CELEX: 62002CJ0239
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen
EY 28 artiklan ja direktiivien 1999/4/EY ja 2000/13/EY tulkinta
Direktiivin 1999/4/EY pätevyys
Elintarvikkeiden merkinnät ja mainonta
Terveyteen kohdistuvia viittauksia koskevat kiellot

Rechtbank van Koophandel te Hasselt on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 28.6.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut
yhteisöjen tuomioistuimeen 1.7.2002, EY 234 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymyksiä EY 28 artiklan tulkinnasta, kahviuutteista
ja sikuriuutteista 22 päivänä helmikuuta 1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/4/EY (EYVL L 66,
s. 26) 2 artiklan tulkinnasta ja pätevyydestä ja myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa
koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä maaliskuuta 2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivin 2000/13/EY (EYVL L 109, s. 29) 18 artiklan tulkinnasta.
Nämä kysymykset on esitetty asiassa, joka koskee ”DynaSvelte Café” ‑nimisen tuotteen saattamista Belgian markkinoille tavalla,
joka Douwe Egberts NV:n (jäljempänä Douwe Egberts) mukaan on ristiriidassa elintarvikkeiden merkintöjä ja mainontaa koskevien
kansallisten säännösten kanssa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivin 1999/4 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Direktiiviä 79/112/ETY sovelletaan liitteessä määriteltyihin valmisteisiin seuraavin edellytyksin:
a) Liitteessä mainitut valmisteen nimitykset varataan ainoastaan liitteessä tarkoitetuille tuotteille ja niitä on käytettävä
kaupassa niiden määrittämiseksi. Nimityksiä täydennetään tarvittaessa sanoilla:
–        ’tahna’ tai ’tahnamainen’ tai
–        ’neste’ tai ’nestemäinen’.
– – ”
Saman direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot eivät saa antaa liitteessä määriteltyjä valmisteita koskevia kansallisia säännöksiä, joista ei ole säädetty
tässä direktiivissä.”
Direktiivin 1999/4 liitteen kohdassa 1, jonka otsikko on ”Kahviuute”, ”liukoinen kahviuute”, ”liukoinen kahvi” tai ”pikakahvi”,
täsmennetään muun muassa seuraavaa:
”’Kahviuute’, liukoinen kahviuute’, ’liukoinen kahvi’ tai ’pikakahvi’ on tiivistevalmiste, joka on saatu paahdetuista kahvipavuista
uuttamalla käyttämällä uuttamisaineena vain vettä ja jättämällä pois hydrolyysiprosessit, jotka sisältävät hapon tai emäksen
lisäämisen.
–        – –
–        Kiinteä tai tahnamainen kahviuute ei saa sisältää muita aineita kuin niitä, jotka on saatu kahvin uuttamisesta. – – ”
Direktiivin 2000/13 johdanto-osan neljännessä, viidennessä, kuudennessa ja kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”4)      Tämän direktiivin tarkoituksena tulisi olla yhteisön yleisten, kaikkia markkinoille saatettavia elintarvikkeita koskevien
säännösten antaminen.
5)      Vain tiettyjä elintarvikkeita koskevat erityissäännökset olisi annettava kyseisiä tuotteita koskevissa säädöksissä.
6)      Elintarvikkeiden merkintöjä koskevien säännösten ensisijaisena tarkoituksena tulisi olla kuluttajan valistaminen ja suojeleminen.
8)      Yksityiskohtaiset merkinnät tuotteen laadusta ja ominaisuuksista tarjoavat kuluttajalle mahdollisuuden tehdä tietoinen valinta,
ja se on sopivin tapa, koska se on vähiten kaupan vapauden esteenä.”
Direktiivin 2000/13 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Merkinnät ja tavat, joilla ne on tehty, eivät saa:
a)      olla omiaan johtamaan ostajaa harhaan, erityisesti:
i)      elintarvikkeen ominaispiirteiden osalta ja erityisesti sen luonteen, yksilöllisyyden, ominaisuuksien, koostumuksen, määrän,
säilyvyyden, alkuperän, valmistus- tai tuotantomenetelmän osalta;
ii)      liittämällä elintarvikkeeseen vaikutuksia tai ominaisuuksia, joita sillä ei ole;
iii)      esittämällä elintarvikkeella olevan erityisiä ominaisuuksia, kun tosiasiassa kaikilla samanlaisilla elintarvikkeilla on sellaisia
ominaisuuksia;
b)      jollei luonnon kivennäisvesiä ja erityisravintoa koskevista yhteisön säännöksistä muuta johdu, esittää, että elintarvikkeeseen
liittyy ihmisen sairauksia ennalta ehkäiseviä, hoitavia tai parantavia ominaisuuksia, tai viitata sellaisiin ominaisuuksiin.”
