CELEX: 62007TJ0049
Bendra užsienio ir saugumo politika
Ribojančios priemonės, taikomos kovojant su terorizmu
Lėšų įšaldymas
Ieškinys dėl panaikinimo
Teisė į gynybą
Teisė į veiksmingą teisminę apsaugą
Motyvai
Ieškinys dėl žalos atlyginimo

Teisinis pagrindas
2001 m. rugsėjo 28 d. Jungtinių Tautų Saugumo Taryba (toliau – Saugumo Taryba) priėmė Rezoliuciją 1373 (2001), nustatančią
plataus diapazono kovos su terorizmu, ypač kovos su terorizmo finansavimu, strategijas. Šios rezoliucijos 1 dalies c punkte
konkrečiai nustatoma, kad visos valstybės narės nedelsdamos įšaldo fizinių asmenų, kurie padaro ar kėsinasi padaryti teroristinius
veiksmus, dalyvauja ar padeda darant teroristinius veiksmus, tokių asmenų tiesiogiai ar netiesiogiai valdomų ar kontroliuojamų
juridinių asmenų ir tokių fizinių ir juridinių asmenų vardu arba pagal jų nurodymus veikiančių asmenų lėšas ir kitą finansinį
turtą arba ekonominius išteklius.
Atsižvelgdama į tai, kad Saugumo Tarybos rezoliucijai 1373 (2001) įgyvendinti reikia Europos bendrijos veiksmų, 2001 m. gruodžio
27 d. Europos Sąjungos Taryba, vadovaudamasi ES 15 ir 34 straipsniais, priėmė Bendrąją poziciją 2001/930/BUSP dėl kovos su
terorizmu (OL L 344, p. 90; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t., p. 213) ir Bendrąją poziciją 2001/931/BUSP
dėl konkrečių priemonių taikymo kovojant su terorizmu (OL L 344, p. 93; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk.,
1 t., p. 217).
Pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 1 dalį ji taikoma „priede išvardytiems su teroro aktais susijusiems asmenims,
grupėms ir organizacijoms“.
Pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalį priede pateiktas sąrašas yra sudaromas remiantis tikslia informacija
ar atitinkamos bylos medžiaga, kuri rodo, kad kompetentinga institucija dėl atitinkamų asmenų, grupių ir organizacijų yra
priėmusi sprendimą, kuriuo, remiantis rimtais ir patikimais įrodymais ar įkalčiais, pradedami tyrimai ar baudžiamasis persekiojimas
dėl teroristinio akto, pasikėsinimo padaryti, dalyvauti ar padėti darant tokią veiką arba nuteisiama už tokius veiksmus. „Kompetentinga
institucija“ – tai teisminė institucija arba, jei teisminės institucijos neturi kompetencijos toje srityje, kuriai taikoma
ši straipsnio dalis, lygiavertę kompetenciją šioje srityje turinti institucija.
Pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalį priede pateiktas asmenų ir organizacijų sąrašas yra reguliariai, bent
kartą per šešis mėnesius, atnaujinamas, siekiant užtikrinti, kad yra pagrindo palikti juos sąraše.
Pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 2 ir 3 straipsnius Bendrija, neviršydama EB sutarties jai suteiktų įgaliojimų, įsako įšaldyti
priede išvardytų asmenų, grupių ir organizacijų lėšas ir kitą finansinį turtą ar ekonominius išteklius ir užtikrina, kad jų
naudai nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nebūtų teikiamos lėšos, finansinis turtas ar ekonominiai ištekliai arba finansinės
paslaugos.
Atsižvelgdama į tai, kad siekiant Bendrijos lygmeniu įgyvendinti Bendrojoje pozicijoje 2001/931 nustatytas priemones reikalingas
reglamentas, 2001 m. gruodžio 27 d. Taryba, remdamasi EB 60, 301 ir 308 straipsniais, priėmė Reglamentą Nr. 2580/2001 dėl
specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu (OL L 344, p. 70;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t., p. 207). Iš šio reglamento matyti, kad, išskyrus pagal šį reglamentą
leidžiamas išimtis, visos lėšos, kitas finansinis turtas ir ekonominiai ištekliai, priklausantys į 2 straipsnio 3 dalyje nurodytą
sąrašą įtrauktam fiziniam ar juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui, turi būti įšaldyti. Taryba, veikdama vienbalsiai,
nustato, peržiūri ir keičia asmenų, grupių ir susivienijimų, kuriems taikomas šis reglamentas, sąrašą, vadovaudamasi Bendrosios
pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4–6 dalyse išdėstytomis nuostatomis.
Pirminis asmenų, grupių ir subjektų, kuriems taikomas Reglamentas Nr. 2580/2001, sąrašas buvo nustatytas 2001 m. gruodžio
27 d. Tarybos sprendimu 2001/927/EB, kuriame pateikiamas Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytas sąrašas
(OL L 344, p. 83).
Nuo to laiko Taryba priėmė įvairių bendrųjų pozicijų ir sprendimų, kuriais atnaujinami Bendrojoje pozicijoje 2001/931 ir Reglamente
Nr. 2580/2001 numatyti sąrašai.

Ginčo aplinkybės
Ieškovas Sofiane Fahas, Alžyro pilietis, nuo 1990 m. gyvena Vokietijos Federacinėje Respublikoje, o 2003 m. rugsėjo 18 d.
jis susituokė su Vokietijos piliete.
2000 m. spalio 9 d. Neapolio (Italija) ikiteisminio tyrimo teisėjas išdavė jo arešto orderį. Šiame orderyje ieškovas kaltinamas
tuo, kad dalyvavo suokalbyje dėl grupės „Al Takfir ir Al Hižra“ (
Al Takfir Wal Hijra
), Alžyre veikiančios nuo 1992 m. ir teikiančios paramą teroristinei veiklai, taip pat užsiimančios ginklų kontrabanda ir
dokumentų padirbinėjimu Alžyre veikiančioms teroristinėms grupuotėms, padalinio sukūrimo. 2008 m. gegužės 30 d. nutartimi
Giudice dell’udienza preliminare del Tribunale di Neapoli
(Neapolio teismo tvarkomojo posėdžio teisėjas) atidavė kaltinamąjį tam pačiam teismui dėl kaltinimų padarius keturias baudžiamąsias
veikas, iš kurių trys susijusios su minėta teroristine organizacija.
