CELEX: 62005TJ0299
Damping
Uvoz nekaterih elektronskih trgovskih tehtnic po poreklu iz Kitajske
Status v tržnem gospodarstvu delujočega podjetja
Člena 2(7)(a) in (c) ter (10) in 11(9) Uredbe (ES) št. 384/96

Dejansko stanje
A –
Preiskava in prvotna uredba
Svet je 27. novembra 2000 sprejel Uredbo Sveta (ES) št. 2605/2000 o uvedbi dokončnih protidampinških dajatev za uvoz nekaterih elektronskih trgovskih tehtnic po poreklu iz Ljudske republike Kitajske, Republike Koreje in Tajvana (
UL L 301, str. 42
, v nadaljevanju: prvotna uredba).
Med preiskavo, ki se je končala s sprejetjem navedene uredbe (v nadaljevanju: prvotna preiskava), je Komisija zlasti preučevala, ali je bil uvoz nekaterih elektronskih trgovskih tehtnic z maksimalnim tehtalnim območjem do vključno 30 kg, namenjenih trgovini na drobno, z vgrajenim digitalnim prikazovalnikom mase, enotno ceno in zneskom za plačilo (s pripravo za tiskanje teh podatkov ali brez nje, v nadaljevanju: elektronske tehtnice) iz teh treh držav in namenjen v Evropsko skupnost predmet dampinga.
Glede Kitajske so se trije proizvajalci izvozniki odločili sodelovati v preiskavi in so bili deležni individualne obravnave. Te tri družbe so zahtevale, naj se jim prizna status v tržem gospodarstvu delujočega podjetja (v nadaljevanju: STG), v skladu s členom 2(7) Uredbe Sveta (ES) št. 384/96 z dne 22. decembra 1995 o zaščiti proti dumpinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti (
UL 1996, L 56, str. 1
), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 905/98 z dne (
UL L 128, str. 18
), kot je bila spremenjena (v nadaljevanju: osnovna uredba). Svet pa je menil, da pogoji, določeni v členu 2(7)(c) navedene uredbe, niso bili izpolnjeni in je to zahtevo zavrnil. Zato je bilo treba izvozne cene kitajskih proizvajalcev izvoznikov nujno primerjati z običajno vrednostjo, ki je v skladu s členom 2(7) osnovne uredbe (uvodne izjave od 45 do 48 in 52 prvotne uredbe) določena za podobno državo s tržnim gospodarstvom.
Institucije so ugotovile, da je bila Indonezija najprimernejša tretja država s tržnim gospodarstvom za ugotavljanje običajne vrednosti (uvodni izjavi 49 in 50 prvotne uredbe). Navedena vrednost je bila tako določena v skladu s členom 2(2) in (3) osnovne uredbe na podlagi običajnih vrednosti, ugotovljenih za indonezijsko podjetje, in sicer PT Toshiba TEC Corporation Indonesia (v nadaljevanju: Toshiba Indonesia, uvodna izjava 53 prvotne uredbe).
Svet je primerjal običajno vrednost in izvozno ceno na ravni franko tovarna in na isti ravni trgovine, s čimer je bil dokazan obstoj stopnje dampinga za tri zadevne proizvajalce izvoznike, ki je znašala od 9% do 12,8% (uvodna izjava 58 prvotne uredbe).
Ob upoštevanju nizke stopnje sodelovanja vseh drugih kitajskih proizvajalcev izvoznikov je bila preostala stopnja dampinga za te določena na ravni najvišje posamične stopnje v zvezi s samo enim modelom elektronske tehtnice, ki so jo proizvedle sodelujoče družbe, in sicer 30,7%.
Zato je bila s členom 1(2) prvotne uredbe trem kitajskim proizvajalcem izvoznikom, ki so sodelovali, naložena protidampinška dajatev, katere najmanjša stopnja je bila 12, 8%, vsem drugim kitajskim družbam pa je bila naložena dajatev v višini 30,7%.
B –
Postopek v zvezi s pregledom
Tožeči stranki, povezani družbi Shanghai Excell M&E Enterprise Co. Ltd (v nadaljevanju: Shanghai Excell) in Shanghai Adeptech Precision Co. Ltd (v nadaljevanju: Shanghai Adeptech), izdelujeta elektronske tehtnice na Kitajskem. Družbi Shanghai Excell in Shanghai Adeptech sta junija 2003 elektronske tehtnice začeli izvažati v Skupnost. Zanju je bila določena stopnja protidampinške dajatve v višini 30,7%.
Tožeči stranki sta kot „nova izvoznika“ v smislu člena 11(4) osnovne uredbe pri Komisiji vložili zahtevo za pregled prvotne uredbe. Zatrjevali sta, da med trajanjem prvotne preiskave, in sicer med 1. septembrom 1998 in (v nadaljevanju: trajanje prvotne preiskave), nista izvažali elektronskih tehtnic v Skupnost in da nista bili povezani z nobenim od proizvajalcev izvoznikov, za katere so bili sprejeti zadevni ukrepi.
Komisija je z Uredbo Komisije (ES) št. 1408/2004 z dne 2. avgusta 2004 o začetku presoje „novega izvoznika“ v okviru Uredbe Sveta (ES) št. 2605/2000 o uvedbi dokončnih protidampinških dajatev za uvoz nekaterih elektronskih trgovskih tehtnic (REWS) po poreklu, med drugim, iz Ljudske republike Kitajske, o razveljavitvi dajatve v zvezi z uvozom dveh izvoznikov v tej državi in o uvedbi obvezne registracije tega uvoza (
UL L 256, str. 8
) začela pregled v zvezi s tožečima strankama. Protidampinška dajatev v višini 30,7% za njune elektronske tehtnice je bila razveljavljena, Komisija pa je carinskim organom naložila, naj sprejmejo ustrezne ukrepe za registracijo uvoza navedenih tehtnic, pri čemer registracija poteče devet mesecev po začetku veljavnosti Uredbe št. 1408/2004.
Komisija je 23. februarja 2005 tožečima strankama poslala dopis, v katerem je navedla razloge, na podlagi katerih ju je nameravala obravnavati individualno in jima naložiti protidampinško dajatev v višini 54,8%. Tožeči stranki sta z dopisom z dne izpodbijali stališče Komisije.
C –
Izpodbijana uredba
Svet je 28. aprila 2005 sprejel Uredbo Sveta (ES) št. 692/2005 z dne o spremembi Uredbe št. 2605/2000 o uvedbi dokončnih protidampinških dajatev na uvoz nekaterih elektronskih trgovskih tehtnic („REWS“) po poreklu, med drugim, iz Ljudske republike Kitajske (
UL L 112, str. 1
, v nadaljevanju: izpodbijana uredba).
V izpodbijani uredbi je Svet potrdil, da sta bili tožeči stranki „nova izvoznika“ v smislu člena 11(4) osnovne uredbe (uvodne izjave od 9 do 11).
Svet je menil, da mora biti običajna vrednost, ker imata tožeči stranki sedež na Kitajskem, tako kot v prvotni uredbi določena v skladu s členom 2(7)(a) osnovne uredbe, ker tožeči stranki nista izpolnjevali prvih dveh meril iz člena 2(7)(c) navedene uredbe, zaradi česar niso bili izpolnjeni pogoji tržnega gospodarstva glede njune proizvodnje in prodaje elektronskih tehtnic (uvodne izjave od 12 do 26). Vendar pa je Svet menil, da sta tožeči stranki izpolnjevali pogoje za odobritev individualno obravnavanje, naštete v členu 9(5) osnovne uredbe (uvodni izjavi 27 in 28).
Svet je kot v prvotni uredbi izračunal običajno vrednost v skladu s členom 2(7)(a) osnovne uredbe na podlagi cene ali vrednosti, ugotovljene za podobno državo, in sicer Indonezijo. Običajna vrednost je bila izračunana na podlagi podatkov, ki jih je posredovala družba Toshiba Indonesia.
Svet je primerjal običajno vrednost in izvozno ceno na ravni franko tovarna ter na isti ravni trgovine in v skladu s členom 2(10) osnovne uredbe razlike, ki vplivajo na cene in njihovo primerljivost (uvodne izjave od 42 do 45). Nazadnje je Svet primerjal ponderirano običajno povprečno vrednost za vsako vrsto zadevnega proizvoda in ponderirano povprečno izvozno ceno ter določil stopnjo dampinga v višini 52,6% (uvodni izjavi 55 in 56).
Zato je bila v členu 1(1) izpodbijane uredbe uvedena protidampinška dajatev v višini 52,6% na izvoz tožečih strank v Skupnost.
S členom 1(2) izpodbijane uredbe so bile retroaktivno uvedene protidampinške dajatve po isti stopnji za registriran uvoz v skladu s členom 3 Uredbe št. 1408/2004. Tožečima strankama je bila tako naložena dajatev v višini 52,6% od avgusta 2004. Nazadnje je bilo v skladu s členom 1(2) izpodbijane uredbe carinskim organom Evropske unije naloženo, naj prenehajo z registracijo uvoza tožečih strank.
V skladu s členom 2 izpodbijane uredbe je ta začela veljati naslednji dan po objavi v Uradnem listu, to je 4. maja 2005.
Dajatve, uvedene s prvotno uredbo, kot je bila spremenjena z izpodbijano uredbo, so v skladu s členom 11(2) osnovne uredbe prenehale veljati 1. decembra 2005. Po objavi obvestila o bližajočem se koncu ukrepov proizvajalci Skupnosti na podlagi člena 11(2) osnovne uredbe niso zahtevali pregleda ukrepov, ki se bodo končali.
Postopek in predlogi strank
Tožeči stranki sta 26. julija 2005 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložili to tožbo.
Komisija je z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 18. novembra 2005 predlagala, naj se ji dovoli intervencija v podporo predlogom Sveta. Temu predlogu za intervencijo je bilo ugodeno s sklepom predsednika tretjega senata Sodišča prve stopnje z dne .
Po spremembi sestave senata Sodišča prve stopnje je bil sodnik poročevalec razporejen v prvi senat, kateremu je bila dodeljena ta zadeva.
Sodišče prve stopnje je 19. marca 2008 v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 poslovnika tega sodišča pozvalo stranke, naj odgovorijo na nekatera pisna vprašanja in naj mu posredujejo določene dokumente. Tožeči stranki sta te zahteve izpolnili v predpisanem roku.
Svet je z dopisom z dne 15. aprila 2008 obvestil Sodišče, da ne more izpolniti teh zahtev, ker naj bi bili določeni zahtevani dokumenti zaupni, v vsakem primeru pa so bili na voljo Komisiji. Poleg tega je Svet zatrjeval, da tožeči stranki nista več imeli pravnega interesa.
Sodišče prve stopnje je s sklepom z dne 7. maja 2008 v skladu s členi 65(b), 66(1) in 67(3), drugi pododstavek, Poslovnika pozvalo Svet in Komisijo, naj predložita nekatere od zahtevanih dokumentov in v zvezi z njimi predložita določena pojasnila, ter navedlo, da se teh dokumentov v tej fazi ne posreduje tožečima strankama. Svet in Komisija sta izpolnila to zahtevo v predpisanem roku. Vendar pa sta zatrjevala, da navedene dokumente štejeta za strogo zaupne, ker vsebujejo občutljive poslovne podatke v zvezi z družbo Toshiba Indonesia.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (prvi senat) odločilo, da začne ustni postopek.
Stranki sta podali ustne navedbe in odgovore na vprašanja, ki jih je Sodišče prve stopnje postavilo na obravnavi 20. maja 2008.
Tožeči stranki sta se na obravnavi strinjali, da lahko Sodišče prve stopnje, če je potrebno, uporabi podatke, ki izhajajo iz dokumentov ter jih Svet in Komisija štejeta za zaupne, vendar njima niso bili posredovani, zaznamek o tem pa je bil vnesen v zapisnik obravnave. Vendar je Sodišče prve stopnje presodilo, da je za izdajo te sodbe treba uporabiti le podatke, ki so bili posredovani tožečima strankama.
Prav tako sta se tožeči stranki na obravnavi odpovedali devetemu tožbenemu razlogu glede napake pri svoji opredelitvi v izpodbijani uredbi, kar je bilo prav tako zabeleženo v zapisniku obravnave.
Nazadnje, na obravnavi je bilo ugotovljeno, da dokumenti, ki sta jih tožeči stranki posredovali Sodišču prve stopnje na podlagi njegove zahteve z dne 19. marca 2008 niso bili dokumenti, ki se jih je zahtevalo. Svet je zahteval dovoljenje za vložitev prepisa teh dokumentov, ki so del upravnega spisa in sta mu jih posredovali tožeči stranki med preiskavo, ki se je končala s sprejetjem izpodbijane uredbe. Tožeči stranki sta taki vložitvi nasprotovali, to pa je bilo zabeleženo v zapisniku obravnave. Sodišče prve stopnje je tožečima strankama določilo rok, v katerem morata predložiti svoja stališča o zadevnih dokumentih in njihovi morebitni vložitvi v spis.
Tožeči stranki sta 30. maja 2008 predložili stališča o dokumentih iz prejšnje točke in ponovno nasprotovali njihovi vložitvi v spis. Vendar pa je Sodišče prve stopnje ob ugotovitvi, da bi vložitev zadevnih dokumentov s strani Sveta le popravila napako, ki sta jo tožeči stranki storili iz malomarnosti ali namerno, odločilo, da jih je treba vložiti v spis.
Svet je 6. junija 2008 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložil popravek podatkov, ki so bili posredovani Sodišču prve stopnje na podlagi njegovega sklepa z dne . Komisija je z dopisom z dne obvestila Sodišče prve stopnje, da je treba pojasnila, ki jih je predložila na podlagi navedenega sklepa, spremeniti glede na popravek, ki ga je vložil Svet.
Tožeči stranki sta 10. julija predložili stališča o zadevnem popravku.
Ustni postopek je bil končan 24. septembra 2008.
Tožeči stranki Sodišču prve stopnje predlagata, naj:
—
izpodbijano uredbo razveljavi v delu, v katerem se nanaša nanju;
—
Svetu naloži plačilo stroškov.
Svet, ki ga podpira Komisija, v vlogah Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožečima strankama naloži plačilo stroškov.
Svet v dopisu z dne 15. aprila 2008 Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
—
ugotovi, da ni treba odločati, ker tožeči stranki nimata več pravnega interesa za nadaljevanje postopka;
—
tožečima strankama naloži plačilo stroškov.
Predlog za ustavitev postopka
A –
Trditve strank
Svet zatrjuje, da za elektronske tehtnice tožečih strank ni bila uvedena nikakršna protidampinška dajatev od prenehanja veljavnosti prvotne uredbe 1. decembra 2005. Poleg tega naj bi iz podatkov, zbranih pri državah članicah, izhajalo, da naj bi te pobrale zelo malo protidampinških dajatev, naloženih z izpodbijano uredbo, in da naj teh majhnih zneskov ne bi plačali tožeči stranki, ampak uvozniki, ki niso povezani z njima.
Svet zato meni, da naj razveljavitev izpodbijane uredbe ne bi imela nikakršnega pravnega učinka za tožeči stranki, ki zato ne bi imeli več interesa za nadaljevanje tega postopka.
Tožeči stranki menita, da Sodišče prve stopnje ne bi smelo obravnavati trditve Sveta, ker je bila prepozna. Poleg tega potrjujeta, da nista plačali nikakršne protidampinške dajatve v višini, določeni z izpodbijano uredbo. Vendar pa menita, da je obremenitev njunih elektronskih tehtnic s protidampinško dajatvijo po zelo visoki stopnji v skoraj petih mesecih preprečila njune napore pri trženju v Evropi, kar naj bi pojasnilo prav to, da so zelo majhen del protidampinških dajatev plačali njuni uvozniki. Poleg tega tožeči stranki poudarjata, da imata še vedno pravni interes, ker nameravata uveljavljati nezakonitost izpodbijane uredbe v okviru poznejše odškodninske tožbe.
B –
Presoja Sodišča prve stopnje
Ker spadajo pogoji za dopustnost tožbe, zlasti neobstoj pravnega interesa, med procesne predpostavke javnega reda, mora Sodišče prve stopnje po uradni dolžnosti preveriti, ali ima tožeča stranka interes za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe (sklep Sodišča prve stopnje z dne 10. marca 2005 v združenih zadevah Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia in drugi proti Komisiji, T-228/00, T-229/00, T-242/00, T-243/00, od T-245/00 do T-248/00, T-250/00, T-252/00, od T-256/00 do T-259/00, T-265/00, T-267/00, T-268/00, T-271/00, od T-274/00 do
T-276/00, T-281/00, T-287/00 in T-296/00, ZOdl., str. II-787
, točka 22). Zato je trditev Sveta treba obravnavati, ne da bi bilo treba odločati o njeni domnevni nepravočasnosti.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso pravni interes tožeče stranke glede predmeta tožbe obstajati ob njeni vložitvi, sicer ta ni dopustna. Tak predmet spora in pravni interes morata obstati do razglasitve sodne odločbe, sicer se postopek ustavi, kar je domneva za to, da ima lahko stranka, ki je vložila tožbo, zaradi izida tožbe koristi (glej sodbo Sodišča z dne 17. aprila 2008 v zadevi Flaherty in drugi proti Komisiji, C-373/06 P, C-379/06 P in C-382/06 P, ZOdl., str. I-2649, točka 25 in navedena sodna praksa).
Po mnenju Sveta sta v obravnavani zadevi tožeči stranki ob vložitvi tožbe imeli pravni interes, vendar sta ga naknadno izgubili, ker od prenehanja veljavnosti prvotne uredbe in zato izpodbijane uredbe 1. decembra 2005 ne bi imeli nobene koristi od morebitne razveljavitve zadnjenavedene uredbe, ker se ta ne nanaša več na njun izvoz v Skupnost in ker jima zato, ker v preteklosti nista plačali nobene protidampinške dajatve na podlagi navedene uredbe, ni bil povrnjen nikakršen znesek zaradi neposrednih posledic razveljavitve.
Glede na okoliščine obravnavane zadeve je treba tezo Sveta vendarle zavrniti zaradi več razlogov.
Prvič, pojasniti je treba, da prenehanje veljavnosti med postopkom za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta ne pomeni, da mora sodišče Skupnosti na datum razglasitve sodbe razglasiti ustavitev postopka zaradi neobstoja predmeta ali zaradi neobstoja pravnega interesa (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 7. junija 2007 v zadevi Wunenburger proti Komisiji, C-362/05 P, ZOdl., str. I-4333, točka 47).
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da Svet ni uradno preklical izpodbijane uredbe (glej v tem smislu zgoraj v točki 46 navedeno sodbo Wunenburger proti Komisiji, točka 48).
