CELEX: 62006CJ0062
Regula (EEK) Nr. 1697/79
3. pants
Ievedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa
Krimināli sodāma rīcība
Iestāde, kuras kompetencē ir rīcības kvalifikācija

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz jēdziena “krimināli sodāma rīcība”, kas ietverts 3. panta pirmajā daļā Padomes 1979. gada 24. jūlija Regulā (EEK) Nr. 1697/79 par to ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņu, kas nav iekasēti no parādnieka, kurš ir deklarējis muitas procedūrai preces, par kurām ir jāmaksā šādi nodokļi (
OV L 197, 1. lpp.
), interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā
ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares L
da
(turpmāk tekstā – “
ZF Zefeser
”) pret
Fazenda Pública
–
Director Geral das Alfândegas
(Valsts kase – Muitas ģenerāldirektors, turpmāk tekstā – “
Fazenda Pública
”) par muitas parāda pēcmuitošanas noteikšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Pamata prāvas faktu laikā noteikumi, kas bija piemērojami muitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņas jomā, bija ietverti Regulā Nr. 1697/79.
Šās regulas preambulas pirmie divi apsvērumi ir formulēti šādi:
“tā kā ievedmuitas nodokļu vai izvedmuitas nodokļu summa, kas parādniekam ir jāizmaksā par preci, kas tikusi deklarēta tādai muitas procedūrai, kas ietver pienākumu maksāt šādus nodokļus, var izrādīties zemāka par to, kas bija jāmaksā saskaņā ar likumu, vai nu kompetento iestāžu aprēķina kļūdas vai reģistrācijas rezultātā, vai tādēļ, ka tās ņēmušas vērā neprecīzus vai nepilnus nodokļu datus, tostarp par attiecīgās preces valūtu, daudzumu, vērtību, izcelsmi vai adresātu; tā kā, ņemot vērā Kopienā spēkā esošā ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa galvenokārt saimniecisko raksturu, nepietiekama muitas nodokļu iekasēšana rada zaudējumus Kopienas ekonomikai; tā kā līdz ar to ir pamatoti atļaut kompetentajām iestādēm veikt to muitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņu, kas vēl ir nomaksājami, ja minētās iestādes konstatē šādu kļūdu;
tā kā ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa zināmā mērā apdraud drošību, ko parādnieks ir tiesīgs sagaidīt no administratīvajiem aktiem, kuri rada finansiālas sekas; tā kā tā rezultātā ir jāierobežo kompetento iestāžu rīcības iespējas šajā jomā, nosakot termiņu, kuram izbeidzoties, sākotnējā ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu noteikšana ir uzskatāma par galīgu; tā kā šī kompetento iestāžu rīcības iespēju ierobežošana tomēr nav piemērojama, ja krimināli sodāmas rīcības rezultātā kompetentās iestādes preču atmuitošanas laikā nav varējušas noteikt precīzu ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu summu; [..].” [Neoficiāls tulkojums]
Regulas Nr. 1697/79 2. panta 1. punkts nosaka:
“Ja kompetentās iestādes konstatē, ka ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summa vai tās daļa, kas atbilstoši likumam ir jāmaksā par precēm, kuras pieteiktas muitas procedūrai, un par kuru ir jāmaksā šādi nodokļi, nav pieprasīta no parādnieka, tās veic neiekasēto nodokļu pēcmuitošanas piedziņu.
Tomēr šiem nodokļiem nevar veikt pēcmuitošanas piedziņu, ja kopš brīža, kad iegrāmatota sākotnēji no parādnieka pieprasītā summa vai, ja iegrāmatošana nav veikta, – kad sakarā ar attiecīgo preci ir radies muitas parāds, pagājis trīs gadu termiņš.”
Tomēr šās regulas 3. pantā bija paredzēts izņēmums no šā trīs gadu termiņa:
“Ja kompetentās iestādes konstatē, ka krimināli sodāmas rīcības dēļ tās nav varējušas precīzi aprēķināt ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu vai tās daļu, kas atbilstoši likumam ir jāmaksā par attiecīgo preci, 2. pantā minētais termiņš nav piemērojams.