2002 m. gruodžio 12 d. Bendrąja pozicija 2002/976/BUSP, kuria atnaujinama Bendroji pozicija 2001/931 ir panaikinama Bendroji
pozicija 2002/847/BUSP (OL L 337, p. 93), Taryba atnaujino asmenų, grupių ir subjektų, kuriems taikoma Bendroji pozicija 2001/931,
sąrašą. Bendrosios pozicijos 2002/976 priedo 1 punkte pirmą kartą įtraukta ieškovo pavardė nurodant:
„FAHAS, Sofiane Yacine, gimęs 1971 m. rugsėjo 10 d. Alžyre (Alžyras) („al-Takfir ir al-Hijra“ narys).“
Nuo 2002 m. gruodžio 12 d. vienas po kito buvo priimta daug sprendimų, kuriais ieškovo pavardė buvo įtraukta į Reglamento
Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą (toliau – ginčijamas sąrašas) ir, be kita ko, įšaldytos jo lėšos. Reikia
paminėti tuos sprendimus, kuriuos savo paaiškinimuose nurodė šios bylos šalys.
2002 m. gruodžio 12 d. Taryba priėmė Sprendimą 2002/974/EB, įgyvendinantį Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir
panaikinantį Sprendimą 2002/848/EB (OL L 337, p. 85). Sprendimo 2002/974 1 straipsniu ieškovo pavardė nurodyta ginčijamame
sąraše.
2004 m. balandžio 2 d. Taryba priėmė Bendrąją poziciją 2004/309/BUSP atnaujinančią Bendrąją poziciją 2001/931 ir panaikinančią
Bendrąją poziciją 2003/906/BUSP (OL L 99, p. 61; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 3 t., p. 100). Ieškovo
pavardė nurodyta jos priede pateiktame sąraše. Tą pačią dieną Taryba priėmė Sprendimą 2004/306/EB, įgyvendinantį Reglamento
Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį Sprendimą 2003/902/EB (OL L 99, p. 28; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 18 sk., 3 t., p. 98).
2006 m. gegužės 29 d. Tarybos sprendimu 2006/379/EB, įgyvendinančiu Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančiu
Sprendimą 2005/930/EB (OL L 144, p. 21), ieškovo pavardė vis dar nurodoma ginčijamame sąraše.
2006 m. gruodžio 21 d. Sprendime 2006/1008/EB, įgyvendinančiame Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį (OL L 379, p. 123
ir klaidų ištaisymas OL L 150, 2007, p. 16), Taryba nustatė, kad tam tikri kiti asmenys, grupės ir subjektai turėtų būti įtraukti
į Sprendimu 2006/379 nustatytą sąrašą, ir nepanaikino šio sprendimo. Sprendime 2006/1008 ieškovo pavardė nenurodyta.
2008 m. liepos 15 d. Tarybos sprendimu 2008/583/EB, įgyvendinančiu Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančiu
Sprendimą 2007/868/EB (OL L 188, p. 21, toliau – ginčijamas sprendimas), ieškovo pavardė paliekama įtraukta į ginčijamą sąrašą.

Procesas ir šalių reikalavimai
Šią bylą ieškovas pradėjo ieškiniu, kurį Teismo kanceliarija gavo 2007 m. vasario 20 dieną.
Iš pradžių ieškinys buvo pareikštas dėl Sprendimo 2002/848 ir visų po jo priimtų sprendimų, įskaitant ir Sprendimą 2006/1008.
2007 m. kovo 30 d. ieškovas ištaisė ieškinio trūkumus, susijusius su Sprendimu 2006/1008.
2007 m. birželio 20 d. Teismo kanceliarijai pateiktu atskiru dokumentu Taryba, remdamasi šio teismo procedūros reglamento
114 straipsnio 1 dalimi, pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo. 2008 m. rugsėjo 22 d. Teismo nutartimi šį prieštaravimą dėl
priimtinumo buvo nuspręsta nagrinėti nagrinėjant bylą iš esmės.
2008 m. spalio 1 d. Teismas, taikydamas proceso organizavimo priemones pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį, klausė, ar
ieškovas norėtų pakeisti savo reikalavimus ir argumentus taip, kad ieškinys būtų pareikštas vien dėl ginčijamo sprendimo.
2009 m. balandžio 2 d. Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu Italijos Respublika paprašė leisti įstoti į šią bylą palaikyti
Tarybos reikalavimų. Išklausęs šalis 2009 m. gegužės 14 d. nutartimi Teismo antrosios kolegijos pirmininkas, vadovaudamasis
Procedūros reglamento 116 straipsnio 6 dalimi, patenkino šį prašymą leisti įstoti į bylą.
Ieškovas Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis su juo susijęs, ir pripažinti, kad jis jam netaikytinas,
–        įpareigoti Tarybą nenurodyti ieškovo pavardės sprendimuose, kurie bus priimti po ginčijamo sprendimo ir kuriais įgyvendinama
Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalis, kol galutiniu teismo sprendimu bus pripažinta, kad jis yra „Al Takfir“ ir „Al
Hijra“ narys arba kad jis kitu būdu remia terorizmą,
–        priteisti iš Tarybos sumokėti jam ne mažesnę nei 2 000 EUR kompensaciją kaip atlyginimą už patirtą žalą,
–        priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Teismo prašo:
–        atmesti ieškovo prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą kaip nepagrįstą,
–        atmesti ieškovo prašymą priteisti kompensaciją kaip nepriimtiną arba bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą,
–        atmesti ieškovo prašymą įpareigoti kaip nepriimtiną,
–        priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
Italijos Respublika palaiko Tarybos reikalavimus.

Dėl teisės
1.
Dėl prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą

Dėl priimtinumo
Dėl prašymo įpareigoti
Taryba tvirtina, kad ieškovo prašymas įpareigoti ją nebeįtraukti ieškovo pavardės į būsimus sąrašus, kol bus priimtas galutinis
teismo sprendimas jį pripažinti teikiančiu paramą terorizmui, yra nepriimtinas.
Šis prašymas turi būti aiškinamas kaip prašymas įpareigoti Tarybą. Šiuo klausimu primintina, kad pagal ieškinius dėl EB 230
straipsnio Teismas neturi kompetencijos priimti institucijas įpareigojančių sprendimų (šiuo klausimu žr. 1993 m. lapkričio
29 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Koelman prieš Komisiją
, T‑56/92, Rink. p. II‑1267, 18 punktą ir 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
European Night Services ir kt. prieš Komisiją,
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94, Rink. p. II‑3141, 53 punktą).
Taigi ieškovo prašymą įpareigoti Tarybą reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Dėl ieškovo teisės pareikšti ieškinį dėl iš pradžių ginčyto sprendimo
–       Šalių argumentai
Taryba mano, kad ieškinys nepriimtinas tiek, kiek jis susijęs su prašymu panaikinti Sprendimą 2006/1008, nes jis nėra konkrečiai
susijęs su ieškovu, kadangi jo pavardė nenurodyta priede. Taryba mano, kad Sprendimas 2006/1008 nepanaikina Sprendimo 2006/379,
o tik papildo pavardėmis šiuo sprendimu sudarytą ir liekantį galioti sąrašą. Tarybos nuomone, tai, kad reikalavimai buvo pakeisti,
neturi reikšmės tam, kad pradinis ieškinys yra nepriimtinas.