Drugič, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da lahko tožeča stranka tudi ohrani interes, da predlaga razglasitev ničnosti akta institucije Skupnosti, da bi tako preprečila ponovitev domnevne nezakonitosti v takem aktu v prihodnosti (zgoraj v točki 46 navedena sodba Wunenburger proti Komisiji, točka 50, glej v tem smislu tudi sodbi Sodišča z dne 24. junija 1986 v zadevi AKZO Chemie proti Komisiji, 53/85, Recueil, str. 1965, točka 21, in z dne v zadevi Apesco proti Komisiji, 207/86, Recueil, str. 2151, točka 16).
Tak pravni interes izhaja iz člena 233, prvi odstavek, ES, na podlagi katerega morajo institucije, katerih akt je bil razglašen za ničen, sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe (zgoraj v točki 46 navedena sodba Wunenburger proti Komisiji, točka 51).
Res je, da tak pravni interes obstaja le, če lahko domnevna nezakonitost v prihodnje nastane neodvisno od okoliščin zadeve, v kateri je tožeča stranka vložila tožbo (zgoraj v točki 46 navedena sodba Wunenburger proti Komisiji, točka 52).
Tak je primer tožbe za razveljavitev, kot v obravnavani zadevi, ki jo vložijo podjetja, ki jim je bila po postopku pregleda naložena protidampinška dajatev, čeprav se navedena dajatev ne sme več uporabiti, če podjetja izpodbijajo postopek, ki je privedel do njene naložitve. V nasprotju s presojo utemeljenosti obstoja protidampinškega ravnanja je namreč podrobna pravila postopka pregleda mogoče ponoviti v prihodnosti pri podobnih postopkih, tako da tožeče stranke ohranijo pravni interes za izpodbijanje uredbe, čeprav je zdaj zanje brez učinka z vidika prihodnjih protidampinških postopkov proti njim (glej v tem smislu zgoraj v točki 46 navedeno sodbo Wunenburger proti Komisiji, točke od 56 do 59).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v okviru te tožbe tožeči stranki zaradi več razlogov izpodbijata način, ki ga je Svet izbral v izpodbijani uredbi za ugotavljanje, ali izpolnjujeta pogoje za pridobitev statusa STG in za izračun njune stopnje dampinga, to pa so načini, ki jih je mogoče ponoviti v prihodnje v okviru podobnih postopkov.
Tretjič, tožeča stranka lahko ohrani interes predlagati razglasitev ničnosti akta, ki jo neposredno zadeva, da bi dosegla, da sodišče Skupnosti ugotovi nezakonitost, storjeno v zvezi z njo, tako da je taka ugotovitev lahko podlaga za morebitno odškodninsko tožbo za ustrezno povrnitev škode, ki jo je povzročil izpodbijani akt (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 31. marca 1998 v zadevi Francija in drugi proti Komisiji,
C-68/94 in C-30/95, Recueil, str. I-1375
, točka 74).
Za tak primer gre v obravnavani zadevi. Z izpodbijano uredbo je bila namreč za petmesečno obdobje za uvoz elektronskih tehtnic tožečih strank naložena protidampinška dajatev, ki je skoraj dvakrat višja od tiste, ki je bila uporabljena za druge kitajske proizvajalce, in je njune prodajne cene v Skupnosti dvignila za več kot 50%.
V tem okviru tožeči stranki ohranita interes, da se ugotovi nezakonitost izpodbijane uredbe, ker bi ta ugotovitev zavezovala sodišče Skupnosti pri obravnavanju morebitne odškodninske tožbe in bi lahko pomenila podlago za morebitno izvensodno poravnavo med Svetom in tožečima strankama za povrnitev škode, ki naj bi jo ti utrpeli.
Četrtič, če bi sprejeli tezo Sveta, bi to pomenilo priznanje, da bi se akti institucij, ker imajo časovno omejene učinke in bi prenehali veljati po vložitvi tožbe za razglasitev ničnosti, vendar preden bi Sodišče prve stopnje lahko izdalo upoštevno sodbo, izognili vsakršnemu sodnemu nadzoru, čeprav ne bi povzročili pobiranja zneskov.
Vendar tak primer ni združljiv z namenom člena 230 ES, v skladu s katerim sodišče Skupnosti nadzira zakonitost aktov, ki jih skupaj sprejemata Evropski parlament in Svet, ter aktov Sveta, Komisije in Evropske centralne banke (ECB), razen priporočil in mnenj, pa tudi zakonitost aktov Evropskega parlamenta s pravnim učinkom do tretjih oseb. Skupnost je namreč skupnost, ki temelji na pravu, saj se ne države članice ne institucije ne morejo izogniti nadzoru skladnosti svojih aktov s temeljno ustavno listino, Pogodbi in pravu, ki iz nje izhaja (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 23. aprila 1986 v zadevi Les Verts proti Parlamentu, 294/83, Recueil, str. 1339, točka 23).
Glede na navedene ugotovitve je treba ugotoviti, da tožeči stranki ohranita pravni interes.
Utemeljenost
Tožeči stranki v utemeljitev tožbe navajata osem tožbenih razlogov, med katerimi je nekatere mogoče razvrstiti skupaj. Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 2(7)(c), drugi pododstavek, osnovne uredbe. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 2(7)(c), prvi pododstavek, prva alinea, osnovne uredbe. Tretji tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 2(7)(c), prvi pododstavek, druga alinea, osnovne uredbe. Četrti tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 11(9) osnovne uredbe. Peti in osmi tožbeni razlog se nanašata na kršitev člena 2(7)(a) osnovne uredbe. Nazadnje, šesti in sedmi tožbeni razlog se nanašata na kršitev člena 2(10) osnovne uredbe.
Sodišče prve stopnje meni, da je treba najprej obravnavati drugi in tretji tožbeni razlog.
A –
Drugi in tretji tožbeni razlog: kršitev člena 2(7)(c), prvi pododstavek, prva in druga alinea, osnovne uredbe
Člen 2(7) osnovne uredbe določa, da se pri uvozu iz držav brez tržnega gospodarstva običajna vrednost z odstopanjem od odstavkov od 1 do 6 iste določbe načeloma določi na podlagi cene ali računsko določene vrednosti v tretji državi s tržnim gospodarstvom.
Vendar pa je v členu 2(7)(b) navedene uredbe določeno:
„Pri proti dampinških preiskavah, ki obravnavajo uvoz iz Rusije […] in […] Kitajske, se bo določila normalna vrednost v skladu z odstavki od 1 do 6, če se dokaže na podlagi ustrezno utemeljenih zahtevkov enega ali več proizvajalcev v preiskavi in v skladu s kriteriji in postopki, določenimi v pododstavku (c), da pogoji tržnega gospodarstva za tega proizvajalca oz. proizvajalce prevladujejo glede proizvodnje in prodaje zadevnega podobnega izdelka. Če ni tako, se uporablja pravilo, določeno v [členu 2(7)], pododstavek (a).“
Nazadnje, člen 2(7)(c) osnovne uredbe določa:
„Zahtevek pod [členom 2(7)], pododstavek (b) mora biti vložen pisno in vsebovati zadostne dokaze, da proizvajalec deluje v pogojih tržnega gospodarstva, to je, če:
—
se odločitve podjetij glede cen, stroškov in vložkov, vključno npr. s surovinami, stroški tehnologije in dela, obsegom proizvodnje, prodajo in vlaganji sprejemajo kot odziv na tržne signale, ki odražajo ponudbo in povpraševanje, in brez večjega vmešavanja države s tem v zvezi, stroški za glavne vložke pa v glavnem odražajo tržne vrednosti,
—
imajo podjetja jasno določeno zbirko računovodskih evidenc, ki se pregledujejo neodvisno, v skladu z mednarodnimi računovodskimi standardi in se uporabljajo v vse namene,
[…]
in
—
se pretvorbe glede menjalnega tečaja izvajajo po tržnem tečaju.
[…]“
Ob uvedbi preiskave v zvezi s pregledom sta tožeči stranki zahtevali, naj se jima prizna status STG. Svet je v izpodbijani uredbi menil, da je treba to zahtevo zavrniti, ker tožeči stranki nista izpolnjevali prvih dveh pogojev iz prejšnje točke (uvodne izjave od 13 do 15).
Glede prvega od teh pogojev je Svet v izpodbijani uredbi menil, da se je večina elementov nanašala na obstoj pomembnega posega države v zvezi s tožečima strankama. Ti elementi so, prvič, dejstvo, da statut ene od tožečih strank dovoljuje njenemu partnerju v državni lasti, ki ni lastnik kapitala družbe in je bil predstavljen samo kot najemodajalec, da zahteva nadomestilo, če družba ne doseže ciljev proizvodnje, prodaje in dobička; drugič, dejstvo, da je bila potrebna odobritev lokalnih oblasti, da se nepremičnine priznajo za stalna sredstva in da se začne amortizacija pravic do rabe zemljišč; tretjič, dejstvo, da ena od tožečih strank ni nikoli plačala najemnine za pravice do rabe zemljišč, in četrtič, da je izkoristila bančne garancije, ki jih je brezplačno zagotovila tretja stranka (uvodna izjava 16 izpodbijane uredbe).
Glede drugega pogoja, v skladu s katerim morajo podjetja, ki želijo, da se jim prizna status STG, dokazati, da uporabljajo jasno določeno zbirko osnovnih računovodskih evidenc, ki se neodvisno pregledujejo v skladu z mednarodnimi računovodskimi standardi in se uporabljajo za vse namene, je Svet v uvodni izjavi 17 izpodbijane uredbe menil, da sta tožeči stranki kršili nekatere „International Accounting Standards“ (mednarodne računovodske standarde, v nadaljevanju: IAS), ki jih je sprejel International Accounting Standards Board.
Glede IAS 1 je Svet menil, da sta tožeči stranki kršili tri osnovne računovodske koncepte: računovodstvo na podlagi nastanka poslovnih dogodkov, varno poslovanje in vsebino nad obliko. Po mnenju Sveta tožeči stranki nista upoštevali IAS 2 o zalogah, njune nepremičnine niso bile priznane in amortizirane v skladu z IAS 16, pravice do rabe zemljišč niso bile amortizirane v skladu z IAS 38, tožeči stranki sta kršili IAS 21 o vplivih sprememb deviznih tečajev in IAS 36 o razvrednotenju sredstev ter, nazadnje, v več revizijskih poročilih so bili poudarjeni računovodski problemi v zvezi z zalogami in opozorjeno je bilo, da družba ni vzpostavila posebnega postopka na področju določb za razvrednotenje sredstev. Svet je prav tako menil, da je dejstvo, da večina kršitev IAS ni bila navedena v revizijskih poročilih, pomenilo, da njune revizije niso bile v skladu z mednarodnimi standardi (uvodni izjavi 17 in 18 izpodbijane uredbe).
1.
Trditve strank
Tožeči stranki trdita, da presoja Sveta v uvodnih izjavah od 12 do 26 izpodbijane uredbe, na podlagi katerih nista izpolnjevali prvih dveh meril iz člena 2(7)(c) osnovne uredbe, ni pravilna.
Tožeči stranki v okviru drugega tožbenega razloga trdita, da analiza Sveta v izpodbijani uredbi v zvezi z vprašanjem, na eni strani, ali se njune odločitve glede cen, stroškov in vložkov sprejemajo kot odziv na tržne signale, ki izražajo ponudbo in povpraševanje, ter brez večjega vmešavanja države v zvezi s tem, ter na drugi strani, ali stroški za glavne vložke v glavnem izražajo tržne vrednosti, očitno ni pravilna.
Tožeči stranki v okviru tretjega tožbenega razloga navajata, da je Svet v izpodbijani uredbi napačno ugotovil, da ne izpolnjujeta drugega pogoja iz člena 2(7)(c) osnovne uredbe, v skladu s katerim morajo podjetja, ki želijo, da se jim prizna status STG, uporabiti jasno določeno zbirko računovodskih evidenc, ki se pregledujejo neodvisno, v skladu z mednarodnimi računovodskimi standardi in se uporabljajo za vse namene.
V zvezi s tem tožeči stranki poudarjata, da računovodskih standardov, ki jih je v obravnavani zadevi uporabila Komisija, in sicer IAS, ni treba upoštevati nobeni družbi, ki ima sedež na Kitajskem, ker jih ta država ni sprejela. Če bi se zahtevala njihova uporaba, torej nobena kitajska družba ne bi mogla pridobiti statusa STG. Poleg tega naj bi bilo celo v okviru Skupnosti spoštovanje IAS obvezno le za nekatere družbe na podlagi Uredbe (ES) št. 1606/2002 evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. julija 2002 o uporabi mednarodnih računovodskih standardov (
UL L 243, str. 1
), in to od .
Poleg tega tožeči stranki navajata, da je v zapisniku Sveta v zvezi z Uredbo št. 905/98, s katero je bil uveden pojem STG v osnovni uredbi, Komisija pozvana, naj ga uporablja tako, da imajo vsa podjetja, ne glede na njihovo velikost, enake možnosti glede ugodnosti iz teh določb. Vendar naj bi institucije Skupnosti zahtevale, da mora biti računovodstvo tožečih strank v skladu z zelo strogim standardom, s katerim se ti kot mali in srednje veliki podjetji nikakor nista mogli uskladiti.
Tožeči stranki grajata dejstvo, da instituciji Skupnosti nista poskušali uporabiti drugih standardov, priznanih na mednarodni ravni, čeprav sta bili za to večkrat zaprošeni, ter poudarjata, da je Komisija med pregledom prostorov družbe Shanghai Adeptech od računovodij te družbe zahtevala, naj takoj zapustijo prostore, in s tem navedeni družbi onemogočila, da bi lahko pojasnila usklajenost svojega računovodstva z mednarodnimi standardi.
Nazadnje, tožeči stranki menita, da je Svet, s tem ko je v izpodbijani uredbi uporabil neustrezne računovodske standarde, kot so IAS, in ne „mednarodnih računovodskih standardov“, navedenih v členu 2(7)(c), prvi pododstavek, druga alinea, osnovne uredbe, storil očitno napako pri presoji računovodskih izkazov obeh družb.
Svet odgovarja, da je treba drugi in tretji tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljena.
2.
Presoja Sodišča prve stopnje
Iz uporabe veznika „in“ med četrto in peto alineo člena 2(7)(c) ter iz značilnosti pogojev, ki so tam navedeni, izhaja, da so ti kumulativni, tako da je treba zahtevo proizvajalca, da se mu prizna status STG, pri čemer ne izpolnjuje enega od teh pogojev, zavrniti (sodba Sodišča prve stopnje z dne 28. oktobra 2004 v zadevi Shanghai Teraoka Electronic proti Svetu, T-35/01, ZOdl., str. II-3663, točka 54).
Ker je Svet v izpodbijani uredbi menil, da je treba zahtevo tožečih strank, naj se jima prizna status STG, zavrniti zato, ker nista izpolnjevali nobenega od dveh prvih pogojev, naštetih v členu 2(7)(c) osnovne uredbe (uvodne izjave od 13 do 15), lahko ta tožbena razloga pripeljeta do razveljavitve izpodbijane uredbe le, če je ugodeno obema hkrati.
V tem okviru Sodišče prve stopnje meni, da je treba najprej obravnavati tretji tožbeni razlog.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da imajo institucije Skupnosti na področju ukrepov trgovinske zaščite široko diskrecijsko pravico zaradi zapletenosti gospodarskih, političnih in pravnih položajev, ki jih morajo preučevati (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 5. junija 1996 v zadevi NMB Francija in drugi proti Komisiji, T-162/94, Recueil, str. II-427, točka 72; z dne , Sinochem proti Svetu, T-97/95, Recueil, str. II-85, točka 51; z dne v zadevi Thai Bicycle proti Svetu, T-118/96, Recueil, str. II-2991, točka 32, in z dne v zadevi Arne Mathisen proti Svetu, T-340/99, Recueil, str. II-2905, točka 53, ter zgoraj v točki 76 navedena sodba Shanghai Teraoka Electronic proti Svetu, točka 48).
Iz tega izhaja, da mora biti nadzor sodišča Skupnosti o presojah institucij omejen na preverjanje, ali so se spoštovala postopkovna pravila, ali je bilo dejansko stanje, na katerem temelji izpodbijana odločba, pravilno ugotovljeno ter ali ne gre za očitno napačno presojo tega dejanskega stanja oziroma zlorabo pooblastil (sodba Sodišča z dne 7. maja 1987 v zadevi NTN Toyo Bearing in drugi proti Svetu, 240/84, Recueil, str. 1809, točka 19, zgoraj v točki 79 navedeni sodbi Thai Bicycle proti Svetu, točka 33, in Arne Mathisen proti Svetu, točka 54, ter zgoraj v točki 76 navedena sodba Shanghai Teraoka Electronics proti Svetu, točka 49).
Enako velja za dejanske pravne in politične razmere v zadevni državi, ki jih morajo institucije Skupnosti oceniti, da lahko ugotovijo, ali izvoznik deluje v tržnih pogojih brez večjega posredovanja države in se mu zato lahko prizna status podjetja, ki deluje v tržnem gospodarstvu (zgoraj v točki 76 navedena sodba Shanghai Teraoka Electronics proti Svetu, točka 49).
Poleg tega je treba poudariti, da je metodologija za določitev običajne vrednosti izdelka iz člena 2(7)(b) osnovne uredbe izjema od posebne metodologije, ki jo v ta namen določa člen 2(7)(a), ker se le-ta načeloma uporablja pri uvozu iz držav brez tržnega gospodarstva. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba vsako odstopanje ali izjemo od splošnega pravila razlagati ozko (sodbe Sodišča z dne 12. decembra 1995 v zadevi Oude Luttikhuis in drugi, C-399/93, Recueil, str. I-4515, točka 23; z dne v zadevi Komisija proti Španiji, C-83/99, Recueil, str. I-445, točka 19, in z dne v zadevi Belgija proti Komisiji, C-5/01, Recueil, str. I-11991, točka 56, ter zgoraj v točki 76 navedena sodba Shanghai Teraoka Electronics proti Svetu, točka 50).
Nazadnje, poudariti je treba, da je dokazno breme na strani proizvajalca izvoznika, ki želi dobiti status STG. Člen 2(7)(c) osnovne uredbe namreč določa, da zahtevek „mora […] vsebovati zadostne dokaze“. Zato institucijama Skupnosti ni treba dokazati, da proizvajalec izvoznik ne izpolnjuje pogojev, ki se zahtevajo za pridobitev navedenega statusa. Nasprotno, instituciji Skupnosti morata presoditi, ali podatki, ki jih je poslal proizvajalec izvoznik, zadostujejo za dokaz, da so pogoji iz člena 2(7)(c) osnovne uredbe izpolnjeni, sodišče Skupnosti pa mora preveriti, ali je ta presoja očitno napačna (zgoraj v točki 76 navedena sodba Shanghai Teraoka Electronics proti Svetu, točka 53).