Kyseisen direktiivin 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa täsmennetään, että 1 ja 2 kohdassa säädettyjä kieltoja ja rajoituksia
sovelletaan myös mainontaan.
Saman direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ainoastaan seuraavat tiedot on pakollisesti merkittävä elintarvikkeisiin edellytyksin, joista säädetään 4‑17 artiklassa,
ja jollei sanotuista artikloista muuta johdu:
1) myyntinimitys,
– – .”
Mainitun direktiivin 5 artiklassa todetaan seuraavaa:
”1. Elintarvikkeen myyntinimitys on siihen sovellettavissa yhteisön säännöksissä säädetty nimitys.
– –
2. Myyntinimitystä ei saa korvata tavaramerkillä, kaupallisella merkillä tai kuvitteellisella nimellä.
– – .”
Direktiivin 2000/13 18 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltiot eivät saa estää sellaisten elintarvikkeiden kauppaa, jotka ovat tämän direktiivin säännösten mukaisia, soveltamalla
kansallisia elintarvikkeiden merkintöjä ja esillepanoa koskevia säännöksiä, joita ei ole yhdenmukaistettu.
2. Mitä 1 kohdassa säädetään, ei sovelleta kansallisiin säännöksiin, joita ei ole yhdenmukaistettu ja joiden perusteena on:
–        kansanterveyden suojeleminen;
–        petollisten toimien torjuminen, edellyttäen, etteivät sellaiset säännökset ole omiaan estämään tässä direktiivissä annettujen
määritelmien ja sääntöjen soveltamista;
–        teollisen ja kaupallisen omaisuuden suojeleminen, alkuperänimitysten ja alkuperämerkintöjen suojeleminen sekä vilpillisen
kilpailun estäminen.”

Kansallinen lainsäädäntö
Kahvista ja kahvinkorvikkeista 5.3.1987 tehdyn kuninkaan päätöksen (Belgisch Staatsblad) 12.6.1987, s. 9035) 1 §:ssä säädetään
muun muassa seuraavaa:
”Tätä päätöstä sovellettaessa
o
kahvilla tarkoitetaan asianmukaisesti puhdistettua ja paahdettua kahvipavun siementä (Coffea-sukuun kuuluvat lajikkeet) –
– .”
Kyseisen kuninkaan päätöksen 3 §:n 1 momentin sanamuoto on seuraava:
”Edellä 1 §:ssä mainittujen elintarvikkeiden kaupan pitämisen yhteydessä saa ainoastaan käyttää ja täytyy käyttää jotakin
tässä artiklassa esitetyn määritelmän mukaista nimitystä.”
Elintarvikkeiden mainonnasta 17.4.1980 tehdyn kuninkaan päätöksen (Belgisch Staatsblad) 6.5.1980, s. 5476) 2 §:ssä säädetään
seuraavaa:
”Elintarvikkeiden mainonnassa ei saa käyttää
– –
o
viittauksia laihtumiseen;
– –
o
viittauksia lääketieteellisiin suosituksiin, todistuksiin, toteamuksiin tai lausuntoihin taikka hyväksymistä koskeviin ilmoituksiin,
lukuun ottamatta mainintaa siitä, että elintarviketta ei saa käyttää lääkärin ohjeiden vastaisesti; – – .”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Douwe Egberts valmistaa ja myy Belgian markkinoilla kahvia merkillä ”Douwe Egberts”. Se on riitauttanut oikeudessa sen, että
markkinoille on saatettu ”DynaSvelte Café” ‑niminen tuote, jota valmistaa Westrom Pharma NV ja jonka jälleenmyyjänä oli 31.12.2001
asti Souranis, joka toimii toiminimellä ”Établissements FICS”, ja 1.1.2002 alkaen FICS-World BVBA.
Douwe Egberts väittää Rechtbank van Koophandelissa käytävässä välitoimimenettelyssä, että kyseisen tuotteen purkissa, pakkauksessa
ja käyttöohjeessa olevat maininnat ”ehdoton läpimurto painonhallinnassa”, ”laihduttaminen, parempi painonhallinta, hillitsee
rasvojen varastoitumista” ja ”Yhdysvalloissa patentoitu, tri Ann de Wees Allenin Glycemie Research Institutessa kehittämä
menetelmä” merkitsevät elintarvikkeiden mainontaa ja merkintöjä koskevan kansallisen lainsäädännön eri säännösten rikkomista.