Ieškovas tvirtina, kad ieškinys dėl Sprendimo 2006/1008 priimtinas, nes nors jo pavardė tame sprendime tiesiogiai nenurodyta,
jis yra konkrečiai su juo susijęs. Ieškovas mano, kad Sprendimu 2006/1008 išplečiamas Sprendimo 2006/379 priede pateikiamas
sąrašas.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Taryba tvirtina, kad ieškinys dėl Sprendimo 2006/1008 yra nepriimtinas, remdamasi tuo, kad ieškovas jame nenurodytas. Iš tikrųjų
konstatuotina, kad Sprendime 2006/1008 ieškovo pavardė tiesiogiai nenurodyta. Todėl reikia išnagrinėti, ar ieškovas yra tiesiogiai
ir konkrečiai susijęs su šiuo sprendimu. Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką kiti subjektai
nei tie, kuriems sprendimas skirtas, gali remtis tuo, kad sprendimas konkrečiai su jais susijęs pagal EB 230 straipsnio ketvirtą
pastraipą, tik jei šis sprendimas juos paveikia dėl jų ypatingų savybių arba faktinių aplinkybių, kurios juos išskiria iš
kitų asmenų, ir todėl juos individualizuoja taip pat kaip ir asmenį, kuriam šis sprendimas yra skirtas (1963 m. liepos 15 d.
Teisingumo Teismo sprendimas
Plaumann prieš Komisiją
, 25/62, Rink. p. 197, p. 223).
Pirmiausia pažymėtina, kad Sprendimas 2006/1008 ne panaikina Sprendimą 2006/379, o tik papildo jame nurodytą sąrašą tam tikromis
pavardėmis ir subjektais.
Ieškinio dėl Sprendimo 2006/1008 priimtinumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į du pagrindinius kriterijus. Pirma, pagal
Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalį Taryba įpareigota reguliariai,
bent kartą per šešis mėnesius, atnaujinti ginčijamą sąrašą. Antra, iš Sprendimo 2006/1008 2 konstatuojamosios dalies matyti,
kad juo Sprendimu 2006/379 nustatytas sąrašas papildomas, o ne panaikinamas. Tai reiškia Tarybos valią palikti ieškovą ginčijamame
sąraše, todėl jo lėšos lieka įšaldytos. Kadangi jis buvo susijęs su Sprendimu 2006/379, jis turi būti taip pat laikomas tiesiogiai
ir konkrečiai susijęs su Sprendimu 2006/1008.
Iš to, kas pasakyta, galima daryti išvadą, kad prieštaravimą dėl priimtinumo, kuriuo remiasi Taryba, reikia atmesi, o ieškinį
reikia laikyti priimtinu tiek, kiek jis susijęs su Sprendimu 2006/1008, atsižvelgiant į Sprendime
Othman
(2009 m. birželio 11 d. Pirmosios instancijos teismo Sprendimas
Othman prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑318/01, Rink. p. II‑1627, 53 punktas) suformuluotą teismo praktiką. Konstatuotina, kad 2008 m. spalio 17 d. prašymas pakeisti
reikalavimus taip pat yra priimtinas ir kad šis ieškinys taip pat buvo pareikštas dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo, o dėl
to, kaip buvo nurodyta posėdžio protokole, šalys sutarė.

Dėl esmės
Ieškovo kaltinimai grupuotini į du ieškinio pagrindus, būtent: pirmas ieškinio pagrindas, susijęs su ieškovo pagrindinių teisių
ir pareigos motyvuoti pažeidimu, ir antras ieškinio pagrindas, susijęs su Tarybos padaryta vertinimo klaida ir piktnaudžiavimu
įgaliojimais.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su ieškovo pagrindinių teisių ir pareigos motyvuoti pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovas mano, kad garantuojant jo teisę į gynybą užtikrinama teisė pasinaudoti veiksminga teismine apsauga. Reglamente Nr. 2580/2001
ir Bendrojoje pozicijoje 2001/931, kuri nurodyta minėtame reglamente, nenumatyta ginčijamo sprendimo ir prieš ieškovą surinktų
įrodymų, dėl kurių jis buvo įtrauktas į ginčijamą sąrašą, pateikimo procedūra. Šiame reglamente taip pat nenumatyta galimybė
iš anksto arba vėliau apklausti suinteresuotąjį asmenį, o tai galėtų sudaryti sąlygas jo pavardę išbraukti iš ginčijamo sąrašo.
Ieškovo nuomone, jam niekada nebuvo suteikta galimybė gintis dėl jo pavardės įtraukimo į ginčijamą sąrašą. Ieškovas mano,
kad ginčijamu sprendimu nustatant jo lėšų įšaldymą jam taikomos ekonominės ir finansinės sankcijos. Pagal nusistovėjusią Teisingumo
Teismo praktiką teisė į gynybą yra pagrindinis, bet kuriuo metu turintis būti užtikrintas Bendrijos teisės principas.
Saugumo Tarybos rezoliucijoje 1373 (2001) nenustatoma jokia procedūra, pagal kurią būtų galima užginčyti lėšų įšaldymo priemones.
Todėl Jungtinių Tautų valstybės narės turi konkrečiai nustatyti, kurių asmenų, grupių ir subjektų lėšos turi būti įšaldytos
pagal šią rezoliuciją. Kadangi būtina Bendrijos diskrecija, iš principo Bendrijos institucijos privalo paisyti suinteresuotųjų
asmenų teisės į gynybą (2006 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą
, T‑228/02, Rink. p. II‑4665, toliau – Sprendimas
OMPI
, 101 ir paskesni punktai).
Be to, priimant sprendimą, kuriuo įgyvendinama Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalis, pažeista ieškovo teisė į veiksmingą
jo teisių pagal Bendrijos teisės sistemą teisminę apsaugą. Jam nebuvo nurodytos konkrečios priežastys, dėl kurių jo pavardė
įtraukta į ginčijamą sąrašą, todėl jis negalėjo tinkamai pasinaudoti savo teise pareikšti ieškinį Teisme.