Glede na te ugotovitve je treba preučiti, ali so trditve tožečih strank take, da se z njimi lahko dokaže, da je ugotovitev Sveta, da tožeči stranki nista izpolnjevali drugega pogoja iz člena 2(7)(c) osnovne uredbe, očitno napačna.
V zvezi s tem tožeči stranki v bistvu zatrjujeta, prvič, da uporaba IAS na Kitajskem ni obvezna in da je v Skupnosti obvezna le za nekatera podjetja.
Prvič, poudariti je treba, da dejstvo, da kitajskim podjetjem na podlagi njihovega nacionalnega prava ni treba upoštevati nekaterih računovodskih standardov, nikakor ne vpliva na vprašanje, ali je njihovo računovodstvo mogoče presojati glede na navedene standarde. Drugi pogoj iz člena 2(7)(c) osnovne uredbe namreč jasno nakazuje, da mora biti računovodstvo vseh podjetij iz držav, ki nimajo tržnega gospodarstva in želijo pridobiti status STG, predmet revizije, ki je v skladu z mednarodnimi standardi, ne da bi bilo v zvezi s tem upoštevno dejstvo, ali so navedeni standardi obvezni ali ne v njihovi državi porekla. Poleg tega osnovna uredba prav zato, ker navedena država nima tržnega gospodarstva, zahteva, da morajo zadevna podjetja spoštovati računovodske standarde, ki niso nujno tudi nacionalni standardi.
Drugič, opozoriti je treba, da dejstvo, da mednarodni računovodski standardi, uporabljeni v obravnavani zadevi, niso obvezni za vsa podjetja Skupnosti na podlagi akta Skupnosti, ne pomeni nujno, da ti standardi ali celo drugi računovodski standardi, ki sledijo istim ciljem in se jih spoštuje enako strogo ali celo bolj, niso obvezni za navedena podjetja na podlagi njihovih nacionalnih zakonodaj. To dejstvo tudi ne pomeni, da navedeni standardi niso široko priznani na mednarodni ravni ali da ne morejo združiti računovodskih načel, ki so skupna večini držav s tržnim gospodarstvom, vključno z državami članicami.
Tožeči stranki dalje zatrjujeta, da ni mogoče, da bi se malo ali srednje veliko podjetje, kot sta sami, uskladili z IAS. Vendar je ta utemeljitev le preprosta trditev, ki ni podprta z nikakršnim dokazom niti s krajšo obrazložitvijo, zakaj računovodskih standardov, ki jih je v obravnavani zadevi uporabila Komisija, malo ali srednje veliko podjetje ne bi moglo doseči. Zato utemeljitve tožečih strank ni mogoče sprejeti.
Tretjič, tožeči stranki grajata dejstvo, da so institucije Skupnosti njuno računovodstvo preučile le z vidika IAS, ne pa tudi drugih standardov, priznanih na mednarodni ravni.
Vendar je treba ugotoviti, da spada preizkus skladnosti računovodstva podjetij, ki želijo, da se jim z mednarodno priznanimi računovodskimi standardi po njihovi izbiri prizna status STG, v široko diskrecijsko pravico institucij Skupnosti. Če se zadevna podjetja ne strinjajo s to izbiro, morajo dokazati, da standardi, ki so jih izbrale institucije, niso mednarodno priznani in da morebitne kršitve navedenih standardov z njihovim računovodstvom niso take kršitve glede na druge mednarodne priznane standarde, ker dokazno breme nosi podjetje izvoznik, ki želi, da se mu prizna STG (glej zgoraj točko 83). Vendar v obravnavani zadevi tožeči stranki nista dokazali obstoja nobene od teh dveh okoliščin.
Nazadnje, v vsakem primeru zato, da bi se lahko zavrnilo vse trditve tožečih strank, zadostuje ugotovitev, da z nobeno od njiju ni mogoče ovreči sklepa Sveta, navedenega v uvodni izjavi 17 izpodbijane uredbe, da računovodstvo tožečih strank krši nekatera osnovna računovodska načela, kot so računovodstvo na podlagi nastanka poslovnih dogodkov, varno poslovanje in vsebina nad obliko. Da bi veljavno izpodbili ta sklep Sveta, ki več kot zadostuje za utemeljitev njegove presoje, da tožeči stranki ne izpolnjujeta drugega pogoja iz člena 2(7)(c) osnovne uredbe, bi morali namreč tožeči stranki dokazati, da njuno računovodstvo spoštuje navedena načela ali da je skladno z drugimi mednarodnimi računovodskimi standardi, ki niso IAS, vendar prav tako spoštujejo ta načela. Vendar sta se tožeči stranki, daleč od tega, da bi dokazali to, omejili le na grajanje izbire Komisije v zvezi z mednarodnimi standardi, uporabljenimi v obravnavani zadevi.
Iz tega izhaja, da je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.
Zato glede na ugotovitve zgoraj v točkah 76 in 77 ni treba obravnavati drugega tožbenega razloga.
B –
Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 2(7)(c), drugi pododstavek, osnovne uredbe
1.
Uvodne ugotovitve
Člen 2(7)(c), drugi pododstavek, osnovne uredbe določa:
„Ocena ali proizvajalec izpolnjuje […] merila [navedena v členu 2(7)(c)], je sprejeta v treh mesecih po sprožitvi preiskave, po podrobnem posvetovanju Svetovalnega odbora in po tem, ko je dobila industrija Skupnosti priložnost podati svoje pripombe. Ta ocena ostane v veljavi ves čas preiskave.“
Komisija je 2. avgusta 2004 sprejela Uredbo št. 1408/2004, na podlagi katere je bil uveden postopek pregleda. Navedena uredba je začela veljati naslednji dan po objavi v Uradnem listu, to je .
Komisija je 3. avgusta 2004 tožečima strankama poslala obrazec (v nadaljevanju: obrazec o STG), ki se je nanašal na vprašanje, ali bi jima moral biti priznan status STG, določen v členu 2(7)(b) in (c) osnovne uredbe, ter na njuno individualno obravnavo. Obrazec o STG, ki ga vsaka tožeča stranka izpolni posebej, bi moral prispeti do Komisije v petnajstih dneh od dneva začetka veljavnosti uredbe št. 1408/2004. Isti dan je Komisija tožečima strankama poslala vprašalnik (v nadaljevanju: vprašalnik o protidampingu), ki se je nanašal na vprašanje, ali sta nameravali izvajati damping v Skupnosti. Vprašalnik o protidampingu, ki ga izpolni vsaka tožeča stranka posebej, bi moral prispeti do Komisije do .
Tožeči stranki sta 19. avgusta 2004 pri Komisiji vložili izpolnjena obrazca o STG, pa sta poslali angleški prevod dokumenta, ki je bil priložen navedenima obrazcema.
Komisija je 3. septembra 2004 tožečima strankama poslala zahtevo za dodatne podatke v zvezi z njunimi odgovori na obrazcih o STG. Odgovor je bil zahtevan do . Od tožečih strank je prav tako zahtevala, da morajo družba, ki je z njima povezana, in sicer družba Excell Precision Co. Ltd s sedežem na Tajvanu (v nadaljevanju: Excell Taïwan), in vse druge s tožečima strankama povezane družbe, ki prodajajo elektronske tehtnice, izpolniti prilogo k vprašalniku o protidampingu (v nadaljevanju: priloga k vprašalniku).
Tožeči stranki sta 20. septembra 2004 pri Komisiji vložili izpolnjena vprašalnika o protidampingu.
Tožeči stranki sta 21. septembra 2004, potem ko je Komisija odobrila podaljšanje roka, odgovorili na zgoraj navedeni dopis z dne . Komisija je od tožečih strank zahtevala, da morata dopolniti svoja odgovora.
Tožeči stranki sta 5. oktobra 2004 Komisiji posredovali prilogo k vprašalniku, ki sta jo posebej izpolnili družba Excell Taïwan in druga tajvanska družba, ki je z njima povezana, in sicer družba Summing International Ltd.
Komisija je med 18. in na kraju samem preverila podatke, ki sta jih predložili tožeči stranki v odgovorih na obrazcih o STG.
Komisija je 26. oktobra 2004 od tožečih strank zahtevala, da morata dopolniti podatke na obrazcih o STG. Odgovore na ta vprašanja sta Komisiji posredovali . Komisija je v zvezi s tem 15. novembra predložila novo zahtevo za podatke, odgovori nanjo pa so ji bili posredovani .
Komisija je 7. januarja 2005 od tožečih strank zahtevala, da morata drugi z njima povezani družbi, in sicer družbi Bright Advance Co. Ltd in Total Lead Ltd s sedežem v Samoi, dopolniti prilogo k vprašalniku.
Komisija je z dopisom z dne 14. januarja 2005 obvestila tožeči stranki, da se jima ne prizna statusa STG.
Priloga k vprašalniku, ki sta jo posebej dopolnili družbi Bright Advance in Total Lead, je bila Komisiji posredovana 25. januarja 2005.
2.
Trditve strank
Tožeči stranki zatrjujeta, da se je pregled novega izvoznika začel 4. avgusta 2004 z Uredbo št. 1408/2004, trimesečni rok po sprožitvi preiskave, ki ga Komisiji določa člen 2(7)(c), drugi pododstavek, osnovne uredbe, za odločitev o vprašanju, ali proizvajalec izpolnjuje merila, ki so potrebna, da se mu prizna status STG (v nadaljevanju: trimesečni rok), naj bi se iztekel . Komisija pa je odločitev glede njunega STG sprejela in je močno, brez utemeljitve, prekoračila ta rok.
Tožeči stranki zatrjujeta, da trimesečni rok zagotavlja pravno varnost. Iz Obvestila Komisije Svetu in Evropskemu parlamentu o obravnavi nekdanjih držav brez tržnega gospodarstva v protidampinških postopkih (COM(97) 677 konč.) in osnutku uredbe Sveta o spremembi osnovne uredbe (COM(97) 677 konč.) naj bi izhajalo, da je namen trimesečnega roka prisiliti institucije Skupnosti, da sprejmejo nepreklicno odločitev o STG, ne da bi vplivale na običajen potek preiskave. Tožeči stranki menita, da mora prekoračitev trimesečnega roka povzročiti razveljavitev izpodbijane uredbe, ker sicer ta rok ne bi imel polnega učinka.
Tožeči stranki menita, da sta v celoti izpolnili obrazca o STG v zahtevanem roku, kot naj bi izhajalo iz uvodne izjave 13 izpodbijane uredbe. Poleg tega naj bi Komisija potem zahtevala številne podatke in pojasnila, ki pa so večinoma že bili posredovani. Tožeči stranki naj bi odgovorili v predpisanih rokih in naj bi zahtevali samo petdnevno podaljšanje roka za odgovor na dopis z dne 3. septembra 2004. Druga podaljšanja rokov naj bi bila odobrena, vendar so se nanašala na odgovore na vprašalnik o protidampingu in ne na obrazec o STG, ki je bil sprejet brez pripomb v zvezi z njegovo izčrpnostjo. Poleg tega tožeči stranki priznavata, da sta prekoračili določene roke za odgovor v zvezi z zahtevo za podatke, ki so se nanašali na njuna vprašalnika o protidampingu, ne pa na njuna obrazca o STG.
Tožeči stranki poudarjata, da je Komisija potrebovala dva meseca od prejema zadnjih odgovorov na zahteve po podatkih v zvezi z obrazci o STG, da je sprejela odločbo o njuni pravici, da se jima prizna status STG. Poleg tega menita, da Svet ne more zatrjevati, da je Komisija nadaljevala z njunim zasliševanjem za utemeljitev neupoštevanja trimesečnega roka, ker bi moral Svet končati ta postopek.
Tožeči stranki nazadnje zatrjujeta, da je imela prekoračitev trimesečnega roka velik vpliv na odločitev, ali naj se preveri ali ne podatke, ki sta jih predložili sami in družba Toshiba Indonesia. Ker lahko namreč preiskava v zvezi s pregledom na podlagi člena 11(5) osnovne uredbe traja največ devet mesecev, bi preiskava prekoračila ta rok, če bi Komisija opravila preizkus. Če ne bi bilo takega preizkusa, izračuni dampinške marže v izpodbijani uredbi ne bi upoštevali niti nadomestil, ki sta jih zahtevali tožeči stranki, niti ne bi mogli biti izboljšani na podlagi podatkov, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia in bi lahko pripeljali do drugačnih rezultatov navedenih izračunov.
Svet priznava, da Komisija odločbe v zvezi s STG ni sprejela v trimesečnem roku, vendar ob podpori Komisije meni, da to ne more pripeljati do nezakonitosti izpodbijane uredbe.
3.
Presoja Sodišča prve stopnje
Med strankami ni sporno, da je bil trimesečni rok v obravnavani zadevi prekoračen. Po drugi strani pa se ne strinjajo o sklepih, do katerih je treba s pravnega vidika priti glede te prekoračitve. Tožeči stranki v nasprotju s stališčem Sveta menita, da je trimesečni rok obvezen in da ima njegova prekoračitev za posledico avtomatično razveljavitev izpodbijane uredbe.
V zvezi s tem bistveno vprašanje za to zadevo ni vprašanje določitve obvezne ali neobvezne narave trimesečnega roka, ampak le preučitev, katere so posledice prekoračitve tega roka s strani Komisije, in zlasti presoja, ali navedena prekoračitev v obravnavani zadevi lahko povzroči razveljavitev izpodbijane uredbe.
Zavrniti je treba vse teze tožečih strank, da ima vsaka prekoračitev trimesečnega roka s strani Komisije za posledico avtomatično razveljavitev uredbe v zvezi s pregledom, ki je sprejet pozneje.
Poudariti je namreč treba, da člen 2(7)(c), drugi pododstavek, osnovne uredbe ne vsebuje nikakršnih navodil glede posledic prekoračitve trimesečnega roka s strani Komisije. Natančneje, v tem členu ni določeno, ali taka prekoračitev pomeni obvezno priznanje statusa STG ali nezmožnost nadaljevanja zadevne preiskave, ki sta edina razloga, zaradi katerih bi bila lahko izpodbijana uredba avtomatično razveljavljena zaradi navedene prekoračitve.
Ker tako pojasnilo ne izhaja niti iz katere koli druge določbe osnovne uredbe, je treba preučiti namen in strukturo navedene uredbe, da bi lahko odločili, ali jo je treba razlagati tako, da nalaga obvezno priznanje statusa STG ali nezmožnost nadaljevanja zadevne preiskave v zvezi s pregledom, kadar Komisija prekorači trimesečni rok (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 20. januarja 2005 v zadevi Merck, Sharp & Dohme, C-245/03, ZOdl., str. I-637, točka 26).
Glede vprašanja, ali iz namena in strukture osnovne uredbe izhaja, da prekoračitev trimesečnega roka s strani Komisije nalaga priznanje statusa STG podjetjem, ki so za to zaprosila, je treba opozoriti na, prvič, razliko pri obravnavanju, ki jo osnovna uredba določa za prekoračitev procesnih rokov, različnih od trimesečnega roka, s strani institucij.
Če na primer Svet, ki odloča s kvalificirano večino, v enem mesecu ne sprejme odločitve, ki nasprotuje predlogu ustavitve preiskave, ki ga vloži Komisija v primerih iz členov 8(5) in 9(2), se za preiskavo šteje, da je končana na podlagi teh določb. Poleg tega, če Svet v enem mesecu z navadno večino ne sprejme odločitve o zavrnitvi predloga Komisije iz člena 9(4) osnovne uredbe, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 461/2004 z dne 8. marca 2004 (
UL L 77, str. 12
), ali predloga iz člena 14(4) iste uredbe, sta navedena predloga sprejeta na podlagi zadevnih določb.
Ugotoviti je torej treba, da kadar namerava osnovna uredba sankcionirati nespoštovanje procesnega roka s strani institucij s pravno veljavno ugoditvijo predlogu ali z drugimi konkretnimi posledicami, to tudi izrecno nakaže.
Opozoriti je treba, drugič, da ker odstavek 7(b) člena 2 osnovne uredbe za nekatere države določa izjemo pri načinu določanja običajne vrednosti iz odstavka 7(a), je treba to izjemo razlagati ozko (glej zgoraj v točki 76 navedeno sodbo Shanghai Teraoka Electronics proti Svetu, točka 50 in navedena sodna praksa). Zato te pri prekoračitvah trimesečnega roka s strani Komisije ni mogoče uporabiti avtomatično, če to ni urejeno z določbo.
Nazadnje, glede vprašanja, ali iz namena in strukture osnovne uredbe izhaja, da prekoračitev trimesečnega roka s strani Komisije preprečuje institucijam Skupnosti, da sprejmejo uredbo, ki podjetjem nalaga protidampinške dajatve, je treba ugotoviti, da je vsaj v okviru preiskave v zvezi s pregledom, kot je ta v obravnavani zadevi, osnovno uredbo treba razlagati tako, da nasprotuje taki posledici.
V okviru zahteve za pregled prvotne uredbe za „novega izvoznika“ v smislu člena 11(4) osnovne uredbe namreč eno podjetje ali več podjetij, ki jim je bila naložena protidampinška dajatev, določena v obdobju, v katerem niso več izvažala zadevnih proizvodov v Skupnost, zahtevajo preizkus dampinške marže v zvezi s svojim gospodarskim položajem, da bi se jim naložila morebitna nova dampinška dajatev, ki bi bila odvisna le od tega položaja in bi bila lahko nižja od tiste, ki je veljala prej, ali bi bila celo odpravljena v celoti.
V teh okoliščinah ne bi bilo ustrezno skleniti, da če so imela navedena podjetja sedež v državi, ki nima tržnega gospodarstva, in so zahtevala, naj se jim prizna status STG, Komisija ne bi smela opraviti preiskave v zvezi z njimi, če je prekoračila trimesečni rok, ker bi to škodovalo namenu prvotne zahteve teh podjetij, in sicer da se pregleda njihov posamični položaj, in to zaradi razlogov, ki ne bi bili pod njihovim nadzorom.
Prav tako ne bi bilo mogoče skleniti, da bi morala Komisija opraviti novo preiskavo v zvezi z zadevnimi podjetji na njihovo zahtevo, ko bi bil prekoračen trimesečni rok, ker bi to dejansko samo še povečalo kršitev navedenega roka, s tem ko bi bila končna odločitev o STG sprejeta še pozneje.
Ker bi bila teza, na podlagi katere bi vsaka prekoračitev trimesečnega roka s strani Komisije avtomatično povzročila razveljavitev uredbe o pregledu, sprejetem pozneje, zato zavrnjena, je treba nato preučiti, ali mora prekoračitev trimesečnega roka v obravnavani zadevi pomeniti razveljavitev izpodbijane uredbe.