Koska Rechtbank van Koophandel katsoi, että pääasian ratkaisu riippuu yhteisön oikeuden tulkinnasta ja direktiivin 1999/4
pätevyyden arvioinnista, se päätti keskeyttää asian käsittelyn ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko – – direktiivin 1999/4/EY 2 artiklaa tulkittava siten, että tämän direktiivin liitteessä mainittujen tuotteiden osalta
saadaan käyttää vain liitteessä mainittuja myyntinimityksiä ilman, että näiden myyntinimitysten ohella saataisiin käyttää
muita nimityksiä (esimerkiksi kaupallista tai kuvitteellista nimeä), vai onko 2 artiklaa tulkittava siten, että direktiivin
liitteessä mainittuja myyntinimityksiä saadaan käyttää vain tässä liitteessä lueteltujen tuotteiden osalta, mutta että näiden
myyntinimitysten ohella saadaan käyttää myös muita nimityksiä (esimerkiksi kaupallista tai kuvitteellista nimeä)?
2)      Mikäli yhteisöjen tuomioistuin katsoisi, että – – direktiivin 1999/4/EY 2 artiklaa on tulkittava siten, että tämän direktiivin
liitteessä mainittujen tuotteiden osalta saadaan käyttää vain siinä lueteltuja myyntinimityksiä ilman, että näiden myyntinimitysten
ohella saataisiin käyttää muita nimityksiä (kuten kaupallista tai kuvitteellista nimeä), seuraako tästä, että kyseinen direktiivi
on vastoin EY 28 artiklaa, jonka mukaan jäsenvaltioiden väliset tuonnin määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan
vastaavat toimenpiteet ovat kiellettyjä, koska tulkittaessa tätä direktiiviä näin niiden tuotteiden osalta, jotka täyttävät
direktiivin liitteeseen sisältyvän kahviuutteiden määritelmän,
–        sillä suljetaan pois muiden nimitysten kuin ’kahviuute’ tai ’pikakahvi’, kuten nimityksen ’kahvi’, käyttäminen
–        nimitystä ’kahvi’ voidaan näin ollen käyttää vain yhdentyyppisestä ’kahvista’ eli kahvipavuista
–        kahvimarkkinat eristetään näin ollen keinotekoisesti sellaisilta kilpailevilta tuotteilta, jotka ovat muuntyyppisiä kahveja
kuin kahvipapuja, esimerkiksi kahviuutteita ja pikakahvia?
3)      Onko direktiivin – – 2000/13/EY 18 artiklan 1 kohtaa ja 18 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että elintarvikkeiden merkintöjä,
esillepanoa ja mainontaa koskevat kansalliset säännökset, joissa kielletään tietyt maininnat, kuten ’viittaukset laihtumiseen’
ja ’viittaukset lääketieteellisiin suosituksiin, todistuksiin, toteamuksiin tai lausuntoihin taikka hyväksymistä koskeviin
ilmoituksiin’ elintarvikkeiden merkinnöissä ja/tai esillepanossa ja/tai mainonnassa, vaikka näitä mainintoja ei ole kielletty
direktiivissä, ovat tämän direktiivin vastaisia, kun otetaan huomioon, että direktiivin kahdeksannessa perustelukappaleessa
todetaan, että kaupan vapautta vähiten rajoittavat merkinnät ovat sopivin tapa, ja ettei näitä kansallisia säännöksiä näin
ollen voida soveltaa?
4)      Onko direktiivin 2000/13/EY 18 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että ilmaisulla ’kansanterveyden suojeleminen’ tarkoitetaan
elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevia kansallisia säännöksiä, joita ei ole yhdenmukaistettu ja joissa
kielletään tietyt maininnat, kuten ’viittaukset laihtumiseen’ ja ’viittaukset lääketieteellisiin suosituksiin, todistuksiin,
toteamuksiin tai lausuntoihin taikka hyväksymistä koskeviin ilmoituksiin’?
5)      Onko EY:n perustamissopimuksen 28 artiklaa tulkittava siten, että elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevien
kansallisten säännösten, joita ei ole yhdenmukaistettu yhteisön tasolla ja jotka poikkeavat direktiivistä 2000/13/EY siltä
osin kuin niissä kielletään elintarvikkeiden merkinnöissä, esillepanossa ja mainonnassa tietyt maininnat kuten ’viittaukset
laihtumiseen’ ja ’viittaukset lääketieteellisiin suosituksiin, todistuksiin, toteamuksiin tai lausuntoihin taikka hyväksymistä
koskeviin ilmoituksiin’, on katsottava olevan vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä ja/tai jäsenvaltioiden välisen tuonnin
määrällisiä rajoituksia, siltä osin kuin
–        näillä kansallisilla säännöksillä asetetaan yhtäältä ylimääräinen rasite elintarvikkeiden tuonnille, jotta ne olisivat yhteensopivia
kansallisen lainsäädännön kanssa, ja luodaan näin ollen jäsenvaltioiden välisen kaupan esteitä
ja
–        näitä kansallisia säännöksiä ei toisaalta sovelleta kaikkiin kyseisessä jäsenvaltiossa toimiviin toimijoihin, koska on olemassa
täysin vertailukelpoisia tuotteita (esimerkiksi kosmeettisia aineita), joihin ei sovelleta näitä säännöksiä eikä mitään muitakaan
vastaavia säännöksiä, minkä vuoksi kansallinen tuomioistuin ei voi soveltaa näitä säännöksiä?”

