според съдебната практика и практиката при вземане на решения на Комисията не можела да решава какво значение има даден документ за предприятието и неговата защитна стратегия.
Комисията възразява, че доколкото след получаването на изложението на възраженията жалбоподателят е имал достъп до преписката по разследването, неговото право на достъп до преписката в хода на административното производство е спазено. Тя уточнява, че жалбоподателят никога не е имал право на достъп до други писмени материали, и по-специално до отговорите на другите адресати на изложението на възраженията. Всъщност съгласно съдебната практика достъпът до преписката бил ограничен до документите, съдържащи се в нея, а именно документите, които могат да бъдат уличаващи или оневиняващи с оглед на повдигнатите възражения.
— Съображения на Първоинстанционния съд
Преди всичко следва да се напомни, че достъпът до преписката по дела, свързани с конкуренцията, има за цел по-конкретно да се позволи на адресатите на изложение на възраженията да се запознаят с доказателствата, съдържащи се в преписката на Комисията, за да могат ефикасно да се произнесат по изводите, до които е достигнала Комисията в своето изложение на възраженията въз основа на тези доказателства. Достъпът до преписката е свързан по този начин с процесуалните гаранции, които имат за цел да закрилят правото на защита, и по-конкретно да гарантират ефективното упражняване на правото на изслушване (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 30 септември 2003 г. по дело Atlantic Container Line и др./Комисия, T-191/98, T-212/98—
T-214/98, Recueil, стр. II-3275
, точка 334 и цитираната съдебна практика).
Правото на достъп до преписката предполага, че Комисията предоставя възможност на засегнатото предприятие да проучи всички документи, съдържащи се в преписката по разследването, които могат да бъдат относими към неговата защита (вж. в този смисъл Решение на Съда от 2 октомври 2003 г. по дело Corus UK/Комисия, C-199/99 P, Recueil, стр. I-11177, точка 125 и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Solvay/Комисия,
T-30/91, Recueil, стр. II-1775
, точка 81). Същите обхващат както уличаващите, така и оневиняващите документи, с изключение на търговските тайни на други предприятия, вътрешните документи на Комисията и други поверителни сведения (Решение на Съда от по дело Hoffmann-La Roche/Комисия,
85/76, Recueil, стр. 461
, точки 9 и 11, и Решение на Съда по дело Aalborg Portland и др./Комисия, посочено по-горе, точка 68).
В конкретния случай следва да се отбележи, че жалбоподателят не оспорва факта, че е имал достъп до преписката, включително и до документите и изявленията, предоставени на Комисията, и до документите, на които Комисията се основава. Жалбоподателят се ограничава да заяви, че не е имал достъп до становището на Clariant, и по-специално до неговия отговор на изложението на възраженията, при положение че е имал нужда от такъв достъп, за да определи дали в отсъствие на преписка, посветена на дейността, свързана с МХОК, която е прехвърлил на Clariant AG, може да се осъществи засилено сътрудничество с Комисията. Всъщност жалбоподателят претендира, че в качеството си на предишен собственик на дейността, свързана с МХОК, спрямо другите предприятия, на които е наложена глоба по силата на член 81 ЕО, той има по-голям интерес от достъпа до тези документи.
В това отношение следва да се напомни, че едва в началото на състезателната административна фаза заинтересуваното предприятие е информирано посредством изложението на възраженията за всички съществени обстоятелства, на които Комисията се основава на този стадий на производството, и че това предприятие разполага с право на достъп до преписката, за да се гарантира ефективното упражняване на неговото право на защита. Следователно отговорът на другите страни на изложението на възраженията по принцип не се включва в съвкупността от документи по преписката за разследването, с които страните могат да правят справка.
Все пак, ако Комисията възнамерява да се позове на част от отговор на изложение на възраженията или на документ, приложен към такъв отговор, за да установи наличието на нарушение в процедура по прилагането на член 81, параграф 1 ЕО, на другите участващи в тази процедура предприятия трябва да се даде възможност да се произнесат по това доказателство. При тези обстоятелства въпросната част от отговора на изложението на възраженията или документът, приложен към него, всъщност представлява уличаващо доказателство срещу различните лица, участвали в нарушението (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 15 март 2000 г. по дело Cimenteries CBR и др./Комисия, T-25/95, T-26/95, T-30/95—T-32/95, T-34/95—T-39/95, T-42/95—T-46/95, T-48/95, T-50/95—T-65/95, T-68/95—T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 и
T-104/95, Recueil, стр. II-491
, точка 386 и Решение на Първоинстанционния съд по дело Avebe/Комисия, посочено по-горе, точка 50 и цитираната съдебна практика).