Ieškovas remiasi EB 253 straipsniu, pagal kurį Taryba privalo nurodyti savo priimamų aktų motyvus. Ginčijamame sprendime motyvai
nenurodyti. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką pareiga motyvuoti asmens nenaudai priimtus aktus siekiama suteikti pakankamai
informacijos suinteresuotajam asmeniui, kad šis galėtų nuspręsti, ar sprendimas yra pagrįstas, ar su trūkumais. Tai vienintelis
būdas suinteresuotajam asmeniui patikrinti, ar jis gali ginčyti sprendimo galiojimą Bendrijos teisme, o Bendrijos teismui
atlikti šio akto teisėtumo kontrolę (2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Corus UK prieš Komisiją,
C‑199/99 P, Rink. p. I‑11177, 145 punktas). Be to, ieškovui nebuvo pranešta apie jo nenaudai priimtą aktą. Galiausiai ieškovas
mano, kad Tarybos nurodytas prieš jį pradėtas ikiteisminis tyrimas Italijoje negali būti pakankamas motyvas.
Papildomai ieškovas tvirtina, kad, motyvuojant ginčijamą sprendimą, nepakanka nurodyti Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio
3 dalies ir Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 ir 6 dalių.
Atsakydamas į Teismo užduotą klausimą ieškovas nurodė Bendrijos teisės bendrųjų principų, išplaukiančių iš 1950 m. lapkričio
4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija (toliau – EŽTK) saugomų teisių į
teisingą ir nešališką teismą, nekaltumo prezumpcijos principo ir nuosavybės teisės pažeidimą, tačiau jo nepaaiškino. Galiausiai
dublike ieškovas nurodė aplinkybę, kad jam uždrausta dirbti.
Taryba, palaikoma į bylą įstojusios šalies, prieštarauja visiems ieškovo pirmam ieškinio pagrindui pagrįsti nurodytiems argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina
Bendrijos teismas, dalis. Šiuo tikslu Teisingumo Teismas ir Bendrasis Teismas vadovaujasi valstybių narių bendromis konstitucinėmis
tradicijomis ir gairėmis, nustatytomis tarptautiniuose žmogaus teisių apsaugos dokumentuose, kuriuos priimant valstybės narės
bendradarbiavo ar prie kurių prisijungė. EŽTK šiuo atžvilgiu turi ypatingą reikšmę (žr. 2007 m. birželio 26 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Ordre des barreaux francophones et germanophone ir kt.
, C‑305/05, Rink. p. I‑5305, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Iš teismo praktikos taip pat išplaukia, kad pagarba žmogaus teisėms yra Bendrijos aktų teisėtumo sąlyga (1996 m. kovo 28 d.
Teisingumo Teismo nuomonės 2/94, Rink. p. I‑1759, 34 punktas) ir kad Bendrijoje neleidžiamos su pagarba joms nesuderinamos
priemonės (žr. 2003 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Schmidberger
, C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 73 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Dėl teisės į gynybą pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką bet kokioje procedūroje, kuri buvo pradėta prieš
asmenį ir gali baigtis jo nenaudai priimtu aktu, teisės į gynybą paisymas yra pagrindinis Bendrijos teisės principas ir turi
būti užtikrintas net ir nesant nagrinėjamą procedūrą reglamentuojančių teisės aktų. Pagal šį principą bet kuris asmuo, kuriam
gali būti taikoma sankcija, privalo turėti galimybę tinkamai pareikšti savo nuomonę dėl prieš jį surinktų įrodymų, kuriais
grindžiama ši sankcija (žr. Sprendimo
OMPI
91 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Sprendimo įšaldyti lėšas aplinkybėmis bendras teisės į gynybą paisymo principas reikalauja, jog prieš suinteresuotąjį asmenį
surinkti įrodymai, jei įmanoma, būtų pateikti kuo greičiau po pradinio sprendimo įšaldyti lėšas priėmimo arba kartu su juo,
jei imperatyvūs Bendrijos arba jos valstybių narių saugumo arba jų tarptautinių santykių išsaugojimo reikalavimai tam neprieštarauja.
Esant toms pačioms sąlygoms prieš priimant kiekvieną vėlesnį sprendimą palikti lėšas įšaldytas turi būti pateikiami nauji
įkalčiai ir apklausiama iš naujo (Sprendimo
OMPI
137 punktas).
Nagrinėjamu atveju 2008 m. sausio 3 d., priėmusi 2007 m. gruodžio 20 d. Tarybos sprendimą 2007/868/EB, įgyvendinantį Reglamento
(EB) Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį Sprendimą 2007/445/EB (OL L 340, p. 100), kurio tekstas buvo tapatus
ankstesnių sprendimų, kuriuose nurodoma jo pavardė, tekstams, Taryba nusiuntė ieškovui motyvų pareiškimą. Ieškovas 2008 m.
kovo 14 d. laišku pateikė pastabas. Taryba išnagrinėjo jų turinį prieš ginčijamu sprendimu nuspręsdama palikti ieškovo pavardę
ginčijamame sąraše. 2008 m. liepos 15 d. ieškovui nusiųstame laiške, prie kuriuo buvo pridėtas toks pat kaip ir prie ankstesnių
sprendimų, kuriuose buvo įtraukta ieškovo pavardė, ginčijamas sprendimas ir motyvų pareiškimas, Taryba nurodė, kad išnagrinėjusi
ieškovo 2008 m. kovo 14 d. laišką mano, kad dokumentų rinkinyje nėra jokios naujos informacijos, kuri galėtų pagrįsti jos
pozicijos pakeitimą, ir kad anksčiau ieškovui pateiktas pareiškimas tebegalioja. Iš to matyti, kad, kiek tai susiję su teise
būti išklausytam, Taryba suteikė ieškovui galimybę suformuluoti savo pastabas dėl motyvų pareiškimo.
Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad kaltinimas, susijęs su ieškovo teisės į gynybą, visų pirma teisės būti išklausytam,
pažeidimu, turi būti atmestas.
Dėl ieškovo nurodyto pareigos motyvuoti pažeidimo pažymėtina, kad ši pareiga yra pagarbos teisei į gynybą principo dalis.
Šiuo klausimu primintina, kad pareiga nurodyti konkrečiam asmeniui jo nenaudai priimto akto motyvus siekiama suteikti suinteresuotajam
asmeniui pakankamai informacijos, kuri leistų žinoti, ar aktas yra pagrįstas, o jeigu jis turi trūkumų, ginčyti jo galiojimą
Bendrijos teisme ir leisti šiam teismui atlikti šio akto teisėtumo kontrolę (minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
145 punktas ir 2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 462 punktas).
Pareigos motyvuoti užtikrinimo priimant sprendimą įšaldyti lėšas pagal Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį tikslą
ir šio užtikrinimo apribojimus, kurie gali būti teisėtai taikomi suinteresuotiesiems asmenims tokiomis aplinkybėmis, Teismas
apibrėžė Sprendime
OMPI
(138–151 punktai).