Alustavat huomautukset
Belgian hallitus, parlamentti ja neuvosto esittävät epäilyksensä siitä, että ”DynaSvelt Café” saattaa olla luonteeltaan sellainen,
ettei käsiteltävänä olevassa asiassa voitaisi soveltaa direktiiviä 1999/4. Komissio puolestaan korostaa, että jos kyseessä
ei ole tavanomaiseen kulutukseen tarkoitettu elintarvike vaan pikemminkin erityisravinnoksi tarkoitettu elintarvike, se ei
kuulu direktiivin 2000/13 soveltamisalaan.
On huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 234 artiklan mukaisessa yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten
tuomioistuinten yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta,
tehtävänä on kunkin asian erityspiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko
sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta (ks. mm. asia C-379/98, PreussenElektra,
tuomio 13.3.2001, Kok. 2001, s. I-2099, 38 kohta ja asia C-438/01, Design Concept, tuomio 5.6.2003, Kok. 2003, s. I-5617,
14 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa esitettyihin kysymyksiin on vastattava ottaen lähtökohdaksi ne olettamat, joihin kansallinen
tuomioistuin perustaa käsityksensä, eli se, että ”DynaSvelte Café” on tavanomaiseen kulutukseen tarkoitettu elintarvike ja
että se kuuluu direktiivin 1999/4 soveltamisalaan.

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyrkii pääasiallisesti selvittämään, voidaanko direktiivin 1999/4 liitteessä
mainittuja tuotteita myytäessä käyttää ainoastaan kyseisessä liitteessä mainittuja myyntinimityksiä, vai voidaanko myyntinimitysten
ohella käyttää myös muita nimityksiä, kuten kaupallista tai kuvitteellista nimeä?
Tältä osin on aluksi todettava, että direktiivissä 2000/13 annetaan yleisiä, kaikkia markkinoille saatettuja elintarvikkeita
koskevia sääntöjä, kun taas erityissäännöt, jotka koskevat yksinomaan kahviuutteita ja sikuriuutteita, on annettu direktiivillä
1999/4.
Tältä osin on todettava, että direktiivi 1999/4 on direktiivin 2000/13 viidennessä perustelukappaleessa tarkoitettu alakohtainen
direktiivi ja sitä on tulkittava direktiivin 2000/13 valossa.
Direktiivin 1999/4 2 artiklan a alakohdan mukaan ”liitteessä mainitut valmisteen nimitykset varataan ainoastaan liitteessä
tarkoitetuille tuotteille ja niitä on käytettävä kaupassa niiden määrittämiseksi”.
Tästä seuraa yhtäältä, että myyntinimityksiä ja erityisesti nimityksiä ”kahviuute”, ”liukoinen kahviuute”, ”liukoinen kahvi”
ja ”pikakahvi” voidaan käyttää ainoastaan sellaisten tuotteiden myynnissä, joihin sovelletaan direktiiviä 1999/4, ja toisaalta,
että tällainen käyttö on pakollista.
Kuten parlamentti ja komissio ovat täsmentäneet, direktiivin 2000/13 3 artiklassa luetellaan ne maininnat, joiden on välttämättä
oltava elintarvikkeiden merkinnöissä ja joihin kuuluu myös myyntinimitys, ilman, että tämä kuitenkaan sulkisi pois muiden
mainintojen käyttöä.
Direktiivin 2000/13 5 artiklan 2 kohdassa säädetään, että myyntinimitystä ei saa korvata tavaramerkillä, kaupallisella merkillä
tai kuvitteellisella nimellä, mutta ei kuitenkaan kielletä niiden yhtäaikaista käyttöä.
Direktiivin 1999/4 2 artiklassa ei näin ollen kielletä sitä, että pakollisen myyntinimityksen ohella käytetään kuvitteellista
nimeä tai kaupallista merkkiä. Tällainen kielto rajoittaisi kuluttajien saamaa tietoa pääasiassa kyseessä olevien tuotteiden
ominaisuuksista ja olisi ristiriidassa yhden direktiivin 2000/13 kuudennessa perustelukappaleessa ilmaistun tavoitteen kanssa.
Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 1999/4 2 artiklaa on tulkittava siten, että kyseisen direktiivin
liitteessä mainittujen tuotteiden myynnin osalta ei voida sulkea pois sitä, että myyntinimitysten ohella voidaan käyttää muita
nimityksiä, kuten kaupallista tai kuvitteellista nimeä.

Toinen kysymys
Kansallinen tuomioistuin on esittänyt direktiivin 1999/4 2 artiklan pätevyyttä koskevan kysymyksen ainoastaan siltä varalta,
että yhteisöjen tuomioistuin olisi ensimmäiseen kysymykseen antamassaan vastauksessa tulkinnut kyseistä artiklaa siten, että
siinä kielletään kyseisen direktiivin liitteessä mainittujen tuotteiden osalta käyttämästä myyntinimitysten ohella muita nimityksiä.
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, toiseen kysymykseen ei ole aihetta vastata.

Kolmas, neljäs ja viides kysymys
Näillä kysymyksillä, joita on asianmukaista tutkia yhdessä, kansallinen tuomioistuin pyrkii pääasiassa selvittämään, onko
EY 28 artiklan ja direktiivin 2000/13 18 artiklan 1 ja 2 kohdan kanssa ristiriidassa sellainen kansallinen lainsäädäntö, jossa
elintarvikkeiden merkinnöissä, esillepanossa ja mainonnassa kielletään viittaukset ”laihtumiseen” ja ”lääketieteellisiin suosituksiin,
todistuksiin, toteamuksiin tai lausuntoihin taikka hyväksymistä koskeviin ilmoituksiin”.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että 17.4.1980 tehdyssä kuninkaan päätöksessä kielletään käyttämästä riidanalaisia mainintoja
paitsi elintarvikkeiden mainonnassa myös niiden merkinnöissä.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa C-241/89, SARPP, 12.12.1990 antamassaan tuomiossa (Kok. 1990, s. I-4695,
15 kohta), merkintöjä koskevat direktiivin säännökset eroavat olennaisesti mainontaa koskevista säännöksistä. Koska direktiivissä
asetetaan yleisiä sääntöjä, se mahdollistaa sen, että jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai säätää uusia sääntöjä direktiivissä
asetettujen sääntöjen lisäksi. Merkintöjen osalta jäsenvaltioille tällä tavalla jätetyn toimivallan rajat asetetaan direktiivissä
itsessään, koska direktiivin 18 artiklan 2 kohdassa luetellaan tyhjentävästi ne syyt, joilla voidaan perustella sellaisten
kansallisten normien soveltaminen, joita ei ole yhdenmukaistettu ja joilla kielletään direktiivin mukaisten elintarvikkeiden
kauppa. Direktiivin 2000/13 18 artiklaa ei sitä vastoin sovelleta mainontaan. Näin ollen kysymystä siitä, estääkö yhteisön
oikeus tällä alalla sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltamisen, jolla täydennetään direktiivissä säädettyjä sääntöjä,
on tarkasteltava ottaen huomioon muun muassa tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevat perustamissopimuksen määräykset ja erityisesti
EY 28 ja EY 30 artikla.
Näin ollen kyseisen kansallisen lainsäädännön aspekteja, jotka liittyvät yhtäältä elintarvikkeiden merkintöihin ja toisaalta
niiden mainontaan, on tarkasteltava erikseen.

Elintarvikkeiden merkinnät
Direktiivin 2000/13 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa kielletään kaikki ihmisen sairauksia koskevat maininnat riippumatta
siitä, voivatko ne johtaa kuluttajan harhaan, sekä sellaiset terveyttä koskevat väittämät, joilla ei mitenkään viitata sairauksiin
vaan esimerkiksi terveyteen mutta jotka samalla osoittautuvat harhaanjohtaviksi (ks. asia C-221/00, komissio v. Itävalta,
tuomio 23.1.2003, Kok. 2003, s. I-1007, 35 kohta ja yhdistetyt asiat C-421/00, C-426/00 ja C-16/01, Sterbenz ja Haug, tuomio
23.1.2003, Kok. 2003, s. I-1065, 28 kohta).
On myös todettava, että direktiivin 2000/13 18 artiklan 1 kohta estää jäsenvaltioita toteuttamasta sellaisia toimenpiteitä,
joilla kielletään tämän direktiivin säännösten mukaisten elintarvikkeiden kauppa.
