CELEX: 62007CJ0558
Regula (EK) Nr. 1907/2006
Ķimikālijas
To reģistrēšana, vērtēšana, licencēšana un ierobežošana (REACH)
Jēdziens "monomēras vielas"
Spēkā esamība
Samērīgums
Vienlīdzīga attieksme

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 6. panta 3. punkta interpretāciju Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada
18. decembra Regulā (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (
REACH
) un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas
Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu
93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV L 396, 1. lpp., un labojums OV 2007, L 136, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “
REACH
regula”).
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Francijā reģistrētu uzņēmumu
S.P.C.M. SA
, kas ražo ūdenī šķīstošus polimērus, kuri tiek izmantoti izlietotā ūdens attīrīšanā, Vācijā reģistrētu uzņēmumu
C.H. Erbslöh KG
, kas izplata un tirgo vairumtirdzniecībā speciālas un rūpnieciskas ķimikālijas, tostarp preparātus un polimērus, atbilstoši
Anglijas tiesībām dibinātu uzņēmumu
Lake Chemicals and Minerals Ltd
, kas importē ķimikālijas, tostarp polimērus un preparātus, Amerikas Savienotajās Valstīs dibinātu holdingsabiedrību
Hercules Inc
., kas piegādā ūdenī un organismos šķīstošus polimērus, un
Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs
[valsts sekretāru vides, pārtikas un lauku lietās] par monomēru reģistrācijas noteikumiem.

Atbilstošās tiesību normas

REACH
regulas pirmajā apsvērumā paredzēts:
“Šai regulai būtu jānodrošina augsts cilvēku veselības aizsardzības un vides aizsardzības līmenis, kā arī vielu, to preparātu
vai izstrādājumu brīva aprite iekšējā tirgū, reizē veicinot konkurenci un novatorismu. [..]”
Šīs regulas sešpadsmitajā apsvērumā precizēts:
“Šī regula nosaka īpašus pienākumus un saistības vielu, to preparātu vai izstrādājumu ražotājiem, importētājiem un pakārtotajiem
lietotājiem. Šīs regulas pamatā ir princips, ka industrija ražo, importē vai lieto vielas, vai laiž tās tirgū ar visu nepieciešamo
atbildību un rūpēm, lai nodrošinātu, ka vispārēji paredzamos apstākļos netiks negatīvi ietekmēta cilvēku veselība un vide.”
Saskaņā ar minētās regulas deviņpadsmito apsvērumu:
“[..] reģistrēšanas noteikumos būtu jāparedz no ražotājiem un importētājiem iegūt datus [pienākums ražotājiem un importētājiem
sniegt datus] par vielām, ko viņi ražo vai importē, izmantot šos datus, lai novērtētu ar šīm vielām saistīto risku, izstrādāt
un ieteikt atbilstīgus apdraudējuma pārvaldības pasākumus. [..]”
Atbilstoši
REACH
regulas četrdesmit pirmajam apsvērumam:
“Efektivitātes, kā arī starpproduktu specifisko īpašību dēļ tiem būtu jānosaka īpašas reģistrācijas prasības. Polimēri būtu
jāatbrīvo no reģistrēšanas un novērtēšanas līdz tam, kad tos, kurus jāreģistrē sakarā ar risku cilvēku veselībai vai videi,
iespējams izvēlēties praktiski piemērojamā un rentablā veidā, pamatojoties uz stabiliem tehniskiem un pamatotiem zinātniskiem
kritērijiem.”
Šīs regulas 1. pantā paredzēts:
“1.      Šīs regulas mērķis ir nodrošināt augsta līmeņa cilvēku veselības aizsardzību un vides aizsardzību, ieskaitot alternatīvu metožu
attīstību vielu risku novērtēšanai, kā arī vielu brīvu apriti iekšējā tirgū, reizē veicinot konkurenci un novatorismu.
[..]
3.      Šī regula balstās uz principu, ka ražotāji, importētāji un pakārtoti lietotāji ir atbildīgi, lai nodrošinātu to, ka viņi izgatavo,
laiž tirgū vai lieto vielas, kas nelabvēlīgi neietekmē cilvēku veselību vai apkārtējo vidi. Tās pamatā ir piesardzības princips.”