V zvezi s tem je treba pojasniti, da je cilj trimesečnega roka, ki je določen v skladu s členom 2(7)(c), drugi pododstavek, osnovne uredbe, zlasti da se zagotovi, da o vprašanju, ali proizvajalec izpolnjuje merila, navedena v tem členu, ni odločeno na podlagi njegovega vpliva na izračun dampinške marže. Tako člen 2(7)(c), zadnji stavek, osnovne uredbe nasprotuje temu, da institucije, potem ko so sprejele odločbo glede statusa STG, ponovno presojajo podatke, ki jih imajo na voljo v zvezi s tem (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. novembra 2006 v zadevi Nanjing Metalink International proti Svetu, T-138/02, ZOdl., str. II-4347, točka 44).
Zato se polnega učinka navedenega roka ne sme izpodbijati, če je v času med potekom trimesečnega roka in odločbo o STG ter glede na okoliščine obravnavane zadeve treba ugotoviti, da podjetja, ki so zahtevala priznanje statusa STG, Komisiji nikakor niso omogočila, da bi izvedela, kakšen učinek bi na izračun dampinške marže lahko imela njena odločba o statusu STG.
V obravnavani zadevi je treba poudariti, da je prekoračitev trimesečnega roka s strani Komisije tej preprečila, da bi odločila o vprašanju, ali je treba tožečima strankama priznati status STG na podlagi njegovega vpliva na izračun dampinške marže. V zvezi s tem namreč zadostuje ugotovitev, da sta tožeči stranki predložili podatke o izvoznih cenah, zaračunanih povezanim družbam in ne neodvisnim kupcem, medtem ko je bil ta podatek bistven za izračun dampinške marže. Podatek v zvezi z izvoznimi cenami, zaračunanimi neodvisnim kupcem, je do Komisije prispel šele 28. januarja 2005, to je po sprejetju končne odločbe o zahtevi za pridobitev statusa STG.
Poleg tega je treba poudariti, da ker institucijam ni treba dokazati, da podjetje ne izpolnjuje pogojev, da bi pridobilo status STG, ampak morajo te le presoditi, ali elementi, ki jih je predložilo to podjetje, zadostujejo za dokaz, ali so navedeni pogoji izpolnjeni (glej zgoraj točko 83), od Komisije ni mogoče zahtevati, da mora sprejeti odločbo na podlagi zahteve podjetja, da se mu prizna status STG pred potekom razumnega roka, od takrat, ko ji je to podjetje predložilo vse potrebne podatke, ki bi ji med drugim omogočili, da pravilno presodi te podatke, da se podrobno posvetuje s svetovalnim odborom in da ponudi industriji Skupnosti priložnost, da predloži svoje pripombe.
Vendar je treba poudariti, da je bilo treba odgovore na obrazcih o statusu STG, ki sta ju najprej posredovali tožeči stranki, na zahtevo Komisije večkrat dopolniti glede pomembnih vidikov, zlasti z dopisom, ki sta ga tožeči stranki poslali Komisiji 21. septembra 2004 po prošnji za podaljšanje roka, ki ga je Komisija v zvezi s tem odobrila tožečim strankam. Poleg tega je morala Komisija z dopisom z dne zahtevati od tožečih strank, naj dopolnita svoja odgovora.
Poleg tega iz spisa izhaja, da so bili obrazca o STG, ki sta jo tožeči stranki izpolnili, in podatki, ki sta jih v zvezi s tem poslali Komisiji, čeprav v poznejši fazi, zelo pomanjkljivi, zlasti glede vprašanj v zvezi z njunimi računovodstvi, kar je Komisiji preprečilo, da bi sprejela stališče o njuni pravici do pridobitve statusa o STG v trimesečnem roku.
Natančneje, odgovori tožečih strank puščajo velike dvome o načinu izvrševanja računovodskih standardov, ki ustrezajo razvrednotenju sredstev, kot izhaja iz dopisa, ki ga je Komisija poslala tožečima strankama 26. oktobra 2004. Vendar bi lahko Komisija upravičeno menila, da mora imeti ta podatek za odločitev o vprašanju, ali sta tožeči stranki izpolnjevali drugi pogoj iz člena 2(7)(c) osnovne uredbe.
Poleg tega iz istega dopisa izhaja, da angleška različica revidiranih računovodskih izkazov družbe Shanghai Adaptech, ki je bila prav tako potrebna, da se je Komisija lahko izrekla o tem, ali tožeči stranki izpolnjujeta drugi pogoj iz člena 2(7)(c) osnovne uredbe, ni bila popolna.
Nazadnje, iz zadevnega dopisa izhaja, da sta tožeči stranki predložili nekatere podatke v zvezi s kapitalsko strukturo družbe Shanghai Adeptech, ki so bili v protislovju s predloženimi dokazi. Kapitalska struktura tožečih strank pa je pri analizi Komisije o izpolnjevanju prvega pogoja iz člena 2(7)(c) osnovne uredbe najpomembnejše vprašanje.
Iz spisa in zlasti iz telefaksa, ki sta ga tožeči stranki naslovili na Komisijo 3. novembra 2004, prav tako izhaja, da so bili podatki za odpravo zadevnih pomanjkljivosti v celoti posredovani šele na ta datum, to je na dan pred potekom trimesečnega roka.
Zato uvodne izjave 13 izpodbijane uredbe, v nasprotju s trditvami tožečih strank, ni mogoče razlagati tako, kot da določa, da so bili njuni odgovori na obrazca o STG popolni. Ta razlaga ne izhaja iz besedila zadevne uvodne izjave in je poleg tega izrecno izpodbita z dopisi, ki so si jih pošiljale tožeči stranki in Komisija.
Nazadnje, v vsakem primeru je treba ugotoviti, da ob neobstoju določbe, ki bi izrecno ali implicitno določala posledice prekoračitve procesnega roka, kot je ta v obravnavani zadevi, zadevna prekoračitev ne more povzročiti razveljavitve akta (v celoti ali delno), katerega postopek sprejemanja vključuje zadevni rok, razen če bi bilo dokazano, da bi bila, če ne bi bilo te domnevne nepravilnosti, vsebina navedenega akta različna (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 29. oktobra 1980 v zadevi van Landewyck in drugi proti Komisiji, od 209/78 do 215/78 in 218/78, Recueil, str. 3125, točka 47, in z dne v zadevi Bernardi proti Parlamentu, 150/84, Recueil, str. 1375, točka 28).
Tožeči stranki pa nista dokazali, da bi lahko Svet, če Komisija ne bi prekoračila trimesečnega roka, sprejel drugačno uredbo, ki bi bila ugodnejša zanju kot izpodbijana uredba.
Tožeči stranki namreč v zvezi s tem le zatrjujeta, da prekoračitev trimesečnega roka vpliva na odločitev Komisije, da na kraju samem preveri podatke, ki sta jih predložili, in podatke, ki jih je posredovala družba Toshiba Indonesia. Prav tako zatrjujeta, da če bi do teh preverjanj res prišlo, bi imela Komisija najkakovostnejše podatke, ki bi lahko pripeljali do sprejetja drugačne uredbe.
Te trditve je treba zavrniti zaradi dveh razlogov.
Prvič, tožeči stranki nista dokazali, da je prekoračitev trimesečnega roka s strani Komisije povezana z njeno odločitvijo, da ne bo opravila zadevnih obiskov, ali da je kakor koli vplivala na to odločitev.
Tožeči stranki sta se namreč v zvezi s tem omejili na trditev, da preiskava v zvezi s pregledom, kot je ta v obravnavani zadevi, traja največ devet mesecev na podlagi člena 11(5) osnovne uredbe in da bi bil ta rok, če bi Komisija opravila zadevne obiske, prekoračen.
Poudariti je treba, da je res, da člen 11(5) osnovne uredbe določa, da je treba preiskave v zvezi s pregledom na podlagi odstavka 4 istega člena opraviti v devetih mesecih po njihovi uvedbi, in če preiskava ni opravljena v tem roku, ostanejo veljavni protidampinški ukrepi nespremenjeni. Vendar tožeči stranki ne pojasnita, zakaj ne bi bil spoštovan devetmesečni rok, če bi se institucije odločile, da opravijo obiske zaradi preverjanja, za katere menijo, da so potrebni.
Drugič in zaradi popolne obravnave zadeve, tožeči stranki nista dokazali, da bi izvršitev obiskov zaradi preverjanja s strani Komisije, ki sta jih zahtevali, tej instituciji nujno omogočilo, da pridobi podatke, ki bi lahko pripeljali do sprejetja uredbe, ki bi bila zanju ugodnejša kot izpodbijana uredba. Tožeči stranki namreč ne moreta trditi, da bi, če bi Komisija na podlagi obiska preverila podatke, ki sta ji jih predložili, Svet lahko sprejel končno uredbo, ki bi bila ugodnejša zanju. Poleg tega je treba glede podatkov, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, poudariti, da tožeči stranki nista predložili nobenega elementa, s katerim bi lahko potrdili, da bi bila lahko izpodbijana uredba, če bi Komisija na kraju samem preverila podatke, zanju ugodnejša.
Glede na navedeno je treba skleniti, da je treba ta tožbeni razlog zavrniti.
C –
Četrti tožbeni razlog: kršitev člena 11(9) osnovne uredbe
V členu 11(9) osnovne uredbe je določeno:
„Pri vseh preiskavah, povezanih z ustreznim pregledom ali vračilom denarja, ki se izvajajo v skladu s tem členom, Komisija, pod pogojem, da se okoliščine ne spremenijo, uporabi isto metodologijo kakor pri preiskavi, na osnovi katere je bila dajatev določena, ob ustreznem upoštevanju člena 2, še posebej odstavka 11 in 12, ter člena 17.“
Med prvotno preiskavo so se trije kitajski proizvajalci izvozniki odločili, da bodo sodelovali in so bili individualno obravnavani, tako kot tožeči stranki med preiskavo v zvezi s pregledom. Te tri družbe so, kot tožeče stranke med preiskavo, zahtevale, naj se jim v skladu s členom 2(7) osnovne uredbe prizna status STG.
Glede kitajskih proizvajalcev izvoznikov med prvotno preiskavo in tožečih strank med preiskavo v zvezi s pregledom je Svet menil, da pogoji iz člena 2(7)(c) osnovne uredbe niso bili izpolnjeni, ter je zavrnil zahtevo zadevnih podjetij, da se jim prizna status STG. Zato je bilo nujno primerjati izvozne cene zadevnih proizvajalcev izvoznikov z običajno vrednostjo, ugotovljeno za podobno državo s tržnim gospodarstvom v skladu s členom 2(7) osnovne uredbe (uvodne izjave od 45 do 48 in 52 prvotne uredbe).
V prvotni preiskavi in preiskavi v zvezi s pregledom so institucije sklenile, da je bila Indonezija najprimernejša tretja država s tržnim gospodarstvom za ugotovitev običajne vrednosti (uvodni izjavi 49 in 50 prvotne uredbe).
Med prvotno preiskavo je bila običajna vrednost določena v skladu s členom 2(2) in (3) osnovne uredbe na podlagi običajnih vrednosti, ugotovljenih za indonezijskega proizvajalca, in sicer družbo Toshiba Indonesia, z uporabo najkonkurenčnejšega modela iz spodnjega segmenta, ki se je na indonezijskem trgu in na izvoznih trgih prodal v precejšnjih količinah ter za katerega je bilo ugotovljeno, da je primerljiv s kitajskimi tipi, izvoženimi v Skupnost (uvodna izjava 53).
Med preiskavo v zvezi s pregledom je bila običajna vrednost prav tako izračunana na podlagi podatkov, ki jih je sporočila družba Toshiba Indonesia. Vendar je Svet, čeprav je menil, da je bila izvozna prodaja te družbe obsežna, ocenil da njena prodaja neodvisnim kupcem na indonezijskem trgu ni bila zadostna, da bi se lahko določila običajna vrednost, in se je odločil, da se bo oprl na vrednost, ugotovljeno za vrste proizvodov, ki so primerljivi s tistimi, ki jih tožeči stranki izvažata v Skupnost, na podlagi stroškov proizvodnje elektronskih tehtnic, proizvedenih v Indoneziji, povečanih za razumni znesek, ki ustreza prodajnim, splošnim in administrativnim stroškom (v nadaljevanju: stroški PSA) ter dobičku (uvodne izjave od 29 do 33 in od 37 do 39 izpodbijane uredbe).
Izvozna cena je bila med prvotno preiskavo za primer prodaje neodvisnim uvoznikom v Skupnosti izračunana na podlagi cen, ki so se dejansko plačale ali se plačujejo, v skladu s členom 2(8) osnovne uredbe. Pri prodaji prek povezanih uvoznikov je bila izvozna cena določena na podlagi cene, po kateri se v skladu s členom 2(9) osnovne uredbe (uvodni izjavi 54 in 55 prvotne uredbe) proizvodi prvič prodajo neodvisnemu kupcu.
Med preiskavo v zvezi s pregledom je bila izvozna cena, ker je Svet menil, da sta tožeči stranki svoje elektronske tehtnice v Skupnosti prodajali prek povezanih družb, ugotovljena na podlagi prodajne cene, ki jo je plačal prvi neodvisni kupec v Skupnosti (uvodna izjava 42 izpodbijane uredbe).
Med prvotno preiskavo je Svet primerjal običajno vrednost in izvozno ceno na ravni franko tovarna in na isti ravni trgovine. Za nepristransko primerjavo je v skladu s členom 2(10) osnovne uredbe upošteval razlike, ki vplivajo na cene in njihovo primerljivost. Izvedene so bile nekatere prilagoditve iz naslova razlik v stroških prevoza, zavarovanja, manipulacije, nakladanja in stranskih stroških, stroških kreditov, provizijah, uvoznih dajatvah in v poprodajnih stroških (uvodna izjava 56 prvotne uredbe).
Med preiskavo v zvezi s pregledom je Svet prav tako primerjal običajno vrednost z izvozno ceno na ravni franko tovarna in na isti ravni trgovine. V skladu s členom 2(10) osnovne uredbe je upošteval razlike, ki vplivajo na cene in njihovo primerljivost. Natančneje, ker je Svet ugotovil, da so imeli trgovci, povezani s tožečima strankama, podobno vlogo kot zastopnik, ki dela na podlagi provizij, je prilagodil izvozno ceno, tako da je upošteval provizijo v skladu s členom 2(10)(i) osnovne uredbe (uvodne izjave od 43 do 45 izpodbijane uredbe).
1.
Trditve strank
Tožeči stranki se najprej sklicujeta na obstoj protislovja v prvotni uredbi. V uvodni izjavi 50 navedene uredbe je navedeno, da je bila običajna vrednost za kitajske proizvajalce izvoznike, ob upoštevanju velikega obsega domače prodaje in izvoza družbe Toshiba Indonesia, izračunana v skladu s členom 2(2) in (3) osnovne uredbe. Vendar naj bi odgovori na vprašalnik, ki jih je posredovala družba Toshiba Indonesia v upoštevnem postopku, potrjevali, da ni izvršila nobene domače prodaje elektronskih tehtnic.
Poleg tega protislovja tožeči stranki navajata, da sta instituciji Skupnosti v preiskavi v zvezi s pregledom pomembno spremenili način določanja običajne vrednosti in izvozne cene, ki je bil uporabljen v prvotni preiskavi.
Prvič, Svet naj bi v uvodni izjavi 37 izpodbijane uredbe upošteval stroške PSA družbe, ki je povezana z družbo Toshiba Indonesia, medtem ko naj v prvotni uredbi to ne bi bilo omenjeno. Drugič, Svet naj bi prilagodil običajno vrednost na podlagi poprodajnih stroškov, garancij, stroškov kredita ali provizij glede notranjih prodaj v prvotni preiskavi in ne v preiskavi v zvezi s pregledom (uvodna izjava 43 izpodbijane uredbe). Tretjič, preverjanja naj bi bila izvršena v prostorih družbe Toshiba Indonesia med prvotno preiskavo in ne med preiskavo v zvezi s pregledom. Obveznost uporabe iste metodologije v obeh preiskavah naj bi veljala tudi za preverjanja in to toliko bolj, ker naj bi se, po mnenju Sveta, pogoji, v katerih naj bi delovala družba Toshiba Indonesia, pomembno spremenili. Četrtič, Svet naj bi v uvodni izjavi 45 izpodbijane uredbe izvedel prilagoditve izvoznih cen z izgovorom o domnevnih provizijah pri prodajah, plačanih povezanim družbam.
Svet prereka trditve tožečih strank.
2.
Presoja Sodišča prve stopnje
Opozoriti je treba, da je bila med prvotno preiskavo in med preiskavo v zvezi s pregledom običajna vrednost določena na podlagi podatkov v zvezi s proizvajalcem, ki ima sedež v državi, ki je podobna Kitajski. V obeh primerih je bila za podobno državo izbrana Indonezija, kot indonezijski proizvajalec pa družba Toshiba Indonesia.
Tožeči stranki vendarle menita, da se metodologiji, na podlagi katerih sta bili opravljeni preiskavi, po navedeni izbiri družbe Toshiba Indonesia, nekoliko razlikujeta. Po mnenju tožečih strank obstoj teh razlik pomeni kršitev člena 11(9) osnovne uredbe.
Zato je treba preveriti obstoj razlik v metodologijah, na katere se sklicujeta tožeči stranki, in če te obstajajo, jih je treba preučiti glede na zgoraj navedeno določbo, da bi se ugotovilo, ali njihov obstoj pomeni kršitev te določbe.
Prva razlika v metodologiji pri prvotni preiskavi in preiskavi v zvezi s pregledom, ki sta jo poudarili tožeči stranki, je dejstvo, da je za izračun običajne vrednosti proizvodov družbe Toshiba Indonesia v zadnje navedeni preiskavi Svet upošteval stroške PSA podjetja, ki je povezano z navedeno družbo, medtem ko v prvotni uredbi tega ni storil.
Ugotoviti je treba, da v zvezi s tem dejansko obstaja razlika v metodologijah, uporabljenih v obeh preiskavah, kot je priznal tudi Svet v uvodnih izjavah 40 in 41 izpodbijane uredbe. Obstoj razlike namreč jasno izhaja iz primerjave uvodnih izjav 37 in 38 izpodbijane uredbe ter uvodne izjave 53 prvotne uredbe.
Tako je bila v izpodbijani uredbi običajna vrednost proizvodov družbe Toshiba Indonesia določena na podlagi stroškov proizvodnje elektronskih tehtnic, ki jih proizvaja to podjetje, povečanih za znesek, ki ustreza stroškom PSA in dobičku. V zvezi s tem so stroški PSA, ki so se upoštevali, stroški družbe Toshiba Indonesia in stroški družbe, ki je z njo povezana.
Nasprotno pa je bila v prvotni uredbi običajna vrednost proizvodov družbe Toshiba Indonesia izračunana na podlagi cen njihovih elektronskih tehtnic, primerljivih s tistimi, ki so proizvedene na Kitajskem ter se prodajajo na indonezijskem trgu in na izvoznih trgih v precejšnjih količinah.