Edellä esitetystä seuraa, että sellaisten elintarvikkeiden, joiden merkinnöissä ei ole harhaanjohtavia terveyttä koskevia
mainintoja, on katsottava olevan direktiivin 2000/13 säännösten mukaisia, eivätkä jäsenvaltiot voi kieltää niiden myyntiä
näiden merkintöjen mahdollista sääntöjenvastaisuutta koskevilla perusteilla (em. asia komissio v. Itävalta, tuomion 37 kohta
ja em. yhdistetyt asiat Sterbenz ja Haug, tuomion 30 kohta).
Kuten tämän tuomion 34 kohdassa on todettu, direktiivissä 2000/13 sallitaan kuitenkin se, että jäsenvaltiot soveltavat sellaisia
kansallisia normeja, joita ei ole yhdenmukaistettu ja joilla kielletään kyseisen direktiivin mukaisten elintarvikkeiden kauppa
silloin kun kyseiset normit ovat perusteltuja direktiivin 18 artiklan 2 kohdan nojalla, ilman että niitä olisi tarpeen arvioida
EY 28 ja EY 30 artiklan kannalta. Kyseisessä säännöksessä lueteltujen syiden joukossa on muun muassa kansanterveyden ja kuluttajien
suojeleminen.
Koska 17.4.1980 tehdyn kuninkaan päätöksen riidanalaisissa säännöksissä kielletään ehdottomasti viittaukset ”laihtumiseen”
ja ”lääketieteellisiin suosituksiin, todistuksiin, toteamuksiin tai lausuntoihin taikka hyväksymistä koskeviin ilmoituksiin”
riippumatta siitä, ovatko tällaiset viittaukset omiaan johtamaan kuluttajaa harhaan, ja niiltä osin kuin ne eivät koske ihmisen
sairauksia, niitä on pidettävä kansallisina normeina, joita ei ole yhdenmukaistettu ja joiden yhteisön oikeuden mukaisuus
riippuu niistä syistä, joiden perusteella ne on annettu, ja suhteellisuusperiaatteen noudattamisesta.
Vaikka direktiivin 2000/13 2 artiklan 1 kohdassa kielletään yhtäältä kaikki maininnat, jotka koskevat ihmisen sairauksien
ennalta ehkäisemistä, hoitoa tai parantamista, silloinkin kun ne eivät ole omiaan johtamaan ostajaa harhaan, ja toisaalta
terveyttä koskevat harhaanjohtavat maininnat, on todettava, että kansanterveyden suojelemisella – mikäli oletetaan, että siihen
liittyvät riskit voisivat kaikesta huolimatta olla mahdollisia erityisessä tilanteessa – ei voida perustella tavaroiden vapaata
liikkumista yhtä paljon rajoittavaa järjestelmää kuin se, joka seuraa kyseessä olevasta kansallisesta lainsäädännöstä (ks.
vastaavasti em. asia komissio v. Itävalta, tuomion 48 kohta ja em. yhdistetyt asiat Sterbenz ja Haug, tuomion 37 kohta).
Tällaisten jäljelle jäävien terveyteen kohdistuvien riskien välttämiseksi on nimittäin olemassa vähemmän rajoittavia toimenpiteitä,
joihin kuuluu muassa kyseisen tuotteen valmistajan tai jälleenmyyjän velvollisuus epäselvissä tapauksissa esittää näyttöä
merkinnöissä esitettyjen tosiasiallisten tietojen aineellisesta paikkansapitävyydestä (ks. asia C-77/97, Unilever, tuomio
28.1.1999, Kok. 1999, s. I-431, 35 kohta ja em. yhdistetyt asiat Sterbenz ja Haug, tuomion 38 kohta).
Ehdoton kielto sisällyttää elintarvikkeiden merkintöihin tiettyjä viittauksia, jotka liittyvät laihtumiseen tai lääketieteellisiin
suosituksiin, ilman, että tapauskohtaisesti tutkitaan sitä, onko kyseinen viittaus omiaan johtamaan ostajaa harhaan, aiheuttaisi
sen, että kyseisiä viittauksia sisältäviä elintarvikkeita ei voitaisi vapaasti myydä Belgiassa siinäkään tapauksessa, etteivät
kyseiset viittaukset ole harhaanjohtavia.
Tällainen toimenpide menisi liian pitkälle siihen nähden, mikä on tarpeen kuluttajien suojelua petollisilta toimilta koskevan
tavoitteen saavuttamiseksi, eikä sitä näin ollen voida perustella direktiivin 2000/13 18 artiklan 2 kohdalla.
Lisäksi on todettava, että sellaisissa tapauksissa, joissa kyseiset maininnat ovat tieteellisesti perusteltuja, niillä annetaan
kuluttajille relevanttia tietoa, joka nimenomaan voi johtaa joko siihen, että he ostavat kyseisen tuotteen ja käyttävät sitä,
tai siihen, että he eivät tee näin.
