CELEX: 62008CJ0219
Valsts pienākumu neizpilde
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Nesamērīgs ierobežojums
Darba ņēmēju, kas ir trešo valstu pilsoņi, norīkošana darbā

Eiropas Kopienu Komisija savā prasības pieteikumā lūdz Tiesu atzīt, ka saistībā ar darba ņēmēju, kas ir trešo valstu pilsoņi, norīkošanu darbā, ko pakalpojumu sniegšanas ietvaros veic Kopienu uzņēmumi, paredzot prasību:
—
pirms saimnieciskās darbības uzsākšanas saņemt atļauju;
—
ka darba devēja reģistrācijas valstī izsniegtajai uzturēšanās atļaujai jābūt derīgai vēl trīs mēnešus pēc pakalpojuma sniegšanas beigu datuma, un
—
ka darba ņēmējam vismaz sešus mēnešus jābūt nodarbinātam pie tā paša darba devēja, kas ir pakalpojuma sniedzējs,
Beļģijas Karaliste nav izpildījusi EKL 49. pantā paredzētos pienākumus.
Atbilstošās valsts tiesību normas
Saskaņā ar 1999. gada 30. aprīļa likumu par ārvalstu darba ņēmēju nodarbināšanu (1999. gada 21. maija
Moniteur belge
, 17800. lpp.), kas grozīts ar Karaļa 2000. gada 20. jūlija dekrētu (2000. gada 30. augusta
Moniteur belge
, 29642. lpp.), ārvalstu darba ņēmējam un viņa darba devējam iepriekš attiecīgi jāsaņem darba atļauja un nodarbināšanas atļauja. Iepriekš minētā likuma 7. panta pirmajā daļā tomēr ir noteikts:
“Karalis ar dekrētu, kas apspriests Ministru padomē, var paredzēt dažu ārvalstu darba ņēmēju kategoriju, kuras viņš noteicis, atbrīvošanu no pienākuma saņemt darba atļauju.”
Saskaņā ar 2. pantu Karaļa 1999. gada 9. jūnija dekrētā, kas nosaka 1999. gada 30. aprīļa likuma par ārvalstu darba ņēmēju nodarbināšanu izpildes kārtību (1999. gada 26. jūnija
Moniteur belge
, 24162. lpp.), kas grozīts ar Karaļa 2003. gada 6. februāra dekrētu (2003. gada 27. februāra
Moniteur belge
, 9583. lpp.):
“No pienākuma saņemt darba atļauju ir atbrīvoti:
[..]
14°
darba ņēmēji, kas nav Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalsts pilsoņi, kas tiek nodarbināti uzņēmumā, kas reģistrēts Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstī, kas atrodas Beļģijā ar mērķi sniegt pakalpojumus, ar nosacījumu:
a)
ka šiem darba ņēmējiem tajā Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstī, kurā ir viņu dzīves vieta, ir uzturēšanās tiesības vai uzturēšanās atļauja, kas derīga ilgāk par trim mēnešiem;
b)
ka šiem darba ņēmējiem ir likumīgas tiesības strādāt dalībvalstī, kurā atrodas viņu dzīvesvieta, un ka šīs tiesības ir spēkā vismaz visu Beļģijā paredzēto pakalpojumu sniegšanas laiku;
c)
ka ar šiem darba ņēmējiem ir noslēgts likumam atbilstošs darba līgums;
d)
ka šie darba ņēmēji vismaz sešus mēnešus bez pārtraukuma ir nodarbināti tajā pašā uzņēmumā;
e)
ka šiem darba ņēmējiem, lai garantētu viņu atgriešanos savā izcelsmes vai dzīvesvietas valstī, ir pase un uzturēšanās atļauja, kas derīga vēl trīs mēnešus pēc pakalpojuma sniegšanas beigu datuma.”
Pirmstiesas procedūra
Uzskatot, ka saistībā ar tādu darba ņēmēju norīkošanu darbā, kas ir trešo valstu pilsoņi un kas tiek nodarbināti uzņēmumā, kas reģistrēts citā dalībvalstī, nevis Beļģijas Karalistē, šī dalībvalsts ir pārkāpusi EK līguma 59. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem — EKL 49. pants), Komisija minētajai dalībvalstij 1997. gada 25. martā nosūtīja brīdinājuma vēstuli, uz kuru tā atbildēja ar 1997. gada 28. maija vēstuli.
1998. gada 9. septembrī Komisija nosūtīja argumentētu atzinumu, uz kuru Beļģijas Karaliste atbildēja ar 1998. gada 30. novembra vēstuli.
Pēc vēl vienas vēstuļu apmaiņas Komisija 2005. gada 13. jūlijā nosūtīja papildu argumentētu atzinumu, uz kuru Beļģijas Karaliste atbildēja ar 2005. gada 7. oktobra vēstuli.
Tā kā Beļģijas Karalistes sniegtā atbilde Komisijai nešķita apmierinoša, tā nolēma celt šo prasību.