Konkrečiai kalbant, iš Sprendimo
OMPI
143–146 ir 151 punktų aišku, kad tiek pirminio sprendimo įšaldyti lėšas, tiek vėlesnių sprendimų motyvuose turi būti nurodytos
ne tik teisinės Reglamento Nr. 2580/2001 taikymo sąlygos, būtent kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos priimtas
sprendimas, bet ir specifinės bei konkrečios priežastys, dėl kurių Taryba, pasinaudodama diskrecija, mano, jog suinteresuotajam
asmeniui turi būti taikoma lėšų įšaldymo priemonė.
Be to, tiek iš Sprendimo
OMPI
145 punkto, tiek iš Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalies, į kurią taip pat daroma nuoroda Reglamento Nr. 2580/2001
2 straipsnio 3 dalyje, matyti, kad nors prieš priimant vėlesnius sprendimus įšaldyti lėšas turi būti atliekamas suinteresuotojo
asmens situacijos „patikrinimas“, tai daroma siekiant užtikrinti, kad „yra pagrindo“, prireikus remiantis nauja informacija
ar įrodymais, palikti jį ginčijamame sąraše.
Šiuo klausimu Teismas pažymėjo, kad kai vėlesnio sprendimo įšaldyti lėšas motyvai iš esmės yra tokie patys, kokiais jau buvo
grindžiamas ankstesnis sprendimas, šiuo tikslu pakanka tiesiog apie tai pranešti, ypač kai suinteresuotasis asmuo yra grupė
ar subjektas (2009 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sison prieš Tarybą
, T‑341/07, Rink. p. II‑0000, 62 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Nagrinėjamu atveju iš motyvų pranešimo, pridėto prie laiško, kuriuo pranešama apie ginčijamą sprendimą, išplaukia, kad ieškovo
pavardės įtraukimas į ginčijamą sąrašą pagrįstas aplinkybe, kad 2000 m. spalio 9 d. Neapolio ikiteisminio tyrimo teisėjas
išdavė jo arešto orderį. Ieškovas kaltinamas dalyvavęs suokalbyje dėl grupės „Al Takfir ir Al Hižra“ (
Al Takfir Wal Hijra
), Alžyre veikiančios nuo 1992 m. ir teikiančios paramą teroristinei veiklai, taip pat užsiimančios ginklų kontrabanda ir
dokumentų padirbinėjimu Alžyre veikiančioms teroristinėms grupuotėms, padalinio Italijoje sukūrimo. Šis Italijos teisėsaugos
institucijų tyrimas buvo vykdomas, ir tai pateisino ieškovo įtraukimą į prie Bendrosios pozicijos 2001/931 pridėtą ginčijamą
sąrašą.
Be to, reikia priminti ir didelę Tarybos diskreciją dėl informacijos, į kurią reikia atsižvelgti priimant arba paliekant galioti
lėšų įšaldymo priemonę. Šiomis aplinkybėmis negalima reikalauti, kad Taryba konkrečiau nurodytų, kaip ieškovo lėšų įšaldymas
prisideda prie kovos su terorizmu, ar pateiktų įrodymų, kurie leistų pagrįstai teigti, kad suinteresuotasis asmuo šias lėšas
ateityje gali panaudoti teroro aktams vykdyti ar padėti juos vykdyti (Sprendimo
OMPI
159 punktas ir minėto Sprendimo
Sison prieš Tarybą
65 ir 66 punktai).
Atsižvelgiant į šias faktines aplinkybes, kaltinimas, susijęs su pareigos motyvuoti pažeidimu, turi būti atmestas.
Be kita ko, ieškovas tvirtina, kad jam nebuvo užtikrinta veiksminga teisminė apsauga. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo
praktiką veiksmingos teisminės apsaugos principas yra bendrasis Bendrijos teisės principas, kylantis iš valstybėms narėms
bendrų konstitucinių tradicijų, įtvirtintas EŽTK 6 ir 13 straipsniuose ir dar kartą patvirtintas 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje
paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, p. 1) 47 straipsnyje (2007 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Unibet
, C‑432/05, Rink. p. I‑2271, 37 punktą).
Be to, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką kitose srityse (1987 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Heylens ir kt
., 222/86, Rink. p. 4097, 15 punktas ir minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
462 ir 463 punktai), šiuo atveju reikia padaryti išvadą, kad teisminės kontrolės, kuri turi būti vykdoma, be kita ko, motyvų,
kuriais šiuo atveju grindžiamas asmens arba subjekto vardo įrašymas į Bendrosios pozicijos 2001/931 priede esantį ginčijamą
sąrašą, dėl ko atitinkamiems asmenims taikoma ribojamųjų priemonių visuma, teisėtumo atžvilgiu, veiksmingumas reiškia, kad
atitinkama Bendrijos institucija privalo šiuos motyvus pranešti suinteresuotajam asmeniui arba subjektui, kai tik įmanoma,
arba įrašymo momentu, arba bent jau kuo greičiau po to, kad suinteresuotieji asmenys galėtų pasinaudoti teise pareikšti ieškinį
per nustatytą terminą. Dėl Tarybos priimtų vėlesnių sprendimų palikti lėšas įšaldytas, kurie turi būti reguliariai, bent kartą
per šešis mėnesius, peržiūrimi, siekiant užtikrinti, kad yra pagrindas išsaugoti su suinteresuotaisiais asmenimis susijusius
duomenis ginčijamame sąraše, numatytame pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalį, pažymėtina, jog nebūtina
užtikrinti netikėtumo, kad būtų garantuotas sankcijos veiksmingumas. Tad dėl bet kokio vėlesnio sprendimo palikti lėšas įšaldytas
suinteresuotieji asmenys turi būti apklausti iš naujo ir pateikti nauji prieš juos surinkti įrodymai (Sprendimo
OMPI
131 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2008 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją,
C‑402/05 P ir C‑415/05 P, Rink. p. I‑6351, 338 punktą ir 2007 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sison prieš Tarybą,
T‑47/03, Rink. p. II‑0000, 212 ir 213 punktai).
Iš šio sprendimo 55–56 punktų matyti, kad tą pačią dieną, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas, išsiųstu laišku ieškovui
buvo pateiktas ginčijamas sprendimas ir motyvų pranešimas. Taip pasielgusi Taryba suteikė ieškovui galimybę apginti savo teises
ir žinant dalyko esmę nuspręsti, ar tinka pareikšti ieškinį Bendrijos teisme, ir taip šiam teismui leisti visiškai atlikti
ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolę.
Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad nagrinėjamu atveju kaltinimą, susijusį su teisės į veiksmingą teisminę apsaugą pažeidimu,
reikia atmesti.
Dėl nekaltumo prezumpcijos principo, įtvirtinto EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje ir Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 48 straipsnio
1 dalyje, konstatuotina, kad šis principas yra pagrindinė teisė, suteikianti asmenims teises, kurių laikymąsi užtikrina Bendrijos
teismas (2006 m. spalio 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tillack prieš Komisiją
, T‑193/04, Rink. p. II‑3995, 121 punktas ir 2007 m. spalio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse prieš Komisiją,
T‑474/04, Rink. p. II‑4225, 75 punktas).