Sen osalta, että on vaikeata näyttää tietyissä tapauksissa toteen terveyttä koskevan maininnan harhaanjohtava luonne, on lopuksi
todettava, että kansallisten tuomioistuinten on kaikissa epävarmoissa tapauksissa muodostettava käsityksensä ottamalla huomioon
tavanomaisen valistuneen ja kohtuullisen tarkkaavaisen ja huolellisen keskivertokuluttajan oletetut odotukset (ks. vastaavasti
asia C-465/98, Darbo, tuomio 4.4.2000, Kok. 2000, s. I-2297, 20 kohta ja em. yhdistetyt asiat Sterbenz ja Haug, tuomion 43
kohta).
Kolmanteen, neljänteen ja viidenteen kysymykseen on näin ollen elintarvikkeiden merkintöjen osalta vastattava, että direktiivin
2000/13 18 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että sen vastainen on käsiteltävänä olevan lainsäädännön kaltainen
kansallinen lainsäädäntö, jossa kielletään käyttämästä elintarvikkeiden merkinnöissä ja esillepanossa viittauksia ”laihtumiseen”
ja ”lääketieteellisiin suosituksiin, todistuksiin, toteamuksiin tai lausuntoihin taikka hyväksymistä koskeviin ilmoituksiin”.

Elintarvikkeiden mainonta
Elintarvikkeiden mainontaa koskevien kansallisen lainsäädännön aspektien osalta on todettava yhtäältä, että kyseinen lainsäädäntö
on identtinen merkintöjä koskevan lainsäädännön kanssa, ja toisaalta, että merkintöihin sovellettavia direktiivin 2000/13
2 artiklan 1 kohdan säännöksiä sovelletaan kyseisen direktiivin 2 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla myös mainontaan.
Ottaen huomioon, mitä tämän tuomion 36 ja 40 kohdassa on todettu, on näin ollen katsottava, että ehdoton kielto käyttää mainonnassa
mainintoja ”laihtumisesta” ja ”lääketieteellisistä suosituksista, todistuksista, toteamuksista tai lausunnoista taikka hyväksymistä
koskevista ilmoituksista” on osa lainsäädäntöä, jota ei ole yhdenmukaistettu direktiivillä 2000/13.
Tavaroiden vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä on yksi EY:n perustamissopimuksen perusperiaatteista, joka ilmenee EY
28 artiklassa määrättynä, jäsenvaltioiden välisen tuonnin määrällisiä rajoituksia ja kaikkia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä
koskevana kieltona.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, jotta säännökset, joissa rajoitetaan tai kielletään tiettyjä myyntijärjestelyjä,
eivät kuuluisi EY 28 artiklan soveltamisalaan, tällaiset säännökset eivät saa olla omiaan estämään muusta jäsenvaltiosta peräisin
olevien tuotteiden pääsyä markkinoille eivätkä rajoittamaan sitä enempää kuin kotimaisten tuotteiden markkinoille pääsyä (yhdistetyt
asiat C-267/91 ja C-268/91, Keck ja Mithouard, tuomio 24.11.1993, Kok. 1993, s. I-6097, Kok. Ep. XIV, s. I-477, 17 kohta).
On todettava, että elintarvikkeilta, joita valmistetaan ja myydään laillisesti muissa jäsenvaltioissa, joissa direktiivin
2000/13 säännösten mukaisesti voidaan käyttää sellaisia terveyttä koskevia viittauksia, jotka eivät ole harhaanjohtavia, rajoitetaan
pääsyä Belgian markkinoille. Ei nimittäin voida sulkea pois mahdollisuutta siitä, että se, että asianomainen toimija on pakotettu
luopumaan erityisen tehokkaana pitämästään mainontaa koskevasta menettelystä, voi olla esteenä tuonnille (ks. vastaavasti
em. asia SARPP, tuomion 29 kohta).
Lisäksi on todettava, että tietyn tuotteen ominaisuuksien mainontaa koskeva ehdoton kielto on omiaan rajoittamaan muusta jäsenvaltiosta
peräisin olevien tuotteiden pääsyä markkinoille enemmän kuin kotimaisten tuotteiden markkinoille pääsyä, koska viimeksi mainitut
tuotteet ovat kuluttajalle tutumpia (ks. vastaavasti asia C-405/98, Gourmet International Products, tuomio 8.3.2001, Kok.
2001, s. I-1795, 21 kohta).
Kansallisessa lainsäädännössä säädetty kielto merkitsee näin ollen EY 28 artiklan soveltamisalaan kuuluvaa jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan kohdistuvaa rajoitusta.