REACH
regulas piemērošanas joma ir noteikta tās 2. pantā. Šī panta 9. punktā ir paredzēts, ka “šīs regulas II un VI sadaļu nepiemēro
polimēriem”.
Atbilstoši šīs regulas 3. pantam:
“Šajā regulā:
1)      viela: kāds ķīmisks elements un tā dabiski vai ražošanas procesā iegūti savienojumi, arī tās stabilizācijai vajadzīgās piedevas,
kā arī izmantotajos procesos radušies piejaukumi, kas nav šķīdinātāji – ko var atdalīt, neietekmējot vielas stabilitāti un
nemainot tās sastāvu;
2)      preparāts: maisījums vai šķīdums, kas sastāv no divām vai vairākām vielām;
[..]
5)      polimērs: viela, kas sastāv no molekulām, kuru struktūrā secīgi ir iekļautas viena vai vairāku tipu monomēru vienības. Tādu
vielu molekulu masai ir jābūt stipri dažādai, un molekulmasu atšķirības galvenokārt ir atkarīgas no monomēru vienību skaita
dažādības. Polimērā:
a)      masas ziņā galvenokārt ir molekulas no vismaz trim monomēru vienībām, kas ar kovalentu saiti ir saistītas vismaz ar vēl vienu
monomēra vienību vai citu reaģēt spējīgu vielu;
b)      masas ziņā mazākumā ir molekulas ar tādu pašu molekulmasu.
Šajā definīcijā “monomēra vienība” ir monomēras vielas molekula, kas polimerizācijas reakcijā ir izveidojusi polimēru;
6)      monomērs: viela, kas attiecīgā konkrētā procesā izmantotā polimēru veidotājā reakcijā var veidot kovalentas saites ar virkni
citu tādu pašu vai citādu molekulu;
[..]
9)      ražotājs: jebkura Kopienā reģistrēta fiziska vai juridiska persona, kas Kopienā ražo kādu vielu;
[..]
11)      importētājs: jebkura Kopienā reģistrēta fiziska vai juridiska persona, kas ir atbildīga par importu;
[..].”
Minētās regulas 5. pantā “Ja nav datu, nav tirgus” noteikts:
“Saskaņā ar 6., 7., 21. un 23. pantu, Kopienā neražo vai nelaiž tirgū vielas, to preparātus vai izstrādājumus, ja tās, neievērojot
prasības, nav reģistrētas saskaņā ar attiecīgiem šīs sadaļas noteikumiem.”
Regulas 6. pantā “Vispārējs pienākums reģistrēt vielas vai to preparātus” paredzēts:
“1.      Ja vien šajā regulā nav paredzēts citādi, visi kādas vielas ražotāji vai importētāji, kas gadā veic vielas vai viena vai vairāku
tās preparātu ražošanu vai importēšanu 1 tonnas vai lielākā apjomā, iesniedz [Eiropas Ķimikāliju aģentūrai] reģistrācijas
pieteikumu.
[..]
3.      Polimēru ražotāji vai importētāji iesniedz [Eiropas Ķimikāliju aģentūrai] reģistrācijas pieteikumu(s) par monomēru(iem) vai
citu(ām) vielu(ām), ko vēl nav reģistrējis augšupējs piegādes ķēdes dalībnieks, ja ir ievēroti abi šie nosacījumi:
a)      polimērā ir vismaz 2 masas procenti (
w/w
) monomēra(u) vai citas(u) vielas(u) monomēra vienību un ķīmiski saistītas(u) vielas(u) formā;
b)      kopējais monomēra(u) vai citas(u) vielas(u) daudzums gadā ir 1 tonna vai vairāk.
[..]”