Ето защо задача на засегнатото предприятие е да докаже, че резултатът, до който е достигнала Комисията в своето решение, би бил различен, ако трябваше да бъде изключен като уличаващо доказателствено средство несъобщен документ, на който Комисията се е основала, за да обвини това предприятие (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, посочено по-горе, точка 73).
Относно несъобщаването на оневиняващ документ съгласно установената съдебна практика засегнатото предприятие трябва единствено да докаже, че неразкриването на същия е могло да повлияе в негов ущърб на хода на производството и на съдържанието на решението на Комисията (вж. в този смисъл Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Hercules Chemicals/Комисия, C-51/92 P, Recueil, стр. I-4235, точка 81 и Решение по дело „LVM“, точка 318.)
Все пак посочената по-горe съдебна практика не засяга конкретния случай, щом като на стадия на изпращане на изложението на възраженията жалбоподателят е имал достъп до всички документи по преписката в съдържанието ѝ към този момент, включително до тези, които са могли да му позволят да сътрудничи на Комисията, както бе споменато в точка 163 по-горе. Като се има предвид обхватът на достъпа до преписката, описан по-горе, следва да се приеме за установено, че правото на защита на жалбоподателя в конкретния случай е било напълно спазено.
Във всички случаи жалбоподателят не доказва, нито твърди в своите писмени изявления, че Комисията в обжалваното решение се е основала на елемент от отговора на Clariant на изложението на възраженията, за да подкрепи доказателствата относно неговото собствено неправомерно поведение, нито че ако е имал достъп до несъобщените документи, решението на Комисията би имало различно съдържание.
Несъобщаването на въпросния отговор следователно, от една страна, не е попречило на жалбоподателя надлежно да изрази становище по заключенията на Комисията в нейното изложение на възраженията с оглед доказателствата по преписката по разследването и до която той не оспорва, че е имал достъп, нито, от друга страна, е повлияло на хода на производството и на съдържанието на обжалваното решение.
Следователно не трябва да се счита, че Комисията е нарушила правото на защита на жалбоподателя, като не му е съобщила отговора на Clariant на изложението на възраженията.
Това заключение не се обезсилва от обстоятелствата, на които жалбоподателят се позовава, а именно на факта, че след продажбата на своите дейности в отрасъла на МХОК той вече не разполагал с релевантни търговски документи и че Clariant отказало да му ги предостави. Всъщност по силата на общото задължение за предпазливост, което имат всички предприятия, жалбоподателят е длъжен да следи, дори при условията на продажбата на неговите дейности в отрасъла на МХОК на Clariant AG, за надлежното съхраняване в неговите книги и архиви на документите, които могат да позволят да се проследи назад във времето неговата дейност, по-специално за да разполага с необходимите доказателства в случай на съдебни или административни производства (Решение на Първоинстанционния съд от 16 декември 2003 г. по дело Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Комисия, T-5/00 и
T-6/00, Recueil, стр. II-5761
, точка 87).
Ето защо следва да се отхвърли като неоснователна частта от правното основание, изведена от нарушение на правото на защита поради липса на достъп до преписката.
По втората част от правното основание, изведена от незаконосъобразността на доклада на служителя по изслушването
— Доводи на страните
Жалбоподателят поддържа, че окончателният доклад на служителя по изслушването е непълен и явно незаконосъобразен, доколкото не възпроизвежда оплакванията на жалбоподателя относно процесуалните нарушения и не предоставя никакви мотиви относно доводите, приведени от него.
Освен това заключението в доклада на служителя по изслушването, посочващо, че „правото на изслушване на предприятията, участвали в сливането, е било спазено“, било погрешно, тъй като в конкретния случай ставало въпрос за производство по член 81 ЕО. Ако докладът на служителя по изслушването бил изготвен правилно, Комисията би могла да вземе различно решение. Във всички случаи колегиумът на комисарите не е трябвало да вземе решение, преди да бъде поправена грешката при прилагане на правото на служителя по изслушването. Поради това обжалваното решение следвало да се отмени поради тежко нарушение на процесуалните правила.
Комисията иска тази част от правното основание да бъде отхвърлена.
— Съображения на Първоинстанционния съд
В самото начало следва да се напомни, че докладът на служителя по изслушването представлява чисто вътрешен документ на Комисията, който няма за цел да допълни или поправи доводите на предприятията и който следователно не съдържа каквото и да било решение, което да бъде взето предвид от общностния съд при упражняването на съдебен контрол (Решение на Първоинстанционния съд по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, посочено по-горе, точка 375 и Решение на Първоинстанционния съд по дело HFB и др./Комисия, посочено по-горе, точка 40).