Šādā gadījumā kompetentās iestādes veic nodokļu pēcmuitošanas piedziņu atbilstoši dalībvalstīs spēkā esošajām tiesību normām šajā jomā.”
Valsts tiesiskais regulējums
Pamata prāvas faktu laikā saskaņā ar Finanšu procesa kodeksa – redakcijā, kas izriet no 1991. gada 23. aprīļa Dekrēta-likuma Nr. 154/91 (1991. gada 23. aprīļa
Diário da República
, A sērija, Nr. 94) – 34. panta 1. punktu Portugāles nodokļu pārvalde desmit gadu laikā varēja veikt tā muitas parāda apmēra piedziņu, ko krāpnieciskas rīcības dēļ sākotnēji nevarēja precīzi noteikt.
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
1993. gada oktobrī Turcijā reģistrēts kuģis izkrāva Setubalas [
Setúbal
] (Portugāle) ostā noteiktu daudzumu olīveļļas, kas bija paredzēta uzņēmumam
ZF Zefeser
, bet pārējā krava tika deklarēta kā tranzītpreces. Pēc tam kuģis turpināja savu braucienu uz Seūtu [
Ceuta
] (Spānija) gar Āfrikas ziemeļkrastu. Tomēr atbilstoši Spānijas iestāžu 1995. gada oktobrī sniegtajām ziņām šis kuģis tur ieradās bez attiecīgās kravas.
Pamatojoties uz šo informāciju, Setubalas muitas iestādes 1997. gada 9. aprīlī nosūtīja
ZF Zefeser
lēmumu par nodokļu parāda pārrēķinu. Turklāt, saņemot sūdzību, ko iesniedza Portugāles muitas pārvalde, pret
ZF Zefeser
partneriem tika uzsākta kriminālvajāšana par kontrabandu, dokumentu viltošanu, krāpšanu un noziedzīgas grupas izveidošanu.
ZF Zefeser
cēla prasību
Tribunal Tributário de Primeira Instância de Setúbal
(Setubalas Pirmās instances nodokļu tiesa) par minēto lēmumu par nodokļu aprēķinu, īpaši atsaucoties uz muitas parāda noilgumu. Šī prasība tika noraidīta tādēļ, ka piemērojamais noilguma termiņš bija desmit, nevis trīs gadi, jo tika veiktas krimināli sodāmas darbības, kas traucēja pareizi noteikt muitas parādu. Šis nolēmums tomēr tika atcelts apelācijas ietvaros
Tribunal Central Administrativo
(Centrālā administratīvā tiesa), kura uzskatīja, ka piemērojamais noilguma termiņš ir trīs gadi, jo pa to laiku bija likumīgā spēkā stājies spriedums, ar kuru daļēji noilguma un daļēji pierādījumu trūkuma dēļ tika attaisnotas personas, pret kurām bija uzsākta kriminālvajāšana.
Tā kā
Fazenda Pública
vērsās
Supremo Tribunal Administrativo
(Portugāles Augstākā Administratīvā tiesa) ar apelācijas sūdzību, šī tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai kvalifikācija “krimināli sodāma rīcība” [Regulas Nr. 1697/79] 3. panta izpratnē attiecas uz muitas pārvaldes vienīgo veikto kvalifikāciju vai arī uz kompetentās krimināllietu tiesas veikto kvalifikāciju?
2)
Otrajā gadījumā – vai pietiek ar to, ka kompetentā tiesību aizsardzības iestāde (Portugāles gadījumā – prokuratūra) kriminālprocesā tikai ceļ apsūdzību, vai arī ir nepieciešams, lai attiecībā uz parādnieku attiecīgajā kriminālprocesā tiktu pasludināts notiesājošs spriedums?
3)
Tāpat šajā pēdējā minētajā gadījumā – vai ir jāizdara atšķirīgi secinājumi atkarībā no tā, vai tiesa attaisnojusi parādnieku, pamatojoties uz
in dubio pro reo
principu, [vai] tāpēc, ka ticis pierādīts, ka parādnieks nav izdarījis konkrēto noziedzīgo nodarījumu?