Tam, kad nebūtų pažeista nekaltumo prezumpcija, reikalaujama, kad nusikaltimo padarymu kaltinamas asmuo būtų laikomas nekaltu,
kol jo kaltė bus nustatyta pagal įstatymą. Vis dėlto pagal šį principą nedraudžiama priimti tokių apsaugos priemonių, kurios
nėra sankcijos ir nedaro įtakos sprendimui dėl jame nurodomo asmens kaltės ar nekaltumo. Tokios apsaugos priemonės pirmiausia
turi būti numatytos įstatyme, priimtos kompetentingos institucijos ir ribotos laiko atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo
2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
El Morabit prieš Tarybą
, T‑37/07 ir T‑323/07, Rink. p. II‑0000, 40 punktą).
Bendrosios pozicijos 2001/931 2 straipsnyje numatyta, kad Bendrija įsako įšaldyti jos 1 straipsnio 4 dalyje numatytame sąraše
išvardytų asmenų, grupių ir subjektų lėšas. Todėl šiuo atveju ieškovui taikoma lėšų įšaldymo priemonė numatyta Bendrijos teisės
aktuose.
Pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalį Taryba privalo sąrašą reguliariai, bent kartą per šešis mėnesius,
atnaujinti, siekdama užtikrinti, kad yra pagrindo palikti jame nurodytų asmenų ir subjektų pavardes. Todėl šiuo atveju ieškovui
taikoma lėšų įšaldymo priemonė buvo priimta kompetentingos institucijos ir yra apribota laiko atžvilgiu.
Be to, pažymėtina, kad dėl nagrinėjamų ribojamųjų priemonių, Tarybos priimtų kovojant su terorizmu, suinteresuotųjų asmenų
lėšos nėra konfiskuojamos kaip nusikalstamu būdu įgytos lėšos, o laikinai įšaldomos. Vadinasi, šios priemonės nėra baudžiamoji
sankcija, be to, jomis nereiškiami tokio pobūdžio kaltinimai (šiuo klausimu žr. minėto 2007 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Sison prieš Tarybą
101 punktą).
Iš tikrųjų Tarybos sprendime, pagrįstame visų pirma kompetentingos nacionalinės institucijos sprendimu, nėra pripažįstama,
kad nusikaltimas iš tikrųjų buvo padarytas; jis priimamas administracine tvarka ir tikslais, yra laikinas, be to, juo tik
siekiama leisti Tarybai toliau veiksmingai kovoti su terorizmo finansavimu.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies ir Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio
3 dalies nuostatų, kurios bendroje kovoje su terorizmu įtvirtina specialią bendradarbiavimo tarp Tarybos ir valstybių narių
formą, taikymo atveju šis principas nustato Tarybos pareigą kuo labiau pasikliauti kompetentingos nacionalinės institucijos,
bent teisminės institucijos, vertinimu, kiek jis susijęs su „rimtais ir patikimais įrodymais ir įkalčiais“, kuriais pagrįstas
jos sprendimas (Sprendimo
OMPI
124 punktas).
Iš nagrinėjamos bylos aplinkybių matyti, kad Taryba veikė pagal Bendrosios pozicijos  2001/931 1 straipsnio 4 dalį ir Reglamentą
Nr. 2580/2001. Remdamasi valstybės narės ikiteisminio tyrimo teisėjo sprendimu ir 2008 m. liepos 15 d. laišku pranešusi ieškovui
apie jo įtraukimo į ginčijamą sąrašą motyvus, Taryba laikėsi jai Bendrijos teisės aktuose nustatytų pareigų.
Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad nagrinėjamu atveju kaltinimą, susijusį su nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimu,
reikia atmesti.
Dėl tariamo teisės į nešališką bei teisingą teismą pažeidimo ieškovas nenurodė pakankamai jo argumentus pagrindžiančių aplinkybių.
Šie kaltinimai turi būti atmesti remiantis Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktu. Bet kuriuo atveju primintina,
kad Bendrasis Teismas neturi kompetencijos kontroliuoti, ar nebuvo pažeista nacionalinė baudžiamoji procedūra. Iš tikrųjų
šią kontrolę privalo atlikti Italijos institucijos arba, jei suinteresuotasis asmuo pareiškia ieškinį, – kompetentingas nacionalinis
teismas. Be to, iš principo Taryba neprivalo pareikšti nuomonės dėl valstybės narės teisės aktuose numatytos procedūros, pradėtos
dėl suinteresuotojo asmens ir pasibaigusios minėtu sprendimu, teisėtumo arba dėl to, ar nacionalinės valdžios institucijos
paisė suinteresuotojo asmens pagrindinių teisių. Šiuos įgaliojimus iš tikrųjų turi tik kompetentingi nacionaliniai teismai
arba prireikus Europos Žmogaus Teisių Teismas (žr. Sprendimo
OMPI
121 punktą ir pagal analogiją 2003 m. balandžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Le Pen prieš Parlamentą
, T‑353/00, Rink. p. II‑1729, 91 punktą; šis sprendimas apeliacine tvarka patvirtintas 2005 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo
sprendimu
Le Pen prieš Parlamentą
, C‑208/03 P, Rink. p. I‑6051).
Dėl ieškovo nurodytų nuosavybės teisės ir teisės verstis ekonomine veikla apribojimų pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią
teismo praktiką šios pagrindinės teisės nėra absoliučios ir naudojimasis jomis gali būti apribotas, jei tai pateisinama Bendrijos
siekiamais bendrojo intereso tikslais. Todėl ribojamoji ekonominė ar finansinė priemonė savaime reiškia, kad daroma įtaka
nuosavybės teisei ir teisei verstis profesine veikla, kurios pažeidžiamos, ypač tuo atveju, kai ribojamosiomis priemonėmis
siekiama sukliudyti tam tikriems subjektams užsiimti tam tikra veikla. Ginčijamu aktu siekiamų tikslų svarba pateisina net
sunkias neigiamas pasekmes kai kuriems ūkio subjektams (šiuo klausimu žr. 1996 m. liepos 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Bosphorus
, C‑84/95, Rink. p. I‑3953, 21–23 punktus ir minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
355 ir 361 punktus).
Šioje byloje ieškovo teisė verstis ekonomine veikla ir nuosavybės teisė priėmus ginčijamą sprendimą yra rimtai apribota, nes
jis negali disponuoti savo lėšomis, kurios yra Bendrijos teritorijoje, išskyrus kai tam suteikiamas specialus leidimas. Vis
dėlto, atsižvelgiant į ypatingą taikos ir tarptautinio saugumo palaikymo svarbą, sukelti nepatogumai nėra neproporcingi siekiamiems
tikslams, juo labiau kad Reglamento Nr. 2580/2001 5 straipsnyje numatytos tam tikros išimtys, leidžiančios lėšų įšaldymo priemonėse
nurodytiems asmenims išspręsti pagrindinių išlaidų klausimą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
El Morabit prieš Tarybą
62 punktą).