Що се отнася до възражението, изведено от факта, че докладът на служителя по изслушването бил непълен, следва да се напомни, че по силата на член 15 от Решение 2001/462/ЕО, ЕОВС на Комисията от 23 май 2001 година относно мандата на служителите по изслушването в някои производства по конкуренция (
ОВ L 162, стр. 21
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 108) служителят по изслушването подготвя окончателен писмен доклад относно спазването на правото на изслушване, а именно по-специално относно оповестяването на документите и достъпа до преписката, сроковете за предоставяне на отговори на изложения на възраженията и хода на устното изслушване. Също така е предвидено той да разгледа в посочения доклад въпроса дали проекторешението разглежда единствено възраженията, по отношение на които на страните е била предоставена възможността да изложат становищата си, и дали проучването е било обективно.
Освен това в член 16 от Решение 2001/462 е уточнено, че окончателният доклад на служителя по изслушването се прикрепя към проекторешение, представено на Комисията, с цел гарантиране на това, че при вземането на решение по отделен случай Комисията е изцяло уведомена за релевантната информация относно протичането на процедурата и за зачитането на правото на изслушване.
От горепосочените разпоредби следва, че служителят по изслушването няма за задача да разгледа всички оплаквания от процесуално естество, направени от заинтересуваните страни в хода на административното производство. Той е длъжен да уведоми колегиума на членовете на Комисията единствено за оплакванията, релевантни за да се прецени законосъобразният ход на административното производство (Решение от 29 април 2004 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия, посочено по-горе, точка 53).
В конкретния случай от доклада на служителя по изслушването става ясно, че страните са имали достъп до преписката на CD-ROM, че макар жалбоподателят най-напред да е получил непълна редакция на изложението на възраженията, му е била изпратена поправена редакция и той се е ползвал от продължаване на срока за отговор. Изрично е уточнено, че с писма от 22 юни и жалбоподателят е поискал достъп до отговора на Clariant AG на изложението на възраженията и е бил уведомен, че отговорите на другите страни на изложение на възраженията не представляват неразделна част от преписката по разследването, до която е предоставен общ достъп. В него също е посочено, че страните са участвали в изслушването, с изключение на Elf Aquitaine и на жалбоподателя, и че проекторешението, представено на Комисията, съдържа единствено възражения, по отношение на които страните са имали възможност да изложат своите становища.
Следователно трябва да се приеме за установено, че процесуалните въпроси, повдигнати в това дело, са посочени от служителя по изслушването, който във всички случаи не е бил задължен предвид цитираната съдебна практика (вж. точка 179 по-горе) да разгледа всички възражения от това естество, които са били изтъкнати в хода на административното производство.
Оттук следва, че не може да се приеме възражението, изведено от непълния и незаконосъобразен характер на доклада, поради факта че той не възпроизвеждал съдържанието на твърденията за нарушение на процесуалните правила и не съдържал отговор на приведените доводи.
По-нататък по отношение на оплакването относно грешката, която засягала доклада на служителя по изслушването, упоменал наличието на „Zusammenschluss“ (сливане), следва да се приеме за установено, както подчертава Комисията, че подобна грешка е налице единствено в немската редакция. Всъщност, както доказва Комисията, съществуват други езикови редакции, а именно на френски и английски, които също са предоставени на колегиума на членовете на Комисията и които не съдържат грешка.
Във всички случаи следва да се посочи, че в текстовете на всички езици докладът споменава във втория параграф „евентуалното нарушение на член 81, параграф 1 ЕО и на член 53, параграф 1 ЕИП в отрасъла на МХОК“.
Следователно, като се има предвид съдържанието на посочения доклад, уточняващ правната уредба по отношение на настоящото дело и като се има предвид, че твърдяната грешка присъства единствено в неговата немска редакция, настоящото оплакване следва да се отхвърли.
Следователно следва да се отхвърли шестото правно основание, изведено от процесуалните недостатъци, опорочаващи административното производство.
По седмото правно основание, изведено от незаконосъобразността на разпореждането за преустановяване на нарушението
Доводи на страните
Жалбоподателят счита, че разпореждането за преустановяване на нарушението, отправено до него в член 3 от обжалваното решение, нарушава член 3 от Регламент № 17, тъй като визира невъзможно действие. Всъщност, като се вземело предвид извършеното през 1997 г. пълно прехвърляне на неговите дейности на пазара на МХОК, разпореждането за преустановяване на нарушението не било законосъобразно. Освен че разпореждането създавало у третите лица погрешно впечатление, че съществуват други данни, които не са разгледани към момента на приемане на обжалваното решение, жалбоподателят счита, че посоченото разпореждане може да увреди гражданските права на адресатите на обжалваното решение.