4)
Kādas ir sekas, ja prokuratūra nolemj necelt parādniekam apsūdzību, jo uzskata, ka nav nekādu norāžu par krimināli sodāmu rīcību? Vai šāds lēmums liedz uzsākt neiekasēto nodokļu piedziņas procedūru?
5)
Ja prokuratūra vai krimināltiesa pati nolemj izbeigt lietu kriminālvajāšanas noilguma dēļ – vai [šis] lēmums liedz uzsākt minēto neiekasēto nodokļu piedziņas procedūru?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par ceturtā jautājuma pieņemamību
Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai prokuratūras lēmums neuzsākt izmeklēšanu tādēļ, ka nav norāžu par krimināli sodāmas rīcības veikšanu, liedz uzsākt piedziņas procedūru, pamatojoties uz Regulas Nr. 1697/79 3. pantu.
Savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos
ZF Zefeser
apgalvo, ka šis jautājums nav būtisks pamata prāvas atrisināšanai, jo šajā gadījumā kriminālvajāšanu uzsāka prokuratūra.
Šajā sakarā ir jāatgādina: kaut arī, ņemot vērā kompetenču sadali prejudiciāla nolēmuma procedūras ietvaros, tikai valsts tiesa nosaka Tiesai uzdodamo jautājumu priekšmetu, Tiesa ir arī nospriedusi, ka ārkārtas apstākļos tā var izvērtēt apstākļus, kādos valsts tiesa pie tās vērsusies, lai pārbaudītu savas kompetences esamību.
Tāds
inter alia
ir gadījums, ja Tiesai iesniegtā problēma ir tikai hipotētiska (šajā sakarā skat. 2001. gada 13. marta spriedumu lietā
C-379/98
PreussenElektra
,
Recueil
, I-2099. lpp.
, 39. punkts; 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā
C-390/99
Canal Satélite Digital
,
Recueil
, I-607. lpp.
, 19. punkts, kā arī 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā
C-380/01
Schneider
,
Recueil
, I-1389. lpp.
, 22. punkts). Sadarbības gars, kam jāvalda prejudiciāla nolēmuma procedūrā, paredz, ka valsts tiesa ievēro Tiesai uzticēto uzdevumu, kas ir palīdzēt veikt pareizu tiesvedību dalībvalstīs, nevis sniegt konsultatīvus atzinumus par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem (iepriekš minētais spriedums lietā
Schneider
, 23. punkts, kā arī 2005. gada 30. jūnija spriedums lietā
C-165/03
Längst
, Krājums, I-5637. lpp.
, 33. punkts).
Tomēr, kā ģenerāladvokāte atzīmējusi savu secinājumu 74. punktā, no iesniedzējtiesas lēmuma, kā arī Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka pamata prāvas gadījumā prokuratūra ir uzsākusi kriminālvajāšanu pret
ZF Zefeser
partneriem
Tribunal Judicial de Setúbal
, tādēļ jautājums par to, kādas sekas var radīt šādas kriminālvajāšanas neesamība, nav lietderīgs pamata prāvas risinājumam.
Līdz ar to ir jāatzīst, ka ceturtais jautājums nav pieņemams.
Par pirmo un piekto jautājumu
Ar savu pirmo un piekto prejudiciālo jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, kura iestāde ir kompetenta kvalificēt rīcību kā “krimināli sodāmu rīcību” Regulas Nr. 1697/79 3. panta piemērošanas kontekstā. Precīzāk, tā jautā, pirmkārt, vai šādu kvalifikāciju var veikt muitas iestādes vai krimināllietu tiesas un, otrkārt, vai lēmums par lietas izbeigšanu, neveicot kriminālvajāšanu, vai attaisnojošs lēmums, ko pieņēmusi tiesa kriminālvajāšanas noilguma iestāšanās dēļ, liedz veikt minēto kvalifikāciju.