Ta razlika med preiskavama je pojasnjena z dejstvom, da je Svet v izpodbijani uredbi izračunal konstruirano običajno vrednost, ki ni povezana z dejanskimi prodajnimi cenami, ki jih je zaračunavala družba Toshiba Indonesia, medtem ko je v prvotni uredbi običajno vrednost izračunal na podlagi takih cen.
V členu 2(3) osnovne uredbe je namreč določeno, da če prodaja podobnega proizvoda ni zadostna, se običajna vrednost podobnega proizvoda lahko izračuna na dva načina. Prvič, lahko se izračuna na podlagi proizvodnih stroškov v državi porekla, povečanih za razumen znesek stroškov PSA in razumno stopnjo dobička. Drugič, lahko je izračunana na podlagi izvoznih cen pri običajnem poteku trgovanja v primerno tretjo državo, če so te cene reprezentativne.
Kot izhaja iz spisa in popravka Sveta z dne 6. junija 2008, indonezijska prodaja elektronskih tehtnic, ki se je upoštevala v prvotni preiskavi, ni bila zadostna za izračun običajne vrednosti proizvodov družbe Toshiba Indonesia. V teh okoliščinah se je Svet odločil, da bo navedeno vrednost izračunal na podlagi izvoznih cen družbe Toshiba Indonesia in cen indonezijske prodaje te družbe.
V preiskavi v zvezi s pregledom prodaja elektronskih tehtnic zadevnega tipa družbe Toshiba Indonesia prav tako ni bila zadostna, da bi Svet lahko izračunal običajno vrednost na podlagi njihovih cen. Vendar se je ob tej priložnosti Svet odločil, da bo običajno vrednost izračunal na podlagi prve možnosti iz člena 2(3) osnovne uredbe, to je na podlagi proizvodnih stroškov v Indoneziji, povečanih za razumen znesek, ki ustreza stroškom PSA in dobičku.
Očitno je torej, da je Svet v dveh enakih položajih, in sicer ob nezadostni domači prodaji družbe Toshiba Indonesia, v zadevnih preiskavah ravnal različno. Zato je treba ugotoviti, da je pri metodologiji izračuna običajne vrednosti v obravnavani zadevi prišlo do spremembe in da se ta sprememba ni zgodila zaradi spremenjenih okoliščin. To je Svet izrecno priznal v popravku z dne 6. junija 2008.
Vendar je treba poudariti, da dejstvo, da je Svet v izpodbijani uredbi običajno vrednost proizvodov družbe Toshiba Indonesia izračunal na podlagi stroškov proizvodnje elektronskih tehtnic, ki jih je proizvedlo to podjetje, povečanih za razumen znesek, ki ustreza stroškom PSA in dobičku, medtem ko je v prvotni uredbi navedeno vrednost izračunal na podlagi cene elektronskih tehtnic družbe Toshiba Indonesia, primerljivih s tistimi, ki so bile proizvedene na Kitajskem ter prodane na indonezijskem trgu in izvoznih trgih v precejšnjih količinah, v obravnavani zadevi ne pomeni spremembe metodologije, ki bi bila v nasprotju s členom 11(9) osnovne uredbe.
Poudariti je namreč treba, da če bi Svet običajno vrednost v izpodbijani uredbi izračunal tako, kot je to storil v prvotni uredbi, in sicer ob upoštevanju izvoznih cen družbe Toshiba Indonesia in njenih prodajnih cen v Indoneziji, bi kršil člen 2(3) osnovne uredbe.
Tako navedeni člen določa, kot je navedeno zgoraj v točki 169, da če prodaja podobnega proizvoda ni zadostna, se običajna vrednost navedenega proizvoda lahko izračuna ali na podlagi proizvodnih stroškov v državi porekla, povečanih za razumen znesek stroškov PSA in razumno stopnjo dobička, ali na podlagi izvoznih cen pri običajnem poteku trgovanja v primerno tretjo državo, če so te cene reprezentativne, kar izključuje možnost, da bi bile dodane cene notranje prodaje, za katero se šteje, da ni zadostna.
Vendar je treba opozoriti, da čeprav člen 11(9) osnovne uredbe določa, da mora Komisija pri vseh preiskavah v zvezi s pregledom, opravljenih na podlagi navedenega člena, če se okoliščine ne spremenijo, uporabiti isto metodologijo kakor pri preiskavi, na osnovi katere je bila dajatev določena, iz navedenega člena prav tako izhaja, da mora biti uporabljena metodologija, ki je v skladu z določbami členov 2 in 17 osnovne uredbe.
Iz tega izhaja, da institucijam v preiskavi v zvezi s pregledom ni treba uporabiti metodologije, ki so jo uporabile v prvotni preiskavi, če ta ni v skladu z določbami člena 2 osnovne uredbe.
Vsaka nasprotna razlaga bi pripeljala do absurdnega položaja, v katerem bi tožeči stranki, če bi Svet običajno vrednost izračunal na podlagi zneska dejanskih izvoznih cen in dejanskih cen indonezijske prodaje družbe Toshiba Indonesia, lahko upravičeno predlagali razveljavitev izpodbijane uredbe zaradi kršitve člena 2(3) osnovne uredbe, če pa bi Svet izračunal konstruirano običajno vrednost, bi tožeči stranki lahko predlagali razveljavitev izpodbijane uredbe zaradi kršitve člena 11(9) osnovne uredbe.
Iz navedenega izhaja, da obstoj prve razlike v metodologiji med prvotno preiskavo in preiskavo v zvezi s pregledom, na katero se sklicujeta tožeči stranki, ne more povzročiti razveljavitve izpodbijane uredbe.
Druga razlika v metodologiji, na katero se sklicujeta tožeči stranki, je dejstvo, da je Svet v prvotni preiskavi nekoliko prilagodil običajno vrednost proizvodov družbe Toshiba Indonesia, zlasti na podlagi njenih poprodajnih stroškov, take prilagoditve pa ni izvedel med preiskavo v zvezi s pregledom.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se lahko v skladu s členom 2(10) osnovne uredbe pri protidampinški preiskavi izkaže, da je treba izvesti prilagoditve izvoznih cen in običajne vrednosti, da se upoštevajo razlike, ugotovljene v dejavnikih, ki kot je potrjeno in dokazano, vplivajo na cene ter s tem na njihovo primerljivost. Vendar take prilagoditve na splošno niso potrebne, kadar je uporabljena običajna vrednost konstruirana vrednost in zato umetno določena. V takem primeru je namreč običajna vrednost – ki je daleč od tega, da bi izražala resnično številko pred odstranitvijo elementov, ki vplivajo na njeno primerljivost – sestavljena le iz zadevnih proizvodnih stroškov, povečanih za razumen znesek stroškov PSA in stopnjo dobička. Zato je neobstoj prilagoditev običajne vrednosti proizvodov družbe Toshiba Indonesia, izračunane v izpodbijani uredbi, neposredna posledica dejstva, da je Svet v navedeni uredbi uporabil konstruirano običajno vrednost.
Ker pa je Svet upravičeno uporabil metodologijo, ki temelji na konstruirani vrednosti (glej zgoraj točke od 177 do 179), tožeči stranki ne moreta izpodbijati praktičnih posledic, ki izhajajo iz te metodologije.
Tretja razlika v metodologiji, ki jo navajata tožeči stranki, je dejstvo, da je Svet v uvodni izjavi 45 izpodbijane uredbe uvedel prilagoditve izvoznih cen, pod pretvezo domnevnih provizij pri prodajah, plačanih družbam, ki so povezane s tožečima strankama, medtem ko tega v okviru prvotne uredbe ni storil.
Vendar ta razlika, ki dejansko obstaja med zadevnima preiskavama, ne pomeni spremembe metodologije, ki je prepovedana s členom 11(9) osnovne uredbe.
Svet namreč v prvotni preiskavi ni izračunal izvozne cene tožečih strank, ki niso bile predmet navedene preiskave. Prav zato sta ti zahtevali priznanje statusa „novega izvoznika“ in ga tudi pridobili, kot izhaja iz uvodnih izjav od 9 do 11 izpodbijane uredbe. Izvozna cena, ki jo zaračuna vsak izvoznik, pa mora biti nujno izračunana v vsaki preiskavi glede na poseben položaj navedenega izvoznika. Ni mogoče torej šteti, da izračun izvoznih cen v obravnavani zadevi z uporabo prilagoditev – ki je posledica okoliščin, v katerih je Svet menil, da sta tožeči stranki izvažali svoje proizvode v Skupnost – lahko pomeni spremembo metodologije v smislu člena 11(9) osnovne uredbe.
Zadnja razlika v metodologiji, ki jo navajata tožeči stranki, je dejstvo, da so bili obiski zaradi preverjanja podatkov, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, izvedeni med prvotno preiskavo, medtem ko med preiskavo v zvezi s pregledom niso bili izvedeni.
Vendar je treba ugotoviti, da obveznost Komisije, da v skladu s členom 11(9) osnovne uredbe, da v vseh preiskavah v zvezi s pregledom, izvršenih na podlagi navedenega člena, če se niso spremenile okoliščine, uporabi isto metodologijo kot v preiskavi, ki se je končala z naložitvijo dajatve, ne vključuje obveznosti ali prepovedi, da se izvedejo obiski zaradi preverjanja v okviru preiskave v zvezi s pregledom glede na to, ali so bili ti obiski izvedeni v okviru prvotne preiskave ali ne. Preverjanje podatka se namreč ne more šteti za del metodologije, izbrane za ugotavljanje obstoja dampinga, ampak le za sredstvo za pridobitev podatkov, ki omogočajo uporabo zadevne metode.
Glede na navedeno je treba ta tožbeni razlog zavrniti.
D –
Peti in osmi tožbeni razlog: kršitev člena 2(7)(a) osnovne uredbe
Člen 2(7)(a) osnovne uredbe določa:
„V primeru uvoza iz držav brez tržnega gospodarstva […], se določi normalna vrednost na podlagi cene ali računsko določene vrednosti v tretji državi s tržnim gospodarstvom ali cene, ki velja pri izvozu iz te tretje države v druge države, vključno s Skupnostjo, ali, kjer to ni mogoče, na kateri koli drugi razumni osnovi, vključno s ceno, ki se je dejansko plačevala ali se plačuje v Skupnosti za podoben proizvod, po potrebi primerno prilagojeni, tako da vsebuje razumno profitno maržo.
Primerna tretja država s tržnim gospodarstvom se izbere na smiseln način, pri čemer se ustrezno upoštevajo vse zanesljive informacije, ki so dostopne v času izbire. Upoštevajo se tudi roki; kjer je to primerno, se uporabi tretja država s tržnim gospodarstvom, ki je predmet iste preiskave.
Strani, udeležene v preiskavi, se obvesti kmalu po začetku preiskave za predvideno tretjo državo s tržnim gospodarstvom, pri čemer imajo 10 dni časa za pripombe.“
Svet je konstruirano običajno vrednost družbe Toshiba Indonesia izračunal na podlagi njenih stroškov proizvodnje elektronskih tehtnic v Indoneziji, povečanih za razumen znesek, ki ustreza stroškom PSA in dobičku (uvodna izjava 37).
Za izračun veljavne stopnje dobička, se je Svet, ker je predhodno ugotovil, da družba Toshiba Indonesia na svojem domačem trgu ni prodala zadostnih količin neodvisnim kupcem, odločil, da bo uporabil isto stopnjo dobička, uporabljeno za konstruiranje običajne vrednosti določenih elektronskih tehtnic, uvoženih iz Tajvana v prvotni preiskavi, ker so bile te tehtnice enake kakovosti kot tehtnice družbe Toshiba Indonesia (uvodna izjava 39 izpodbijane uredbe).
1.
Trditve strank
Tožeči stranki v okviru petega tožbenega razloga navajata, da čeprav si morajo institucije Skupnosti zagotoviti pravilnost podatkov, ki so jim predloženi, Komisija ni preverila podatkov, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, ki naj zaradi tega ne bi bili ustrezni za izračun konstruirane običajne vrednosti.
Natančneje, iz presoje nezaupnih različic podatkov, ki jih je posredovala družba Toshiba Indonesia, naj bi imeli ti več napak. Tabela glede donosnosti naj ne bi imela nobenega podatka o proizvodnih stroških, nakupu končnih proizvodov ali spremembah zalog in prilagoditvah. Iz tabele o zalogah naj ne bi izhajala nobena sprememba zalog, kar naj ne bi bilo realno. Tabela v zvezi s prodajami na domačem trgu naj ne bi imela zahtevanih podatkov. Tabela o proizvodnih stroških naj bi vsebovala, na eni strani, podatke v zvezi z neposrednimi dajatvami, nedokončano proizvodnjo in s splošnimi stroški, ki so navedeni kot da „niso upoštevni“ ali so enaki „0“, ter na drugi strani, številke v zvezi s prevoznimi stroški, skladiščenjem in z nespremenjenimi stroški PSA. Nazadnje, skupni znesek stroškov PSA, naveden v tabeli, ki se nanaša nanje, naj bi se povišal med zadnjim davčnim letom in postopkom preiskave, medtem ko iz druge tabele izhaja, da je znižan. Svet bi torej moral ugotoviti, da so zaupne različice odgovorov na vprašalnik tega proizvajalca dovolj skladne.
V vsakem primeru, ob upoštevanju številnih napak pri predloženih podatkih, bi lahko Komisija opravila le približen in zato napačen izračun konstruirane običajne vrednosti, ki se uporabi pri pregledu.
Tožeči stranki dodajata, da ju je Komisija, s tem ko med preiskavo v zvezi s pregledom ni preverila podatkov, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, čeprav je to storila v prvotni preiskavi, obravnavala diskriminatorno. V zvezi s tem tožeči stranki opozarjata, da naj v preiskavah Skupnosti v zvezi s pregledom še ne bi bilo primera, v katerem institucije Skupnosti ne bi hkrati preverile izvoznih cen in običajne vrednosti.
Poleg tega, kot meni Svet, ker naj bi se okoliščine v tej zadevi pomembno spremenile, je bila še toliko bolj potrebna nova preiskava.
Poleg tega tožeči stranki v okviru osmega tožbenega razloga navajata, da izračun stopnje dobička, ki ga je opravil Svet in se jo upošteva za konstruirano običajno vrednost družbe Toshiba Indonesia, krši člen 2(7)(a) osnovne uredbe. Ta stopnja dobička naj bi namreč izhajala iz različnega trga in obdobja več kot pet let nazaj, kar naj ne bi bilo običajno, zlasti ker družba Toshiba Indonesia ne prodaja več na domačem trgu, verjetno zato, ker prodaja ni več tako dobičkonosna kot prej.
Prvič, Svet glede petega tožbenega razloga zatrjuje, da spada odločitev o izvršitvi obiskov zaradi preverjanja v diskrecijsko pravico Komisije. Pri družbi Toshiba Indonesia naj pri preiskavi v zvezi s pregledom ne bi bil potreben noben obisk, ker so se podatki, ki jih je predložila, skladali s tistimi, ki so bili predloženi v okviru prvotne preiskave in jih je Komisija preverila, priloženi pa so bili tudi dokazi.
Drugič, Svet meni, da so bili podatki, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, ustrezni za izračun konstruirane običajne vrednosti in da sta jih instituciji ustrezno presodili.
Tretjič, Svet izpodbija domnevne napake v podatkih, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, na katere se sklicujeta tožeči stranki.
Četrtič, Svet zatrjuje, da tožeči stranki nista dokazali, da sta bili obravnavani diskriminatorno v smislu sodne prakse.
Svet v okviru osmega tožbenega razloga zatrjuje, da je pravilno določil stopnjo dobička družbe Toshiba Indonesia, ko je konstruiral običajno vrednost v izpodbijani uredbi. Poleg tega bi bila konstruirana običajna vrednost višja, če bi institucije uporabile dejanske stopnje dobička, ki ustrezajo majhni domači prodaji, ki jo je izvedel indonezijski proizvajalec.
2.
Presoja Sodišča prve stopnje
Tožeči stranki v okviru teh tožbenih razlogov v bistvu navajata tri očitke. Prvič, poudarjata, da izračun konstruirane običajne vrednosti družbe Toshiba Indonesia, ki ga je opravil Svet v izpodbijani uredbi, ni niti verodostojen niti pravilen, ker je bil izračun proizvodnih stroškov in stroškov PSA navedene družbe opravljen na podlagi nekaterih podatkov, ki jih je predložila zadevna družba, tožeči stranki pa menita, da niso pravilni in preverjeni. Drugič, poudarjata, da običajna vrednost proizvodov družbe Toshiba Indonesia ni pravilna, ker je bila stopnja njenega dobička izračunana na podlagi stopnje dobička tajvanskega podjetja. Nazadnje in tretjič, tožeči stranki menita, da sta bili obravnavani diskriminatorno.
Izbira med različnimi metodologijami izračuna stopnje dampinga in ugotovitev običajne vrednosti proizvoda zahtevata presojo zapletenih gospodarskih razmer, zato mora biti sodni nadzor take presoje omejen na preverjanje spoštovanja postopkovnih pravil, pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja, ki se upošteva pri izpodbijani izbiri, na neobstoj očitne napake pri presoji tega dejanskega stanja ali neobstoj zlorabe pooblastil (glej sodbo Sodišča z dne 27. septembra 2007 v zadevi Ikea Wholesale, C-351/04, ZOdl., str. I-7723, točka 41 in navedena sodna praksa). Tožeči stranki lahko zato razveljavitev izpodbijane uredbe zaradi razlogov, navedenih v okviru prvih dveh očitkov, na katera se sklicujeta, predlagata samo, če lahko dokažeta, da so napake, na katere se sklicujeta, očitne.
V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje meni, da je treba, prvič, ločeno obravnavati prva očitka, na katera se sklicujeta tožeči stranki, in drugič, očitek v zvezi z diskriminatornim obravnavanjem slednjih.
a) Prvi očitek: določitev konstruirane običajne vrednosti na podlagi napačnih in nepreverjenih podatkov
Tožeči stranki v bistvu navajata dve kritiki v zvezi s podatki, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, na podlagi katerih je bila izračunana konstruirana običajna vrednost.
Prvič, tožeči stranki zatrjujeta, da podatki, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, niso bili preverjeni na obiskih in da zato niso zanesljivi.
V zvezi s tem je treba poudariti, da neobstoj preverjanja podatkov, predloženih v okviru protidampinške preiskave, ob obiskih, ne pomeni, da ta podatek ni pravilen ali ni zanesljiv.