Според него когато, както в настоящия случай, предприятието вече не осъществява дейност на пазара и няма дори теоретични възможности то да участва отново в картели на съответния пазар, не е възможно да му бъде отправено разпореждане.
Комисията иска това правно основание да бъде отхвърлено.
Съображения на Първоинстанционния съд
По силата на член 3, параграф 1 от Регламент № 17 и на член 7, параграф 1 от Регламент № 1/2003 е предвидено, че ако Комисията, действайки по внесена жалба или по собствена инициатива, установи, че е налице нарушение на член [81 ЕО] или [82 ЕО], тя може чрез решение да задължи съответните предприятия и сдружения на предприятия да прекратят установеното нарушение.
Съгласно установената съдебна практика прилагането на член 3, параграф 1 от Регламент № 17 може да съдържа забрана за продължаване на определени дейности, практики или положения, чиято незаконосъобразност е установена, както и за възприемане на подобно поведение в бъдеще. Освен това, доколкото прилагането на член 3, параграф 1 от Регламент № 17 трябва да се извършва в зависимост от установеното нарушение, Комисията има право да установи обхвата на задълженията на засегнатите предприятия, за да бъде преустановено това нарушение (вж. Решение на Първоинстанционния съд по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, посочено по-горе, точки 1249 и 1250 и цитираната съдебна практика).
В конкретния случай съгласно член 3 от обжалваното решение:
„Посочените в член 1 предприятия са задължени незабавно да преустановят споменатите в този член нарушения, ако все още не са го направили.
Те трябва да се въздържат от повторение на всяко действие или поведение, споменато в член 1, както и от всяко действие или поведение, имащо подобна цел или подобен резултат.“ [неофициален превод]
Подобни разпореждания ясно попадат в правомощията на Комисията на основание на член 3, параграф 1 от Регламент № 17, а занапред въз основа на член 7, параграф 1 от Регламент № 1/2003. Всъщност, като задължава участвалите в картела предприятия да не повтарят и да преустановят всяко действие или поведение, посочено в член 1, а именно разпределянето на производствени квоти и клиенти, съгласувано повишаване на цените, установяване на механизъм за компенсации, обмен на информация относно цените и обемите на продажбите, участие в редовни срещи и поддържане на други контакти с цел да се приложат гореспоменатите ограничения, както и всяко действие или поведение, което има подобна цел или подобен резултат, Комисията само излага последиците, които произтичат по отношение на бъдещото им поведение от установената в член 1 от обжалваното решение незаконосъобразност.
Освен това е важно да се отбележи, че член 3, първа алинея от обжалваното решение уточнява, че предприятията са длъжни да преустановят нарушението единствено ако все още не са го направили. Следователно, ако жалбоподателят е продал своите дейности, свързани с МХОК, и е преустановил нарушението към датата на обжалваното решение, той не попада в обхвата на посочената алинея на член 3 от обжалваното решение.
Следователно не може да бъде прието правното основание, изведено от незаконосъобразността на член 3 от обжалваното решение.
По окончателния размер на глобата, наложена на жалбоподателя
Като се има предвид заключението, изложено в точка 101 по-горе, следва обжалваното решение да се измени, доколкото на основание точка Г, параграф 2, второ тире от Известието относно сътрудничеството Комисията не е взела предвид неоспорването на фактите от жалбоподателя. На това основание размерът на глобата, наложена на жалбоподателя, следва да се намали с 10%.
В останалата част съображенията на Комисията в обжалваното решение, както и приложеният метод на изчисление, остават непроменени.
Следователно окончателният размер на наложената на жалбоподателя глоба се изчислява, както следва: началният размер на глобата от 21 милиона евро се увеличава със 135%, за да се вземе предвид продължителността на нарушението. Следователно основният размер на глобата се определя на 49,35 милиона евро. Към този основен размер се добавя увеличение с 50% на основание квалифицирането на жалбоподателя като извършител на повторно нарушение, тоест 74,03 милиона евро. Накрая този общ размер трябва да бъде намален с 10% на основание на точка Г, параграф 2, второ тире от Известието относно сътрудничеството, тоест намаляване със 7,403 милиона евро. Следователно окончателният размер на глобата се определя на 66,627 милиона евро.
По съдебните разноски
По силата на член 87, параграф 3 от Процедурния правилник Първоинстанционният съд може да разпредели съдебните разноски или да реши всяка страна да понесе направените от нея съдебни разноски, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания. При конкретните обстоятелства всяка страна следва да понесе направените от нея съдебни разноски.