Portugāles valdība un Īrija, kā arī Eiropas Kopienu Komisija piedāvā Tiesai atbildēt, ka akta atbilstoša kvalifikācija ir jāveic muitas iestādēm. Tas izrietot ne tikai no minētā 3. panta teksta, bet arī no Regulas Nr. 1697/79 vispārīgās būtības. Šādos apstākļos iespējamais kriminālvajāšanas noilgums kā tāds neliegtu uzsākt piedziņas procedūru pēc šās regulas 2. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētā trīs gadu termiņa beigām.
Turpretī, pēc
ZF Zefeser
domām, tiesiskās drošības principa un nevainīguma prezumpcijas ievērošanai rīcības kā “krimināli sodāmas rīcības” kvalifikācija vienmēr rodas galīga notiesājoša sprieduma rezultātā krimināllietā un tādējādi muitas iestāžu veiktai kvalifikācijai neesot nozīmes Regulas Nr. 1697/79 3. panta piemērošanā. Līdz ar to kriminālvajāšanas noilgums liedz uzsākt nesaņemto muitas nodokļu atgūšanas procesu uz šīs tiesību normas pamata.
Lai atbildētu uz iesniegtajiem prejudiciālajiem jautājumiem, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1697/79 3. pantu izņēmums no trīs gadu noilguma termiņa ir piemērojams, “ja kompetentās iestādes konstatē, ka krimināli sodāmas rīcības dēļ tās nav varējušas precīzi aprēķināt ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu vai tās daļu, kas atbilstoši likumam ir jāmaksā par attiecīgo preci”.
Tādējādi no šīs tiesību normas teksta
expressis verbis
izriet, ka iestādes, kas ir kompetentas kvalificēt rīcību kā “krimināli sodāmu rīcību”, ir tās pašas iestādes, kas šādas rīcības pieļaušanas dēļ nav varējušas iegūt muitas parādu un līdz ar to plāno veikt tā pēcmuitošanas piedziņu. Tomēr, kā paredz
inter alia
Regulas Nr. 1697/79 2. panta 1. punkts, netiek apstrīdēts, ka šāda muitas nodokļa summas noteikšana un tās piedziņas procesa uzsākšana ir jāveic dalībvalstu muitas iestādēm (šajā sakarā skat. 1991. gada 27. novembra spriedumu lietā
C-273/90
Meico-Fell
,
Recueil
, I-5569. lpp.
, 11. punkts, kā arī 1996. gada 14. maija spriedumu apvienotajās lietās
C-153/94 un C-204/94
Faroe Seafood
u.c.,
Recueil
, I-2465. lpp.
, 16. punkts).
Vēl ir jāatzīmē, ka
ZF Zefeser
pieņēmums, ka trīs gadu termiņu var nepiemērot tikai tad, ja ir pasludināts notiesājošs spriedums krimināllietā, ir pretrunā pašam Regulas Nr. 1697/79 3. panta pirmās daļas tekstam.
Proti, šajā tiesību normā nav atsauces nedz uz notiesājošu spriedumu krimināllietā, nedz arī uz jebkāda kriminālprocesa uzsākšanu, tomēr tajā nepārprotami ir atsauce uz tādas rīcības veikšanu, kas var būt krimināli sodāma. Turklāt to apstiprina minētās tiesību normas dažādās valodu versijas, tostarp portugāļu (“un acto passível de procedimento judicial”), angļu (“an act that could give rise to criminal court proceedings”), vācu (“Handlungen, die strafrechtlich verfolgbar sind”), spāņu (“un acto que puede dar lugar a la incoación de un proceso judicial punitivo”) un itāļu (“un atto passibile di un’azione giudiziaria repressiva”) versijas.
No tā izriet, ka šis pants neparedz, ka, lai piemērotu Regulas Nr. 1697/79 3. pantā paredzēto izņēmumu attiecībā uz neiekasēto nodokļu piedziņas procesa noilgumu, dalībvalsts tiesību aizsardzības iestādēm būtu jāuzsāk tiesvedība krimināllietā un par attiecīgo rīcības autoru jāpasludina notiesājošs spriedums, nedz
a fortiori
, ka šādai kriminālvajāšanai nedrīkstētu iestāties noilguma termiņš.