Tällainen rajoitus voidaan perustella ainoastaan jollakin EY 30 artiklassa luetellulla yleiseen etuun liittyvällä syyllä,
joihin kuuluvat ihmisten elämän ja terveyden suojelu, tai pakottavilla vaatimuksilla, jotka koskevat muun muassa kuluttajansuojaa.
Kyseisen rajoituksen on myös oltava omiaan sen tavoitteen saavuttamiseen, johon sillä pyritään, eikä sillä saa mennä pidemmälle
kuin on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-34/95–C-36/95, De Agostini ja TV-Shop,
tuomio 9.7.1997, Kok. 1997, s. I-3843, 45 kohta).
Niillä syillä, joihin on vedottu kyseisen lainsäädännön mainontaa koskevien aspektien perustelemiseksi, on sama perusta kuin
niillä syillä, jotka on esitetty kyseisen lainsäädännön merkintöjä koskevien aspektien perustelemiseksi, eli ihmisten terveyden
suojelu ja petollisten toimien ehkäiseminen. Tämän tuomion 41–46 kohdassa esitetyistä syistä näitä väitteitä ei voida hyväksyä.
On kuitenkin todettava, että toisin kuin sellainen kansallinen lainsäädäntö, joka merkintöjen osalta on ristiriidassa direktiivin
2000/13 kanssa ja jota ei voida soveltaa tuotuihin elintarvikkeisiin eikä kotimaisiin elintarvikkeisiin, mainontaa koskevan
sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltaminen, joka on EY 28 artiklan ja EY 30 artiklan vastaista, on kiellettyä ainoastaan
tuontituotteiden muttei kotimaisten tuotteiden osalta (em. asia SARPP, tuomion 16 kohta).
Kun otetaan huomioon, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, ettei pääasia koske tuotuja elintarvikkeita, kansallisen tuomioistuimen
asiana on tutkia, missä määrin kansallisessa oikeudessa asetetaan velvollisuus antaa kotimaiselle talouden toimijalle samat
oikeudet kuin ne, jotka samassa tilanteessa oleva muun jäsenvaltion talouden toimija saa hyväkseen yhteisön oikeuden perusteella
(ks. vastaavasti asia C-448/98, Guimont, tuomio 5.12.2000, Kok. 2000, s. I-10663, 23 kohta).
Edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen kolmanteen, neljänteen ja viidenteen kysymykseen on elintarvikkeiden mainonnan
osalta vastattava, että EY 28 ja EY 30 artiklaa on tulkittava siten, että niiden vastainen on kansallinen lainsäädäntö, jossa
kielletään muista jäsenvaltioista tuotujen elintarvikkeiden osalta viittaukset ”laihtumiseen” ja ”lääketieteellisiin suosituksiin,
todistuksiin, toteamuksiin tai lausuntoihin taikka hyväksymistä koskeviin ilmoituksiin”.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Belgian hallitukselle, parlamentille, neuvostolle ja komissiolle aiheutuneita
oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa
on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana
on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut Rechtbank van Koophandel te Hasseltin 28.6.2002 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
1)
Kahviuutteista ja sikuriuutteista 22 päivänä helmikuuta 1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/4/EY
2 artiklaa on tulkittava siten, että kyseisen direktiivin liitteessä mainittujen tuotteiden myynnin osalta ei voida sulkea
pois sitä, että myyntinimitysten ohella voidaan käyttää muita nimityksiä, kuten kaupallista tai kuvitteellista nimeä.
2)
Myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä
20 päivänä maaliskuuta 2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/13/EY 18 artiklan 1 ja 2 kohtaa on
tulkittava siten, että sen vastainen on käsiteltävänä olevan lainsäädännön kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jossa kielletään
käyttämästä elintarvikkeiden merkinnöissä ja esillepanossa viittauksia ”laihtumiseen” ja ”lääketieteellisiin suosituksiin,
todistuksiin, toteamuksiin tai lausuntoihin taikka hyväksymistä koskeviin ilmoituksiin”.
3)
EY 28 ja EY 30 artiklaa on tulkittava siten, että niiden vastainen on kansallinen lainsäädäntö, jossa kielletään muista jäsenvaltioista
tuotujen elintarvikkeiden osalta viittaukset ”laihtumiseen” ja ”lääketieteellisiin suosituksiin, todistuksiin, toteamuksiin
tai lausuntoihin taikka hyväksymistä koskeviin ilmoituksiin”.
Timmermans
Cunha Rodrigues
Puissochet
Schintgen

Colneric
Julistettiin Luxemburgissa 15 päivänä heinäkuuta 2004.
R. Grass

C. W. A. Timmerman
kirjaaja

toisen jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.