Tiesvedība Tiesā
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 9. oktobra rīkojumu Polijas Republikai tika atļauts iestāties lietā, lai atbalstītu Komisijas prasījumus. Taču, informējusi Tiesu, ka tā atsakās no iestāšanās šajā lietā, ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 15. janvāra lēmumu minētā dalībvalsts tika izslēgta no reģistra kā persona, kas iestājusies lietā.
Ar dokumentu, kas kancelejā iesniegts 2009. gada 24. martā, Komisija informēja Tiesu, ka, ņemot vērā Beļģijas Karalistes pieņemto un 2008. gada 12. jūnijā pa pastu nosūtīto Karaļa 2008. gada 23. aprīļa dekrētu, ar kuru grozīts 2. panta pirmās daļas 14.
o
punkts Karaļa 1999. gada 9. jūnija dekrētā, kas nosaka 1999. gada 30. aprīļa likuma par ārvalstu darba ņēmēju nodarbināšanu izpildes kārtību (2008. gada 20. maija
Moniteur belge
, 26202. lpp.), tā atsakās no savas prasības daļā, kas attiecas uz tās iepriekš celto otro un trešo iebildumu.
Par prasību
Pirmā iebilduma ietvaros saistībā ar prasību saņemt atļauju pirms saimnieciskās darbības uzsākšanas, kas Komisijas daļējās atteikšanās no prasības dēļ kļuvis par tās vienīgo iebildumu, Komisija pārmet Beļģijas Karalistei, ka tā nepamatoti ierobežo darba ņēmēju, kas ir trešo valstu pilsoņi, norīkošanu darbā, ko veic Kopienu uzņēmumi, kas darbojas pakalpojumu sniegšanas brīvības ietvaros, kad viņi tiek norīkoti darbā no dalībvalsts, kas pilnībā nepiemēro Šengenas
acquis
noteikumus, vai kad viņi tiek norīkoti darbā uz laika posmu, kas ilgāks par trim mēnešiem, no dalībvalsts, kas pilnībā piemēro Šengenas
acquis
noteikumus. Šajos gadījumos Beļģijas Karaliste darba ņēmējiem, kuri vēlas tikt norīkoti darbā šajā dalībvalstī, nosaka prasību, ka viņiem iepriekš jāsaņem vīza vai pagaidu uzturēšanās atļauja, veicot sarežģītu procedūru, kuras mērķis ir pārbaudīt, vai darba ņēmēju norīkošana darbā atbilst judikatūras kritērijiem, kas izriet no 1994. gada 9. augusta sprieduma lietā
C-43/93
Vander Elst
(
Recueil
, I-3803. lpp.
).
Komisija uzskata, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums šajā gadījumā izriet no fakta, ka Beļģijas iestādes, nosakot prasību attiecīgajiem darba ņēmējiem iesniegt dokumentus, kas apliecina, pirmkārt, ka viņi pārcēlušies uz Beļģiju saistībā ar viņu norīkošanu darbā un, otrkārt, ka līdz ar to viņi ir atbrīvoti no pienākuma saņemt darba atļauju, lai varētu saņemt vīzu, pieprasa pierādīt, ka viņiem ir pietiekoši iztikas līdzekļi, mājoklis Beļģijā un ceļojumu apdrošināšana.
Beļģijas Karaliste nenoliedz, ka tā pieprasa iesniegt Komisijas minētos apliecinošos dokumentus kā pierādījumu, kas turklāt var tikt iesniegti ar jebkādiem tiesiski atļautiem līdzekļiem, it īpaši, uzrādot izcelsmes valsts sociālā nodrošinājuma iestādes izdotu sertifikātu par norīkošanu darbā (E 101 veidlapa). Beļģijas Karaliste uzsver, ka šo pierādījumu mērķis ir tikai apliecināt, ka darbā norīkotais darba ņēmējs atbilst kritērijiem, kas noteikti 1990. gada 19. jūnijā Šengenā (Luksemburga) parakstītajā konvencijā, ar ko īsteno 1985. gada 14. jūnija Šengenas Nolīgumu starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000, L 239, 19. lpp.), kas precizēta ar konsulāro instrukciju, kas adresēta diplomātiskajām pārstāvniecībām un konsulārajiem dienestiem (OV 2005, C 326, 1. lpp.).
Šajā sakarā ir būtiski atzīmēt, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka EKL 49. pantā paredzēta ne tikai jebkādas diskriminācijas novēršana attiecībā pret citā dalībvalstī reģistrētu pakalpojumu sniedzēju tā pilsonības dēļ, bet arī jebkāda ierobežojuma atcelšana, kaut arī tas ir vienādi piemērojams gan vietējiem, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem, ja šis ierobežojums aizliedz, apgrūtina vai padara mazāk pievilcīgus tā pakalpojumu sniedzēja pakalpojumus, kurš reģistrēts citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus (skat. 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā
C-244/04 Komisija/Vācija, Krājums, I-885. lpp.
, 30. punkts).