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad ieškinio pagrindą, susijusį su pagrindinių teisių pažeidimu ir pareigos motyvuoti pažeidimu,
reikia atmesti.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su vertinimo klaida ir piktnaudžiavimu įgaliojimais
–       Šalių argumentai
Ieškovo nuomone, Tarybos nurodytas nuo 2001 m. sustabdytas Italijos teismo procesas nėra pakankamas pagrindas palikti jo pavardę
ginčijamame sąraše. Jis mano, kad ši procedūra yra užbaigta, o jis išteisintas.
Tad ieškovas nurodo vertinimo klaidą dėl jo ryšių su teroristine veikla bei Tarybos piktnaudžiavimą įgaliojimais.
Taryba, palaikoma į bylą įstojusios šalies, prieštarauja visiems ieškovo antrajam ieškinio pagrindui pagrįsti nurodytiems
argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Kalbant apie tariamą vertinimo klaidą, kuria remiasi ieškovas, pažymėtina, kad,  kaip Teismas nurodė Sprendimo
OMPI
115 ir 116 punktuose, faktinės ir teisinės aplinkybės, kurios gali lemti priemonės taikymą asmeniui, grupei ar subjektui,
apibrėžtos Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje.
Šiuo atveju susijęs teisės aktas yra Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalis, pagal kurią Taryba, veikdama vienbalsiai,
nustato, peržiūri ir keičia asmenų, grupių ir subjektų, kuriems taikomas šis reglamentas, sąrašą, vadovaudamasi Bendrosios
pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4–6 dalyse išdėstytomis nuostatomis. Taigi pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio
4 dalies nuostatas aptariamas sąrašas turi būti sudaromas remiantis tikslia informacija ar atitinkamos bylos medžiaga, kuri
rodo, kad kompetentinga institucija dėl atitinkamų asmenų, grupių ir subjektų yra priėmusi sprendimą, remdamasi rimtais ir
patikimais įrodymais ar įkalčiais, pradėti tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą dėl teroristinio veiksmo, pasikėsinimo padaryti,
dalyvauti ar padėti darant tokį veiksmą arba nubausti už tokius veiksmus. „Kompetentinga institucija“ suprantama kaip teisminė
institucija arba, jei teisminės institucijos neturi kompetencijos šioje srityje, lygiavertę kompetenciją turinti institucija.
Be to, pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalį asmenų ir subjektų sąrašas yra reguliariai, bent kartą per
šešis mėnesius, atnaujinamas, siekiant užtikrinti, kad yra pagrindo palikti juos sąraše (Sprendimo
OMPI
116 punktas).
Sprendimo
OMPI
117 punkte ir 2008 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos Teismo sprendimo
People’s Mojahedin Organization of Iran prieš Tarybą
(T‑256/07, Rink. p. II‑3019, toliau – Sprendimas
PMOI
) 131 punkte Teismas, remdamasis šiomis nuostatomis, padarė išvadą, kad procedūra, galinti baigtis lėšų įšaldymo priemone
pagal susijusius teisės aktus, vyksta dviem – nacionaliniu ir Bendrijos – lygiais. Pirma, kompetentinga nacionalinė institucija,
iš principo – teisminė institucija, turi suinteresuotojo asmens atžvilgiu priimti sprendimą, atitinkantį Bendrosios pozicijos 2001/931
1 straipsnio 4 dalies apibrėžimą. Jei kalbama apie sprendimą pradėti tyrimus arba baudžiamąjį persekiojimą, jis turi būti
pagrįstas rimtais ir patikimais įrodymais arba įkalčiais. Antra, Taryba, veikdama vienbalsiai, remdamasi tikslia informacija
ar atitinkamo dokumentų rinkinio medžiaga, kuri rodo, kad toks sprendimas buvo priimtas, turi nuspręsti įtraukti suinteresuotąjį
asmenį į ginčijamą sąrašą. Paskui Taryba turi reguliariai, bent kartą per šešis mėnesius, atnaujinti ginčijamą sąrašą, siekdama
užtikrinti, kad yra pagrindo jame palikti suinteresuotąjį asmenį. Šiuo klausimu nacionalinės valdžios institucijos, atitinkančios
minėtą apibrėžimą, sprendimo buvimo patikrinimas, atrodo, yra esminė pirminė sąlyga, kad Taryba galėtų priimti pradinį sprendimą
įšaldyti lėšas, o vėlesnis šio sprendimo tolesnio galiojimo nacionaliniu lygiu patikrinimas atrodo būtinas vėlesniems sprendimams
palikti lėšas įšaldytas priimti.
Kaip buvo nuspręsta Sprendimo
PMOI
134 punkte, nors įrodinėjimo, jog asmens, grupės ar subjekto lėšų įšaldymas yra arba lieka teisėtai pagrįstas pagal tam tikrus
teisės aktus, pareiga tenka Tarybai, šios pareigos dalykas lėšų įšaldymo procedūroje Bendrijos lygiu yra palyginti apribotas.
Po patikrinimo priimto vėlesnio sprendimo įšaldyti lėšas atveju įrodinėjimo pareiga iš esmės susijusi su tuo, ar lėšų įšaldymas
lieka pagrįstas, atsižvelgiant į visas susijusias nagrinėjamo atvejo aplinkybes ir ypač į tolesnę minėto kompetentingos nacionalinės
institucijos sprendimo galiojimą.