REACH
regulas 8. pantā paredzēts:
“1.      Fiziskas vai juridiskas personas, kas reģistrētas ārpus Kopienas un ražo vielas, to preparātus vai izstrādājumus, izstrādā
preparātu formulas vai izgatavo izstrādājumus, ko importē Kopienā, savstarpēji vienojoties, par savu vienīgo pārstāvi var
iecelt fizisku vai juridisku personu, kas reģistrēta Kopienā un saskaņā ar šo sadaļu pilda importētāja pienākumus.
2.      Pārstāvis ievēro arī visus pārējos šajā regulā paredzētos importētāja pienākumus. [..]
3.      Ja pārstāvi ieceļ saskaņā ar 1. un 2. punktu, importētāju(s) attiecīgā piegādes ķēdē par to informē Kopienā nereģistrēts ražotājs.
Šajā regulā importētāji ir pakārtoti lietotāji.”
Šīs regulas 27. pantā noteikts:
“1.      Ja viela iepriekšējos 12 gados jau ir reģistrēta, [..], potenciālais reģistrētājs:
a)      informāciju, kas saistīta ar testiem ar mugurkaulniekiem, un
b)      varbūt – attiecībā uz informāciju, kas nav saistīta ar testiem ar mugurkaulniekiem –
lūdz iepriekšējam(iem) reģistrētājam(iem) informāciju, kas [..] ir vajadzīga, lai reģistrētu vielu.
2.      Lūdzot informāciju saskaņā ar 1. punktu, potenciālais reģistrētājs un iepriekšējais(ie) reģistrētājs(i) dara visu iespējamo,
kā minēts 1. punktā, lai vienotos par tās informācijas kopīgu lietošanu, ko potenciālais reģistrētājs(i) lūdz [..]. Vienošanos
var aizstāt ar jautājuma iesniegšanu šķīrējtiesai un šķīrējtiesas pavēles akceptēšanu.
3.      Iepriekšējais reģistrētājs un potenciālais(ie) reģistrētājs(i) dara visu iespējamo, lai nodrošinātu, ka informācijas kopīga
lietošanas veida izmaksas nosaka taisnīgi, pārskatāmi un bez diskriminācijas. To var atvieglināt ar turpmāk izklāstītajām
izmaksu sadales norādēm, kas balstās uz šiem principiem un ko ir pieņēmusi [Eiropas Ķimikāliju aģentūra]. Reģistrētājiem ir
jāpiedalās izmaksu segšanā vienīgi attiecībā uz to informāciju, kas viņiem jāiesniedz, lai ievērotu reģistrācijas prasības.
[..]”
Savukārt, minētās regulas 138. panta 2. punktā paredzēts:
“Komisija var nākt klajā ar tiesību aktu projektiem, līdzko var izstrādāt praktiski lietojamu un rentablu paņēmienu, kā izvēlēties
polimērus reģistrēšanai, pamatojoties uz stabiliem tehniskiem un izmantojamiem zinātnes kritērijiem, un, kad publicēts pārskats
par še uzskaitīto:
a)      polimēru radītie apdraudējumi salīdzinājumā ar citām vielām;
b)      vajadzība, ja tāda ir, reģistrēt konkrētu tipu polimērus, no vienas puses, ņemot vērā konkurētspēju un jauninājumus un, no
otras puses, cilvēku veselības un apkārtējās vides aizsardzību.”