Tomēr valsts tiesiskais regulējums, kas ietilpst jomā, kura nav saskaņota Kopienu līmenī, un ko vienādi piemēro attiecībā uz jebkuru personu vai uzņēmumu, kas veic darbību attiecīgās dalībvalsts teritorijā, var — neraugoties uz tā ierobežojošajām sekām pakalpojumu sniegšanas brīvībai — būt pamatots, ja tas atbilst primāram vispārējo interešu apsvērumam un ja šīs intereses jau neaizsargā noteikumi, kuriem pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts tā reģistrācijas dalībvalstī, ja tas ir piemērots, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa īstenošanu, un ja tas nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Vācija, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir jau ticis nospriests, ka dalībvalsts var pārbaudīt, vai citas dalībvalsts teritorijā reģistrēts uzņēmums, kas norīko darbā tās teritorijā darba ņēmējus — trešās valsts pilsoņus, neizmanto pakalpojumu sniegšanas brīvību citam, nevis ar attiecīgā pakalpojuma sniegšanu saistītam mērķim (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Vācija, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Tiesa nolēma, ka prasība, lai pakalpojumu sniedzējs iesniedz vienkāršu iepriekšēju deklarāciju, apliecinot, ka attiecīgie darba ņēmēji tajā dalībvalstī, kurā šis uzņēmums tos nodarbina, atrodas likumīgā stāvoklī, īpaši attiecībā uz dzīvesvietas noteikumiem, darba atļauju un sociālo nodrošinājumu, ir pasākums, kas principā nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas var rasties, īstenojot pakalpojumu sniegšanas brīvību (šajā sakarā skat. 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā
C-445/03 Komisija/Luksemburga, Krājums, I-10191. lpp.
, 46. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija, 41. un 42. punkts).
Tiesas sēdes laikā Komisija norādīja, ka tā negrasās apstrīdēt šo judikatūru. Tomēr tā uzsvēra, ka prasība iesniegt E 101 veidlapu, ko Beļģijas iestādes piemēro attiecīgajiem darba ņēmējiem, nozīmē detalizētāku procedūru nekā prasība pakalpojumu sniedzējiem iesniegt iepriekšēju deklarāciju.
Atbilstoši Beļģijas Karalistes viedoklim prasība iesniegt E 101 veidlapu ir vienkāršāka procedūra attiecīgajam darba ņēmējam nekā pakalpojumu sniedzēja pienākums iesniegt iepriekšēju deklarāciju. Tomēr šī dalībvalsts tiesas sēdes laikā atzina, ka, tā kā pierādījumi, ko pieprasa Beļģijas iestādes un kas aprakstīti šī sprieduma 11. punktā, var tikt iesniegti, izmantojot jebkādus tiesiskos līdzekļus, tos var iesniegt arī, pakalpojumu sniedzējam uzrādot iepriekšēju deklarāciju šī sprieduma 16. punktā minētās judikatūras nozīmē.
Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka Komisija nav pierādījusi, ka Beļģijas Karaliste pieprasa iepriekšēju atļauju pirms saimnieciskās darbības uzsākšanas gadījumā, kad Kopienu uzņēmumi pakalpojumu sniegšanas ietvaros norīko darbā darba ņēmējus, kas ir trešo valstu pilsoņi.
Savā iebildumā Komisija pārmet Beļģijas Karalistei, ka tā neievēro pienācīgu rūpību, izsniedzot pieprasīto vīzu, tā kā vīza tiek izsniegta tikai 48 stundu laikā no attiecīgās personas vajadzīgo dokumentu iesniegšanas. Tā pārmet šai dalībvalstij, ka tā nav ievērojusi pārskatāmību. It īpaši dēļ tā, ka tā nav pieņēmusi apkārtrakstu, lai gan Beļģijas iestādes iepriekš bija apņēmušās to darīt, kā rezultātā saimnieciskās darbības veicēji nevarēja iepriekš zināt nosacījumus, kas tiem jāizpilda, lai varētu sniegt pakalpojumus Beļģijā.
Šajā sakarā atliek atzīmēt, ka šādi pārmetumi, pat pieļaujot, ka tie ir pamatoti, nav pierādījums, ka Beļģijas Karaliste pirms saimnieciskās darbības uzsākšanas pieprasa saņemt atļauju.
No tā izriet, ka prasība ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Turklāt, pamatojoties uz šī panta 5. punkta pirmo daļu, pēc tā lietas dalībnieka pieteikuma, kurš atsakās no prasības, tiesāšanās izdevumus var piespriest segt pretējam lietas dalībniekam, ja to pamato šī pretējā lietas dalībnieka rīcība.
Izskatāmajā lietā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz tās vienīgo uzturēto iebildumu. Komisijas daļējās atteikšanās no prasības pamatā bija Beļģijas Karalistes pēc šīs prasības iesniegšanas izdarītais paziņojums par Karaļa 2008. gada 23. aprīļa dekrēta pieņemšanu.
Šādā gadījumā tiek nolemts, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Eiropas Kopienu Komisija un Beļģijas Karaliste sedz katra savus tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — franču.