Līdz ar to kontekstā ar minētā 3. panta piemērošanu rīcības kvalificēšana par “krimināli sodāmu aktu” šā panta pirmās daļas izpratnē ietilpst to muitas iestāžu kompetencē, kurām ir prasīts noteikt precīzu attiecīgā ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa apmēru.
Šo secinājumu neatspēko
ZF Zefeser
arguments, saskaņā ar kuru šāda interpretācija apdraud minēto nodokļu parādnieku tiesiskās drošības principa un nevainīguma prezumpcijas ievērošanu.
Muitas iestādes, kvalificējot rīcību kā “krimināli sodāmu rīcību”, nekonstatē, ka ir izdarīts noziedzīgs nodarījums (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Meico-Fell
, 9. punkts). Kā tas izriet no Regulas Nr. 1697/79 preambulas pirmā un otrā apsvēruma, minētā kvalifikācija tiek veikta tikai tāda administratīva procesa ietvaros un vajadzībām, kura vienīgais mērķis ir ļaut minētajām iestādēm labot situāciju, kurā nav iekasēta pareiza vai pietiekama ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu summa.
Tomēr šī kvalifikācija, protams, nedrīkst skart kontroli, ko dalībvalstu tiesas var veikt pār muitas iestāžu lēmumiem, un nekādi apdraudēt sekas kopumā, ieskaitot iespējamo nodokļu summas, ko šīs iestādes ir nepamatoti pieprasījušas, atmaksu, kas atbilstoši piemērojamām valsts tiesībām var izrietēt no minēto tiesu lēmumiem un
inter alia
– no lēmumiem par kriminālvajāšanas izbeigšanu vai apsūdzēto attaisnošanu.
Līdz ar to, tā kā šajā jomā nav Kopienu tiesiskā regulējuma, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jāparedz nosacījumi, kas ļauj parādniekiem apstrīdēt Regulas Nr. 1697/79 3. pantā paredzētā izņēmuma piemērošanu, tiktāl, ciktāl tas attiecas uz neiekasēto nodokļu piedziņas procesa noilgumu, un jāpieprasa, lai tiesu nolēmumos tiktu paredzētas iespējamās sekas šajā sakarā, ja šie nosacījumi nav mazāk labvēlīgi nekā tie, kas paredzēti līdzīga rakstura valsts prasībām, un ja tie nepadara praktiski neiespējamu Kopienu tiesiskās kārtības ietvaros piešķirto tiesību izmantošanu (pēc analoģijas skat.
inter alia
1980. gada 10. jūlija spriedumu lietā
811/79
Ariete
,
Recueil
, 2545. lpp.
, 12. punkts; 2003. gada 4. decembra spriedumu lietā
C-63/01
Evans
,
Recueil
, I-14447. lpp.
, 75. un 76. punkts, kā arī 2006. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no
C-295/04 līdz C-298/04
Manfredi
u.c., Krājums, I-6619. lpp.
, 62. un 77. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un piekto jautājumu ir jāatbild, ka rīcības kvalificēšana par “krimināli sodāmu rīcību” Regulas Nr. 1697/79 3. panta pirmās daļas izpratnē ietilpst to muitas iestāžu kompetencē, kurām ir jānosaka precīza attiecīgā ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summa.
Par otro un trešo jautājumu
Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz pirmo un piekto jautājumu, uz iesniedzējtiesas uzdoto otro un trešo jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

rīcības kvalificēšana par “krimināli sodāmu rīcību” Padomes 1979. gada 24. jūlija Regulas (EEK) Nr. 1697/79 par to ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņu, kas nav iekasēti no personas, kura deklarējusi muitas procedūrai preces, par kurām ir jāmaksā šādi nodokļi, 3. panta pirmās daļas izpratnē ietilpst to muitas iestāžu kompetencē, kurām ir jānosaka precīza attiecīgā ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summa.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – portugāļu.