Čeprav mora Komisija v skladu s členom 6(8) osnovne uredbe v največji mogoči meri preveriti podatke, ki jih predložijo zainteresirane stranke in na katerih temeljijo ugotovitve, razen v okoliščinah, določenih v členu 18 iste uredbe, to je ob neobstoju sodelovanja, ji nič ne preprečuje, da ne bi teh podatkov preverila na način, za katerega presodi, da je najustreznejši, in ne samo z obiskom. Ta razlaga je potrjena z dejstvom, da člen 16 osnovne uredbe določa, da se obiski zaradi preverjanja izvedejo samo, če Komisija meni, da je to primerno.
Zato je treba preučiti, ali je Komisija v zadostni meri preverila podatke, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, in to na način, ki je različen od obiska zaradi preverjanja.
V zvezi s tem Svet zatrjuje, da so bili podatki, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, skladni s tistimi, ki so bili predloženi v okviru prvotne preiskave in z dokazi, ki jih je predložila navedena družba. Te trditve tožeči stranki nista prerekali.
Poleg tega lahko instituciji Skupnosti pri presoji možnosti, da z obiski preverita podatke, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia v okviru preiskave v zvezi s pregledom, upravičeno upoštevata dejstvo, da je ta družba že predložila podatke med prvotno preiskavo in zato že dovolila tema institucijama, da preverita verodostojnost predloženih podatkov, vključno z obiski, na datume, ki so razumno blizu datumov preiskave v zvezi s pregledom.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da zadevne institucije niso storile očitne napake pri presoji, s tem ko so odločile, da ni bilo nujno še z obiski preveriti podatkov, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia.
Drugič, tožeči stranki sta, čeprav zelo na kratko, poudarili nekatere konkretne napake v podatkih, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, ki naj bi jih odkrili pri preučevanju njunih nezaupnih različic in iz katerih naj bi izhajalo, da je Komisija lahko opravila le približen in zato napačen izračun običajne vrednosti, pripisane družbi Toshiba Indonesia.
Prvič, zatrjujeta, da podatki, ki jih je posredovala družba Toshiba Indonesia v posebni tabeli v zvezi z donosnostjo, ne vsebujejo nobenega podatka o proizvodnih stroških, nakupu končnih proizvodov ali spremembah zalog in prilagoditvah.
Vendar je treba opozoriti, da Svet v izpodbijani uredbi konstruirane običajne vrednosti družbe Toshiba Indonesia ni izračunal na podlagi njene stopnje dobička, ampak na podlagi stopnje dobička tajvanske družbe. Iz tega izhaja, da čeprav podatki, ki jih je v tabeli v zvezi z donosnostjo predložila družba Toshiba Indonesia, niso bili popolni, to ni moglo niti v najmanjši meri vplivati na izračun konstruirane običajne vrednosti. Zato so vse kritike tožečih strank v zvezi s temi podatki odveč.
Drugič, tožeči stranki zatrjujeta, da iz podatkov, ki jih je družba Toshiba Indonesia predložila v posebni tabeli v zvezi z zalogami, ne izhaja nikakršna sprememba zalog, kar naj ne bi bilo realno.
V zvezi s tem je treba poudariti, na eni strani, da tožeči stranki nista z ničimer pojasnili, kako mora ali bi moral biti ta podatek uporabljen za izračun konstruirane običajne vrednosti in da zato ne moreta trditi, da bi lahko njegova nepravilnost vplivala na izračun navedene vrednosti. Po drugi strani je treba poudariti, da je Svet, ne da bi tožeči stranki to izpodbijali, ugovarjal, da je družba Toshiba Indonesia svoje proizvode pošiljala povezanemu podjetju, in sicer družbi Toshiba TEC Singapore (v nadaljevanju: Toshiba Singapore), ki je bila odgovorna za prodajo elektronskih tehtnic in zato tudi zalog, kar pojasnjuje okoliščino, na katero se sklicujeta tožeči stranki (glej v zvezi s tem spodaj točke od 259 do 262). Zato je treba ugotoviti, da tožeči stranki nista dokazali obstoja nikakršne napake v zadevni tabeli, s katero bi bilo mogoče izpodbiti izračun običajne vrednosti.
Tretjič, tožeči stranki zatrjujeta, da podatki, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia v posebni tabeli v zvezi s prodajami na domačem trgu, ne ustrezajo podatkom, ki jih je zahtevala Komisija.
Vendar je treba poudariti, da tožeči stranki sploh nista pojasnili, kako bi bil lahko ta domnevno neobstoječi podatek uporabljen za izračun konstruirane običajne vrednosti, in da zato ne moreta trditi, da bi njegov neobstoj lahko vplival na izračun navedene vrednosti. Poleg tega je Svet, ne da bi tožeči stranki to izpodbijali, ugovarjal, da se je navedena tabela nanašala na podatke v zvezi z vso Indonezijo in družbo Toshiba Indonesia, ki ni imela nobenega podatka v zvezi z drugimi proizvajalci, uvozom in izvozom zadevnega proizvoda v Indoneziji, kar pojasni, da ta tabela ne vsebuje dela podatkov, ki jih je zahtevala Komisija.
Zato je treba prav tako ugotoviti, da tožeči stranki nista dokazali obstoja nobene napake v zadevni tabeli, s katero bi bilo mogoče izpodbiti izračun običajne vrednosti.
Četrtič, tožeči stranki zatrjujeta, da podatki, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia v posebni tabeli v zvezi s proizvodnimi stroški, vsebujejo podatke – ki se nanašajo na neposredne dajatve, nedokončano proizvodnjo in splošne stroške, za katere je navedeno, kot da „niso upoštevni“ ali da so enaki „0“ – ter številke, nespremenjene za prevozne stroške, skladiščenje in stroške PSA.
Svet je glede podatkov v zvezi z neposrednimi dajatvami, nedokončano proizvodnjo in s splošnimi stroški navedel, ne da bi tožeči stranki temu ugovarjali, da sta navedbi „ni upoštevno“ in „0“ pojasnjeni z dejstvom, da je družba Toshiba Indonesia posredovala podatke o svojih stroških v zvezi s tipom elektronske tehtnice, ki je bila po izdelavi poslana družbi Toshiba Singapore. Zato je ta nosila skoraj vse zadevne stroške.
Poleg tega je treba poudariti, da iz spisa izhaja, da vprašalnik, ki ga je Komisija v obravnavani zadevi poslala družbi Toshiba Indonesia, povzema standardno obliko, ki velja za več proizvodov in med drugim vsebuje več tabel, razdeljenih na več vnaprej določenih rubrik. Vendar kot navaja Svet, nekaterih rubrik za določene proizvode ali določene tipe ni mogoče uporabiti. V teh okoliščinah lahko odgovor, ki ga posreduje naslovnik zadevnega vprašalnika, vsebuje le vrednosti kot „0“ ali „ni upoštevno“, zato tožeči stranki ne moreta upravičeno grajati zadevnega podatka zaradi teh navedb, ne da bi, pa čeprav na kratko, navedli, zakaj bi bil podatek v zadevnih rubrikah upošteven.
Poleg tega je Svet zatrjeval, ne da bi tožeči stranki to izpodbijali, da je družba Toshiba Indonesia v okviru zadevne tabele posredovala le podatke za elektronske tehtnice in ne za druge proizvode, kar pojasnjuje, zakaj vrstica, z naslovom „Vsi proizvodi“, vedno vsebuje navedbo „ni upoštevno“.
Glede dejstva, da številke v zvezi s prevoznimi stroški, skladiščenjem in stroški PSA ostajajo nespremenjene, je dovolj poudariti, da tožeči stranki ne pojasnita, niti na kratko, kako bi bilo iz tega lahko razvidno, da zadevna tabela vsebuje napačne podatke. Zato se tožeči stranki ne moreta sklicevati na to domnevno napako pri izpodbijanju zakonitosti izpodbijane uredbe.
Iz tega izhaja, da tožeči stranki nista dokazali, da podatki, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia v okviru zadevne tabele, niso pravilni.
Petič, tožeči stranki menita, da povišanje vseh stroškov PSA, navedenih v tabeli, ki se na to nanaša med zadnjim davčnim letom in med preiskavo, ni verodostojno, ker je skupna vsota v drugi tabeli znižana.
Poudariti pa je treba, da se tožeči stranki ponovno omejita na izpodbijanje podatka, ne da bi pojasnili, kako bi moral biti uporabljen za izračun konstruirane običajne vrednosti, tako da ne moreta trditi, da bi ta, med drugimi podatki, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia in na podlagi katerih je bila izračunana konstruirana običajna vrednost, konkretni podatek v obravnavani zadevi lahko vplival na navedeni izračun.
V vsakem primeru je treba opozoriti, da tabela, ki se nanaša na stroške PSA, zadeva vse proizvode, ki jih izdeluje družba Toshiba Indonesia, medtem ko se druga tabela, na katero se sklicujeta tožeči stranki, nanaša le na konkreten tip, na podlagi katerega je bil opravljen izračun običajne vrednosti, to pa pojasnjuje razliko, ki jo poudarjata tožeči stranki.
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da tožečima strankama ni uspelo dokazati, da je Komisija lahko opravila le približen in zato napačen izračun običajne vrednosti, ki je bila družbi Toshiba Indonesia pripisana na podlagi podatkov, ki jih je predložila ta družba. Zato s tem očitkom ni mogoče uspeti.
b) Drugi očitek: očitna neustreznost stopnje dobička, pripisana družbi Toshiba Indonesia
Predvsem je treba opozoriti, da tožeči stranki ne izpodbijata, da je znesek dampinške marže, ki jo je Svet pripisal družbi Toshiba Indonesia pri konstruiranju običajne vrednosti, razumen.
Tožeči stranki sta se omejili na trditve, da določitev zneska navedene stopnje – na podlagi stopnje, pripisane tajvanski družbi v okviru prvotne preiskave – ni razumna, ker je tajvanski trg drugačen od indonezijskega in ker je bila prvotna preiskava izvedena prej kot preiskava v zvezi s pregledom.
Vendar je treba ugotoviti, da tožeči stranki pred Sodiščem prve stopnje nista predložili nobenega elementa, s katerim bi lahko dokazali, da je očitno napačno meniti, da je stopnjo dobička, uresničeno pet let pred začetkom preiskave v zvezi s pregledom za tajvansko podjetje, ki kot poudarja Svet, ne da bi tožeči stranki to izpodbijali, proizvaja elektronske tehtnice, ki so enake kakovosti kot tehtnice družbe Toshiba Indonesia, razumno pripisati tej družbi pri konstruiranju njene običajne vrednosti.
Natančneje, tožeči stranki nista dokazali, da so bili pogoji trženja elektronskih tehtnic različni v teh dveh obdobjih v Tajvanu in Indoneziji, še manj pa, da bi te razlike lahko vplivale na stopnje dobička družb, ki tržijo elektronske tehtnice v teh dveh državah, tako da očitno ne bi bilo razumno uporabiti stopnjo dobička tajvanskega podjetja za izračun stopnje, pripisane indonezijskemu podjetju, če ni mogoče uporabiti njegove dejanske stopnje.
Iz tega izhaja, da navedenega očitka ni mogoče sprejeti.
c) Tretji očitek: obstoj diskriminacije
Tožeči stranki v bistvu navajata, da sta bili obravnavani diskriminatorno, ker so bili podatki, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia, preverjeni ob obisku med prvotno preiskavo, do tega pa ni prišlo med preiskavo v zvezi s pregledom.
V zvezi s tem je treba poudariti, da spoštovanje načel enakosti in prepovedi diskriminacije zahtevata, naj se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in naj se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno (sodbi Sodišča z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Koninklijke Coöperatie Cosun, C-248/04, ZOdl., str. I-10211, točka 72, in z dne v zadevi Advocaten voor de Wereld, C-303/05, ZOdl., str. I-3633, točka 56).
Vendar tožeči stranki nista dokazali, da sta preiskava v zvezi s pregledom in prvotna preiskava pomenili primerljiva položaja, zlasti glede verodostojnosti, ki sta jo morali pripisati instituciji Skupnosti v zvezi s podatki, ki jih je predložila družba Toshiba Indonesia v teh dveh primerih. Natančneje, preiskava v zvezi s pregledom se je nanašala na proizvajalca, ki je že bil predmet prvotne preiskave in je zato že dovolil Komisiji, da lahko preveri verodostojnost predloženih podatkov, kar pa se ni zgodilo med prvotno preiskavo (glej zgoraj točko 212).
Zato je treba očitek o obstoju diskriminacije zavrniti.
E –
Šesti in sedmi tožbeni razlog: kršitev člena 2(10) osnovne uredbe
Člen 2(10) osnovne uredbe, kot je bila spremenjena z Uredbo ES št. 1972/2002 z dne 5. novembra 2002 (
UL L 305, str. 1
) določa:
„Izvede se poštena primerjava med izvozno ceno in normalno vrednostjo. Ta primerjava se izvede na isti trgovinski ravni in glede na prodajo, opravljeno v kolikor je mogoče istem času, pri čemer se upoštevajo druge razlike, ki vplivajo na primerljivost cen. Kadar normalna vrednost in izvozna cena ne temeljita na taki primerljivi osnovi, se v obliki prilagoditev, ustrezno upoštevajo, v vsakem primeru, odvisno od pomena, razlike v dejavnikih, za katere se ugotovi in dokaže, da vplivajo na cene in s tem na primerljivost cen. Pri izvajanju prilagoditev se bo izogibalo vsem podvajanjem, predvsem glede na popuste, rabate, količine in ravni trgovanja. Če so predpisani pogoji izpolnjeni, so dejavniki, za katere se lahko delajo prilagoditve, naslednji:
[…]
(i)
provizije
Prilagoditev se izvede zaradi razlik v provizijah, ki se plačujejo v zvezi z obravnavano prodajo. Izraz ‚provizije‘; se razume tako, da vključuje pribitek, ki ga je prejel trgovec izdelka ali podobnega izdelka, če so funkcije takšnega trgovca podobne funkcijam zastopnika, ki dela na podlagi provizije.
[…]“
V izpodbijani uredbi je bila običajna vrednost izračunana na podlagi stroškov proizvodnje elektronskih tehtnic, ki jih izdeluje družba Toshiba Indonesia, povišanih, prvič, za razumen znesek, ki ustreza stroškom PSA te družbe in je bil izračunan tako, da se je stroškom PSA družbe Toshiba Indonesia dodalo del stroškov PSA družbe Toshiba Singapore, in drugič, za razumen znesek, ki ustreza dobičku družbe Toshiba Indonesia (uvodne izjave od 29 do 33 in od 37 do 39).
Ker je Svet ugotovil, da sta tožeči stranki svoje elektronske tehtnice v Skupnosti prodajali prek povezanih družb, je bila izvozna cena ugotovljena na podlagi prodajne cene, ki jo je plačal prvi neodvisni kupec v Skupnosti.
V izpodbijani uredbi je Svet med preiskavo v zvezi s pregledom prav tako primerjal običajno vrednost z izvozno ceno na ravni franko tovarna in na isti ravni trgovine. V skladu s členom 2(10) osnovne uredbe je upošteval razlike, ki vplivajo na cene in njihovo primerljivost. Natančneje, ker je Svet ugotovil, da so imeli trgovci, povezani s tožečima strankama, podobno vlogo kot zastopnik, ki dela na podlagi provizij, je prilagodil izvozno ceno, tako da je upošteval provizijo, ki je v skladu s členom 2(10)(i) osnovne uredbe (uvodne izjave od 43 do 45).
1.
Trditve strank
Tožeči stranki v okviru šestega tožbenega razloga zatrjujeta, da bi bilo treba za določitev konstruirane običajne vrednosti upoštevati le stroške PSA družbe Toshiba Indonesia, ki se nanašajo na njeno domačo prodajo. Vendar naj bi družba Toshiba Indonesia, katere del stroškov PSA je Svet vključil v izračun navedene vrednosti, opravljala številne dejavnosti, ki nimajo nobene zveze z indonezijskim trgom, saj naj bi izpolnjevala vlogo koordinatorja na regionalni ravni in opravljala regionalno prodajo, ne pa prodaje v Indoneziji. Tožeči stranki menita, da je Svet s tem konstruiral izvozno ceno in ne cene indonezijske prodaje.
Tožeči stranki dodajata, da bi bilo treba podjetji, povezani z družbo Toshiba Indonesia, in sicer družbi Toshiba Singapore in Toshiba TEC Corporation s sedežem na Japonskem (v nadaljevanju: Toshiba Japan), šteti za zastopnici družbe Toshiba Indonesia. Zato bi Svet moral uporabiti znižanje konstruirane običajne vrednosti, ki ustreza plačanim provizijam za prodajo, vsaj zato, ker so bili ti odbitki uporabljeni v okviru izračuna izvozne cene.
Tožeči stranki v okviru sedmega tožbenega razloga prerekata dejstvo, da so imele institucije Skupnosti pravico znižati njuno izvozno ceno na podlagi člena 2(10) osnovne uredbe zaradi domnevnih „provizij“ za dejavnosti, povezane s prodajo družb, ki so z njima povezane. Sodišče prve stopnje je v sodbi z dne 21. novembra 2002 v zadevi Kundan in Tata proti Svetu (
T-88/98, Recueil, str. II-4897
) ugotovilo, da morajo institucije uporabo takih znižanj utemeljiti z elementi, s katerimi je mogoče dokazati, ali je na njihovi podlagi mogoče sklepati, da je bila provizija dejansko plačana in je bila taka, da lahko nekoliko vpliva na primerljivost izvoznih cen in običajne vrednosti. Dejansko stanje v tej zadevi pa naj ne bi bilo različno od tega v obravnavani zadevi in nikakršen znesek naj ne bi bil plačan.
Svet v zvezi s šestim tožbenim razlogom zatrjuje, da naj bi bila prodaja družbe Toshiba Indonesia, ki naj bi bila le tovarna, opravljena prek družbe Toshiba Singapore. Zato je bil odstotek stroškov PSA, ki jih je imela družba Toshiba Singapore za indonezijsko prodajo, dodan stroškom, ki jih je imela družba Toshiba Indonesia.