По изложените съображения
ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (седми състав)
реши:

1)
Определя на 66,627 милиона евро размера на глобата, наложена на Hoechst AG в член 2, буква б) от Решение C (2004) 4876 окончателен на Комисията от 19 януари 2005 година относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/E-1/37.773 — МХОК).

2)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.

3)
Всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.

Forwood
Šváby
Truchot
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 30 септември 2009 година.
Подписи
Съдържание

Обстоятелствата, предхождащи спора, и обжалваното решение

Производство и искания на страните

От правна страна

По първото правно основание, изведено от липсата на отговорност на жалбоподателя по отношение на санкционирания картел поради продажбата на неговите дейности, свързани с МХОК

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

По второто правно основание, изведено от незаконосъобразността на наложената глоба

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

По третото правно основание, изведено от нарушаване на Известието относно сътрудничеството

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

По четвъртото правно основание, изведено от грешка в преценката при изчисляване на основния размер на глобата

По първото оплакване, изведено от несъразмерността на основния размер на глобата спрямо обема на пазара

— Доводи на страните

— Съображения на Първоинстанционния съд

По второто оплакване относно несъразмерността на основния размер на глобата спрямо класифицирането в категории на участвалите предприятия

— Доводи на страните

— Съображения на Първоинстанционния съд

По петото правно основание, изведено от неоснователното увеличаване на глобата поради повторност на нарушението

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

По шестото правно основание, изведено от процесуалните недостатъци, опорочаващи административното производство

По първата част, изведена от недостатъчен достъп до преписката

— Доводи на страните

— Съображения на Първоинстанционния съд

По втората част от правното основание, изведена от незаконосъобразността на доклада на служителя по изслушването

— Доводи на страните

— Съображения на Първоинстанционния съд

По седмото правно основание, изведено от незаконосъобразността на разпореждането за преустановяване на нарушението

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

По окончателния размер на глобата, наложена на жалбоподателя

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: немски.