Dėl Teismo vykdomos kontrolės Sprendimo
OMPI
159 punkte jis pripažino, kad pagal bendrosios užsienio ir saugumo politikos srityje priimtą bendrąją poziciją Taryba, remdamasi
EB 60, 301 ir 308 straipsniais, priimdama priemonę, nustatančią ekonomines ir finansines sankcijas, turi didelę diskreciją
dėl informacijos, į kurią reikia atsižvelgti. Ši diskrecija ypač taikytina tikslingumo vertinimams, kuriais šie sprendimai
pagrįsti. Vis dėlto, nors Teismas pripažįsta Tarybos diskreciją šioje srityje, tai nereiškia, kad jis negali atlikti šios
institucijos reikšmingų duomenų aiškinimo kontrolės. Iš tikrųjų Bendrijos teismas turi patikrinti ne tik pateikiamų įrodymų
faktinį teisingumą, jų patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus esminius duomenis, į kuriuos reikia
atsižvelgti vertinant situaciją, taip pat tai, ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas. Tačiau vykdydamas kontrolę
Tarybos tikslingumo vertinimo jis neturi pakeisti savuoju (Sprendimo
PMOI
138 punktas; pagal analogiją žr. 2007 m. lapkričio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Lenzing
, C‑525/04 P, Rink. p. I‑9947, 57 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Vadinasi, reikia išnagrinėti, ar Neapolio ikiteisminio tyrimo teisėjo sprendimas tenkina Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio
4 dalyje nurodytas sąlygas. Šioje nuostatoje numatyta, kad į ginčijamą sąrašą Taryba įtraukia remdamasi „tikslia informacija
ar atitinkamos bylos medžiaga, kurios rodo, kad kompetentinga institucija dėl atitinkamų asmenų, grupių ir organizacijų yra
priėmusi sprendimą, nepaisant to, ar jis susijęs su pavedimu, remiantis rimtais ir patikimais įrodymais ar įkalčiais, pradėti
tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą dėl teroristinio akto, pasikėsinimo padaryti, dalyvauti ar padėti darant tokią veiką,
ar su tokių veiksmų pasmerkimu <...>; šioje straipsnio dalyje „kompetentinga institucija“ – tai teisminė institucija arba,
jei teisminės institucijos neturi kompetencijos toje srityje, kuriai taikoma ši straipsnio dalis, lygiavertę kompetenciją
šioje srityje turinti institucija“.
Šiuo atveju valstybės narės teisminė institucija, t. y. Neapolio ikiteisminio tyrimo teisėjas, išdavė ieškovo, kaltinamo dalyvavimu
teroristinėje veikloje pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 3 dalį, arešto orderį.
Šiuo klausimu primintina, kad Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies ir Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio
3 dalies nuostatų, kurios bendroje kovoje su terorizmu įtvirtina specialią bendradarbiavimo tarp Tarybos ir valstybių narių
formą, taikymo atveju šis principas nustato Tarybos pareigą kuo labiau pasikliauti kompetentingos nacionalinės institucijos,
bent teisminės institucijos, vertinimu, kiek jis susijęs su „rimtais ir patikimais įrodymais ir įkalčiais“, kuriais pagrįstas
jos sprendimas (Sprendimo
OMPI
124 punktas).
Iš byloje nagrinėjamų aplinkybių matyti, kad Taryba veikė vadovaudamasi Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalimi
ir Reglamentu Nr. 2580/2001. Remdamasi nacionalinio teismo priimtu sprendimu ir 2008 m. liepos 15 d. laišku pateikusi ieškovui
jo įtraukimo į ginčijamą sąrašą motyvus, Taryba laikėsi jai Bendrijos teisės aktuose nustatytų pareigų. Todėl kaltinimą, susijusį
su vertinimo klaida, reikia atmesti.
Dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais ieškovas nepateikė jokios tikslesnės šį teiginį pagrindžiančios informacijos, kuri įrodytų,
jog priimdama ginčijamą sprendimą institucija siekė kito tikslo nei tie, kuriems įgyvendinti jai buvo suteikti įgaliojimai
(šiuo klausimu žr. 1982 m. vasario 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Buyl ir kt. prieš Komisiją
, 817/79, Rink. p. 245, 28 punktą). Bet kuriuo atveju iš viso, kas nurodyta, darytina išvada, kad Taryba neviršijo savo kompetencijos
ir jai pagal Sutartį ir susijusius Sąjungos teisės aktus suteiktų įgaliojimų ribų, todėl kaltinimas, susijęs su piktnaudžiavimu
įgaliojimais, turi būti atmestas.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia atmesti antrąjį ieškinio pagrindą.
2.
Dėl prašymo atlyginti žalą

Šalių argumentai
Dėl prašymo atlyginti žalą ieškovas mano, jog dėl to, kad jo pavardė buvo nurodyta ginčijamame sąraše, jis patyrė rimtą žalą
asmeniniame ir profesiniame gyvenime. Jo žmona ir jis pats išgyveno paniekinimą, kuris pakenkė jo asmeniniam ir visuomeniniam
gyvenimui. Jis nebegalės gauti vizos ir dirbti Vokietijoje. Turint omenyje, kad jam nebuvo nurodytas joks konkretus kaltinimas,
jam neleidžiama ir apsiginti. Tad ieškovas prašo atlyginti jam moralinę žalą, kurios dydį palieka nustatyti Bendrajam Teismui.
Jis mano, kad minimali suma turėtų būti 2 000 eurų.
Taryba mano, kad prašymas atlyginti žalą yra nepriimtinas, nes trūksta argumentų. Be to, Taryba, palaikoma į bylą įstojusios
šalies, prieštarauja visiems ieškovo prašymui atlyginti žalą pagrįsti nurodytiems argumentams.

Bendrojo Teismo vertinimas
Bendrasis Teismas mano, jog visų pirma tikslinga išnagrinėti prašymo atlyginti žalą pagrįstumą. Primintina, jog pagal nusistovėjusią
teismo praktiką Bendrijos deliktinė atsakomybė pagal EB 288 straipsnio antrą pastraipą kyla, jeigu tenkinamos visos sąlygos,
t. y.: veiksmų, kuriais kaltinamos institucijos, neteisėtumas, žalos realumas ir priežastinio ryšio tarp veiksmų, kuriais
kaltinama, bei nurodytos žalos buvimas (žr. 2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
FIAMM ir FIAMM Technologies prieš Tarybą ir Komisiją,
T‑69/00, Rink. p. II‑5393, 85 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Kadangi šios atsakomybės taikymo sąlygos yra kumuliacinės, vienos iš jų nebuvimo pakanka ieškiniui dėl žalos atlyginimo atmesti
ir nėra reikalo nagrinėti kitų sąlygų (žr. 2006 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CAS Succhi di Frutta prieš Komisiją
, T‑226/01, Rink. p. II‑2763, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atveju visi argumentai, kuriuos ieškovas nurodė, kad įrodytų ginčijamo sprendimo neteisėtumą, buvo išnagrinėti ir atmesti.
Tad Sąjungos atsakomybė už tariamą skundžiamo sprendimo neteisėtumą negali kilti.
Taigi, nesant būtinybės išnagrinėti Tarybos prieštaravimo dėl priimtinumo, ieškovo prašymą dėl žalos atlyginimo bet kuriuo
atveju reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia atmesti visą ieškinį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovas pralaimėjo bylą, pagal Tarybos pateiktus reikalavimus jis turi padengti bylinėjimosi
išlaidas.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą įstojusios į bylą valstybės narės turi pačios padengti
savo bylinėjimosi išlaidas. Todėl Italijos Respublika padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Sofiane Fahas padengia savo ir Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
3.
Italijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Paskelbta 2010 m. gruodžio 7 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.