Glede prilagoditev zaradi provizij Svet navaja, da sta tožeči stranki prodajo v Skupnosti opravili prek povezanih družb in da so bile zato njune izvozne cene konstruirane na podlagi cen, ki jih je plačal prvi neodvisni kupec v Skupnosti. Svet opozarja, da so imele te družbe, zadolžene za prodajo, vlogo, podobno zastopniku, ker so določale prodajne cene, neposredno dobivale naročila od kupcev in tem izstavljale račune. Ker pa zastopniki običajno prejemajo provizije, bi moral biti od cene, zaračunane prvemu neodvisnemu kupcu, odbit znesek iz tega naslova.
Ker pa je bila običajna vrednost konstruirana ob upoštevanju stroškov PSA družb Toshiba Indonesia in Toshiba Singapore in ne stroškov družbe Toshiba Japan, ki je opravila končno prodajo na indonezijskem trgu, ne bi bilo primerno izvesti prilagoditve zaradi provizij, čeprav je družba Toshiba Japan opravljala vlogo zastopnika.
Svet glede sedmega tožbenega razloga navaja, da sta instituciji pri primerjavi običajne vrednosti in izvoznih cen upravičeno odbili provizije za dejavnosti v zvezi s prodajo, ki so jih izvrševale družbe, povezane s tožečima strankama.
Svet poudarja, da tožeči stranki ne izpodbijata obrazložitve iz uvodne izjave 53 izpodbijane uredbe, da je bilo treba izvozne cene prilagoditi zaradi prilagoditev. Omejili sta se le na trditve, da če ni bilo plačila, ni bilo treba opraviti nobene prilagoditve in tega ni bilo treba utemeljiti. Ker pa so bile družbe, zadolžene za prodajo, in tožeči stranki povezane, ni bilo tako zelo pomembno vprašanje, ali je bila provizija dejansko plačana, saj je obravnavana zadeva drugačna od tiste, v kateri je bila izdana zgoraj v točki 247 navedena sodba Kundan in Tata proti Svetu, v kateri sta bila izvoznik in prodajalec samostojna.
Poleg tega naj tožeči stranki pri razlagi navedene sodbe ne bi upoštevali, da je bil člen 2(10)(i) osnovne uredbe spremenjen z Uredbo št. 1972/2002 in da zdaj določa, da se izraz ‚provizije‘ razume tako, da vključuje pribitek, ki ga je prejel trgovec izdelka ali podobnega izdelka, če so funkcije takega trgovca podobne funkcijam zastopnika, ki dela na podlagi provizije.
2.
Presoja Sodišča prve stopnje
Tožeči stranki v okviru dveh zadevnih tožbenih razlogov v bistvu navajata tri očitke. Navajata, da je Svet v izpodbijani uredbi napačno izračunal konstruirano običajno vrednost, ker je, prvič, vključil stroške PSA družbe Toshiba Singapore, ter drugič, ker ni izvedel prilagoditev zaradi provizij za zastopanje v korist družb Toshiba Singapore in Toshiba Japan. Tretjič, tožeči stranki navajata, da je Svet v izpodbijani uredbi napačno izračunal njune izvozne cene, s tem ko je opravil prilagoditve iz naslova provizij za zastopanje, ki so bile plačane družbam, ki so bile povezane s tožečima strankama in so prodajale v Skupnosti.
Zato je treba preučiti, ali je tožečima strankama uspelo dokazati obstoj treh zgoraj navedenih napak. Opozoriti pa je treba, kot je bilo poudarjeno zgoraj v točkah 80 in 204, da je v okviru presoje zapletenih gospodarskih razmer, kot so te v obravnavani zadevi, sodni nadzor omejen na preverjanje spoštovanja postopkovnih pravil, pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja, ki se upošteva pri izpodbijani izbiri, na neobstoj očitne napake pri presoji tega dejanskega stanja ali neobstoj zlorabe pooblastil. Zato je s tema tožbenima razlogoma mogoče uspeti le, če so bile zadevne napake očitne.
a) Vključitev stroškov PSA družbe Toshiba Singapore v izračun konstruirane običajne vrednosti
Ugotoviti je treba, da tožeči stranki ne prerekata dejstva, da je znesek stroškov PSA, ki ga je Svet v izpodbijani uredbi pri konstruiranju običajne vrednosti pripisal družbi Toshiba Indonesia, razumen. Omejita se na navedbe, da določitev navedenega zneska na podlagi dela stroškov PSA družbe Toshiba Singapore ni razumna, ker ta družba ni prodajala na indonezijskem trgu.
Vendar je treba ugotoviti, da metodologija, ki jo je v obravnavani zadevi izbral Svet za izračun stroškov PSA družbe Toshiba Indonesia, ni očitno napačna.
V skladu s sistematiko osnovne uredbe se namreč konstruiranje običajne vrednosti nanaša na ugotavljanje prodajne cene proizvoda, kakršna bi bila, če bi bil ta proizvod prodan v državi porekla ali izvoza, zato bi bilo treba za izračun konstruirane vrednosti upoštevati stroške, ki se nanašajo na prodajo na domačem trgu (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 7. maja 1991 v zadevi Nakajima proti Svetu, C-69/89, Recueil, str. I-2069, točka 64 in navedena sodna praksa). Vendar pa institucijam v okviru konstruiranja običajne vrednosti ni treba upoštevati dejanskih stroškov preiskovane družbe, ampak razumno ocenjene stroške PSA, ki bi jih imela ta družba, če bi tržila zadevni proizvod v zadostnih količinah v njegovi državi porekla.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Svet navedel, ne da bi tožeči stranki to izpodbijali, da družba Toshiba Indonesia opravlja le dejavnosti v zvezi s proizvodnjo, ne pa s trženjem. Prav tako je navedel, da je bila vsa prodaja družbe Toshiba Indonesia opravljena prek družbe Toshiba Singapore, ki je del blaga prodala na indonezijskem trgu prek družbe Toshiba Japan in njenega povezanega distributerja, družbe KDS.
Te trditve Sveta so poleg tega potrjene z listinami iz spisa. Iz podatkov, ki jih je Komisiji predložila družba Toshiba Indonesia, namreč izhaja, da ta družba ne prodaja neposredno elektronskih tehtnic v Indoneziji, ampak vso svojo proizvodnjo pošilja družbi Toshiba Singapore. Iz teh podatkov prav tako izhaja, da družba Toshiba Singapore v Indoneziji ne prodaja neposredno, ampak prek družbe Toshiba Japan, ki prodaja v Indoneziji prek svoje povezane družbe KDS.
Ker pa so bile vse elektronske tehtnice, ki jih je proizvedla družba Toshiba Indonesia poslane družbi Toshiba Singapore, in je nekatere od teh tehtnic prodala družba Toshiba Japan v Indoneziji, ni očitno napačno ugotoviti, da je družba Toshiba Singapore navedene tehtnice nujno poslala družbi Toshiba Japan.
Zato je Svet v izpodbijani uredbi pravilno ugotovil, da bi bili lahko stroški PSA v razumnem znesku družbe Toshiba Indonesia določeni na podlagi stroškov, ki jih je dejansko imela ta družba, povečani za odstotek stroškov družbe Toshiba Singapore. To povečanje namreč le popravi neobičajno nizke stroške PSA družbe Toshiba Indonesia, povezane z neobstojem dejavnosti trženja, in upošteva dejstvo, da se del naporov družbe Toshiba Singapore pri trženju in s tem povezanih stroškov nanaša na indonezijski trg.
Zato je treba ta očitek zavrniti.
b) Neobstoj prilagoditev zaradi provizij za zastopanje v korist družb Toshiba Singapore in Toshiba Japan
Tožeči stranki menita, da bi moral Svet pri izračunu konstruirane običajne vrednosti opraviti prilagoditve zaradi provizij za zastopanje v korist družb Toshiba Singapore in Toshiba Japan. Tožeči stranki menita, da sta ti izpolnjevali pogoje, da bi se ju lahko štelo za zastopnici družbe Toshiba Indonesia in da bi zato instituciji pri konstruirani vrednosti morali uporabiti znižanje zaradi provizij pri prodaji.
To tezo pa je vendarle treba zavrniti, ne da bi bilo treba ugotavljati, ali je treba družbi Toshiba Japan in Toshiba Singapore šteti za zastopnici družbe Toshiba Indonesia.
Praksa uporabe znižanj, ki ustreza provizijam za zastopanje, se namreč lahko izkaže za potrebno na podlagi člena 2(10) osnovne uredbe, zato da se upoštevajo razlike med izvozno ceno in običajno vrednostjo, ki vplivajo na njuno primerljivost. Vendar se takih znižanj ne sme uporabiti pri vrednosti, ki je bila konstruirana in ki zato tudi ni dejanska. Načeloma namreč na tako vrednost ne vplivajo elementi, ki lahko škodujejo njeni primerljivosti, kot so provizije za zastopanje, ker je bila umetno določena, tako da so ji bili dodani različni elementi, med katerimi pa niso plačila ali stopnje dobička v korist distributerjev, ki so podobni taki proviziji in morajo biti odbiti.
V vsakem primeru je treba opozoriti, da je Svet pri izračunu konstruirane vrednosti družbe Toshiba Indonesia njenim proizvodnim in stroškom PSA dodal odstotek stroškov PSA družbe Toshiba Singapore le zato, ker je bila dejavnost trženja prve družbe zelo omejena, skoraj neobstoječa. Zato ni storil očitne napake pri presoji, s tem ko od običajne vrednosti ni odbil zneska iz naslova provizij za zastopanje v korist družbe Toshiba Singapore. Upoštevanje stroškov PSA te družbe namreč le popravi neobičajno nizke stroške PSA družbe Toshiba Indonesia, ki so posledica njene majhne trgovske dejavnosti, ter je le način za določanje tistega, kar bi se lahko štelo za zadosten in zato razumen znesek stroškov PSA družbe, ki prodaja elektronske tehtnice v Indoneziji.
Glede družbe Toshiba Japan je prav tako treba ugotoviti, da Svetu ni bilo treba od običajne vrednosti odbiti nikakršne provizije za zastopanje. Noben odstotek stroškov PSA družbe Toshiba Japan namreč ni bil – neupravičeno ali upravičeno – upoštevan pri konstruiranju običajne vrednosti proizvodov družbe Toshiba Indonesia, to pa je okoliščina, ki je bila v korist tožečim strankam. Očitno torej ne bi bilo primerno, da bi od navedene vrednosti odbili kakršen koli znesek, ki ustreza provizijam družbe Toshiba Japan.
Iz tega izhaja, da je treba ta očitek zavrniti.
c) Prilagoditve izvoznih cen zaradi provizij za zastopanje
Svet je v uvodni izjavi 42 izpodbijane uredbe navedel, da sta tožeči stranki prodajali svoje elektronske tehtnice v Skupnosti prek povezanih družb, registriranih na Samoi in v Tajvanu ter je izvozno ceno določil na podlagi cen pri nadaljnji prodaji, ki jih je plačal ali bi jih moral plačati prvi neodvisni kupec v Skupnosti. Svet je v uvodni izjavi 45 izpodbijane uredbe pojasnil, da so te trgovske družbe imele vlogo, ki je podobna vlogi zastopnika, ki deluje na podlagi provizij, in da je zato izvozna cena morala biti prilagojena, da se je upoštevala provizija v skladu s členom 2(10)(i) osnovne uredbe.
Tožeči stranki navajata, da Svet ne bi smel znižati izvoznih cen, ker naj dejansko ne bi bila plačana nobena provizija.
Tožeči stranki svojo tezo v bistvu utemeljujeta z dejstvom, da je Sodišče prve stopnje v sodbi Kundan in Tata proti Svetu, navedeni zgoraj v točki 247, ugotovilo, da iz besedila in sistematike člena 2(10) osnovne uredbe izhaja, da je lahko prilagoditev izvoznih cen ali običajne vrednosti opravljena le zaradi upoštevanja razlik, ki se nanašajo na dejavnike, ki vplivajo na cene in torej na njihovo primerljivost, ter da ni šlo za provizijo, ki dejansko ni bila plačana (točka 94 sodbe).
Tezo tožečih strank je vendarle treba zavrniti.
Opozoriti je treba, da je Sodišče prve stopnje v zgoraj v točki 247 navedeni sodbi Kundan in Tata proti Svetu zlasti ugotovilo, da morajo institucije, da bi lahko izvedle prilagoditve zaradi provizij, to utemeljiti z elementi, s katerimi je mogoče dokazati, ali je iz njih mogoče sklepati, da je bila provizija dejansko plačana ter da je bila taka, da bi lahko nekoliko vplivala na primerljivost izvoznih cen in običajne vrednosti (točka 95 sodbe).
Sodišče prve stopnje je v navedeni sodbi (točka 96) razsodilo, da tako kot mora stranka, ki v skladu s členom 2(10) osnovne uredbe zahteva prilagoditve, da bosta običajna vrednost in izvozna cena primerljivi za določitev dampinške marže, dokazati, da je njena zahteva utemeljena (sodba Sodišča z dne 11. julija 1990 v združenih zadevah Stanko France proti Komisiji in Svetu,
C-320/86 in C-188/87, Recueil, str. I-3013
, točka 48), morajo tudi institucije, kadar menijo, da je treba izvesti prilagoditev zaradi provizij, dokazati ali vsaj predložiti elemente, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti obstoj dejavnika, na podlagi katerega je bila izvedena prilagoditev, in ugotoviti njegov vpliv na primerljivost cen.
Vendar je treba poudariti, da je bila zgoraj v točki 247 navedena sodba Kundan in Tata proti Svetu izrečena, ko je bil pravni okvir odbitkov iz naslova provizij, ki se lahko uporabljajo pri izvoznih cenah, drugačen od tistega, ki je veljal med preiskavo v zvezi s pregledom.
Res je, da je člen 2(10) osnovne uredbe, ko je bila izrečena zgoraj v točki 247 navedena sodba Kundan in Tata proti Svetu, določal, tako kot ob sprejetju izpodbijane uredbe, da „se v obliki prilagoditev ustrezno upoštevajo, v vsakem primeru, odvisno od pomena, razlike v dejavnikih, za katere se ugotovi in dokaže, da vplivajo na cene in s tem na primerljivost cen“.
Poleg tega je ob izreku zgoraj v točki 247 navedene sodbe Kundan in Tata proti Svetu člen 2(10)(i) iste uredbe določal, tako kot ob sprejetju izpodbijane uredbe, da [se] prilagoditev izvede zaradi razlik v provizijah, ki se plačujejo v zvezi z obravnavano prodajo.
Vendar je bila zgoraj navedeni določbi po izdaji zadevne sodbe dodan drugi stavek na podlagi člena 1(5) Uredbe št. 1972/2002. Drugi stavek te določbe zdaj določa: „Izraz ‚provizije‘; se razume tako, da vključuje pribitek, ki ga je prejel trgovec izdelka ali podobnega izdelka, če so funkcije takšnega trgovca podobne funkcijam zastopnika, ki dela na podlagi provizije.“
V skladu z uvodno izjavo 6 zadnjenavedene uredbe je namen zadevnega stavka v členu 2(10)(i) osnovne uredbe, v skladu s stalno prakso Komisije in Sveta pojasniti, da so take prilagoditve potrebne tudi, če stranke ne delujejo na podlagi odnosa med naročnikom in zastopnikom, temveč dosegajo enak gospodarski rezultat z delovanjem kot kupec in prodajalec.
Zato člen 2(10)(i) osnovne uredbe omogoča, da se prilagoditev izvede ne le zaradi razlik pri provizijah, plačanih za zadevno prodajo, ampak tudi zaradi marže, ki jo dobijo trgovci proizvoda, če imajo vlogo, podobno vlogi zastopnika, ki deluje na podlagi provizij.
Iz tega izhaja, da edina trditev tožečih strank v zvezi z uporabljenim odbitkom, in sicer trditev, da trgovskim družbam, ki so z njima povezane, ni bila plačana nikakršna provizija, ni taka, da bi lahko izpodbila zakonitost navedenega odbitka, ker se ta lahko uporabi, tudi če imajo zadevni trgovci vlogo, podobno vlogi zastopnika, in prejemajo trgovsko maržo, pri čemer nobena provizija ni bila dejansko plačana.
V zvezi s tem je treba pojasniti, da tožeči stranki ne izpodbijata trditev iz uvodnih izjav 45 in 53 izpodbijane uredbe, da imajo družbe, ki v Skupnosti tržijo elektronske tehtnice, vlogo, ki je podobna vlogi zastopnika, ki deluje za provizije, zlasti zato, ker so izstavljale račune pri izvozu neodvisnim kupcem, določale prodajne cene in dobivale naročila neposredno od kupcev.
Prav tako je treba opozoriti, da tožeči stranki ne izpodbijata dejstva, da so njune povezane družbe naprej prodajale elektronske tehtnice neodvisnim kupcem po ceni, višji od tiste, ki so jo te plačale za navedene tehtnice, in tako prejele trgovsko maržo.
V vsakem primeru ni mogoče sprejeti teze tožečih strank, čeprav bi jo bilo mogoče razlagati tako, da Svet v izpodbijani uredbi ni dokazal, da so trgovske družbe, ki so bile z njima povezane, za svojo dejavnost prejemale trgovsko maržo.
Ni namreč očitno napačno meniti, kot je menil Svet, da so cene, ki so jih trgovske družbe zaračunavale svojim neodvisnim kupcem, nujno poplačale sodelovanje navedenih družb pri trženju zadevnih proizvodov v Skupnosti ali vsaj pokrile stroške, povezane s tem sodelovanjem. Za te družbe drugače ne bi bilo mogoče reči, kot je to storil Svet v izpodbijani uredbi, ne da bi se to izpodbijalo, da imajo vlogo, ki je podobna vlogi zastopnika, ki deluje na podlagi provizij.
Poleg tega je treba opozoriti, da je Svet v obravnavani zadevi razumno trgovsko maržo za trgovska podjetja, povezana s tožečima strankama, izračunal na podlagi nekaterih resničnih podatkov.
Iz uvodne izjave 45 izpodbijane uredbe, ki je tožeči stranki nista izpodbijali, namreč izhaja, da je bil znesek odbitka izračunan na podlagi stroškov PSA trgovskih družb, povezanih s tožečima strankama. Zato je Svet trgovsko maržo navedenih družb določil le na podlagi njihovih stroškov, ki so morali biti očitno pokriti zaradi razlike med prodajno in nakupno ceno elektronskih tehtnic, ki jih tržijo, ne da bi bilo treba dodati znesek, ki ustreza stopnji dobička.
Ta očitek je zato treba zavrniti, prav tako kot oba zadevna tožbena razloga.
Glede na navedeno je treba tožbo v celoti zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeči stranki nista uspeli, se jima v skladu s predlogi Sveta naloži plačilo stroškov.
Komisija nosi svoje stroške v skladu s členom 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika.

Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (prvi senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Shanghai Excell M&E Enterprise Co. Ltd in Shanghai Adeptech Precision Co. Ltd nosita svoje stroške in stroške, ki jih je priglasil Svet.

3.
Komisija nosi svoje stroške.

Tiili
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 18. marca 2009.
Podpisi
Stvarno kazalo

Dejansko stanje

A – Preiskava in prvotna uredba

B – Postopek v zvezi s pregledom

C – Izpodbijana uredba

Postopek in predlogi strank

Predlog za ustavitev postopka

A – Trditve strank

B – Presoja Sodišča prve stopnje

Utemeljenost

A – Drugi in tretji tožbeni razlog: kršitev člena 2(7)(c), prvi pododstavek, prva in druga alinea, osnovne uredbe

1. Trditve strank

2. Presoja Sodišča prve stopnje

B – Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 2(7)(c), drugi pododstavek, osnovne uredbe

1. Uvodne ugotovitve

2. Trditve strank

3. Presoja Sodišča prve stopnje

C – Četrti tožbeni razlog: kršitev člena 11(9) osnovne uredbe

1. Trditve strank

2. Presoja Sodišča prve stopnje

D – Peti in osmi tožbeni razlog: kršitev člena 2(7)(a) osnovne uredbe

1. Trditve strank

2. Presoja Sodišča prve stopnje

a) Prvi očitek: določitev konstruirane običajne vrednosti na podlagi napačnih in nepreverjenih podatkov

b) Drugi očitek: očitna neustreznost stopnje dobička, pripisana družbi Toshiba Indonesia

c) Tretji očitek: obstoj diskriminacije

E – Šesti in sedmi tožbeni razlog: kršitev člena 2(10) osnovne uredbe

1. Trditve strank

2. Presoja Sodišča prve stopnje

a) Vključitev stroškov PSA družbe Toshiba Singapore v izračun konstruirane običajne vrednosti

b) Neobstoj prilagoditev zaradi provizij za zastopanje v korist družb Toshiba Singapore in Toshiba Japan

c) Prilagoditve izvoznih cen zaradi provizij za zastopanje

Stroški
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.