Pamata procedūra un prejudiciālie jautājumi
Atbilstoši iesniedzējtiesas norādītajam sabiedrības, kuras pamata lietā ir prasītājas, apstrīd
REACH
regulas 6. panta 3. punkta interpretāciju un līdz ar to tā spēkā esamību.
Pamatojoties uz
Netherlands Organisation for Applied Scientific Research
(
TNO
) divu ekspertu atzinumiem, prasītājas apgalvo, ka ķīmiski saistīti monomēri vairs neuzrāda paši savas individuālās ķīmiskās
pazīmes un ka polimēri parasti ir stabili un droši. No tā izrietot, ka, ja 6. panta 3. punktā jēdziens “monomēri” būtu interpretējams
kā tāds, kas nozīmētu vai ietvertu ķīmiski saistītus monomērus, tad nebūtu nekādas jēgas atbrīvot polimērus no reģistrācijas,
bet prasīt reģistrēt monomērus. Turklāt šāda interpretācija neatbilstu minētās regulas mērķiem un būtu diskriminējoša un nesamērīga.

High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
ļāva prasītājām pamata lietā iesniegt prasību un nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Ņemot vērā, ka saskaņā ar [
REACH
] regulas 2. panta 9. punktu regulas II sadaļā noteiktās reģistrācijas prasības neattiecas uz polimēriem, vai 6. panta 3. punktā
atsauce uz “monomērām vielām” nozīmē:
a)      ķīmiski saistītus monomērus, t.i., monomērus, kas ir reaģējuši kopā tā, ka tie ir neatdalāmi no polimēra, kuru sastāvdaļa
tie ir;
b)      ķīmiski nesaistītus monomērus, t.i., monomērus, kas ir pārpalikumi polimerizācijas procesā un kas pēc procesa pabeigšanas
saglabā paši savu ķīmisko identitāti un īpašības, kuras atšķiras no polimēra; vai
c)      gan ķīmiski saistītus, gan ķīmiski nesaistītus monomērus?
2)      Ja atbilde uz 1) jautājumu ir vai nu a) vai c), vai [
REACH
] regulas 6. panta 3. punkta piemērošana attiecībā uz polimēru ražotājiem vai importētājiem ir nelikumīga tāpēc, ka prasības
ir neracionālas, diskriminējošas vai nesamērīgas?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa lūdz paskaidrot
REACH
regulas 6. panta 3. punktā lietoto jēdzienu “monomēra viela”.
Ievadā ir jāatgādina, ka, no vienas puses, saskaņā ar šo tiesību normu polimēra ražotājam vai importētājam ir jāiesniedz reģistrācijas
pieteikums par monomēra vielām, ko vēl nav reģistrējis augšupējs piegādes ķēdes dalībnieks, ja polimērā ir vismaz 2 masas
procenti monomēra(u) vai citas(u) vielas(u) monomēra vienību un kopējais monomēra(u) vai citas(u) vielas(u) daudzums gadā
ir 1 tonna vai vairāk.
No otras puses, saskaņā ar
REACH
regulas 6. panta 1. un 2. punktu ķīmiski nesaistīti monomēri ir jāreģistrē, jo tie ir patstāvīgas vielas. Turpretī saskaņā
ar minētās regulas 2. panta 9. punktu uz polimēriem reģistrēšanas pienākums neattiecas.
Pēc tam ir jānorāda, pirmkārt, ka no
REACH
regulas 3. panta 5. punkta izriet, ka polimērs sastāv no monomēru vienībām, kas ir definētas kā ķīmiski saistītas monomēras
vielas.
Otrkārt, atbilstoši minētās regulas 3. panta 6. punktam monomērs ir “viela” minētā 3. panta 1. punkta izpratnē, kad tas ir
ķīmiski nesaistīts.
Treškārt, no
REACH
regulas 6. panta 3. punkta izriet, ka ir jāreģistrē monomēras vielas vai citas vielas, kuras veido polimērus.
Turklāt, ievērojot minētās regulas 3. panta 5. punktā sniegto polimēru definīciju, kas norādīta šī sprieduma 21. punktā, reģistrācija
attiecas uz ķīmiski saistītu monomēru vielām.
Apstāklim, ka
REACH
regulas 6. panta 3. punktā ir lietots jēdziens “monomēra vienības” nevis jēdziens “monomēru vienības”, kurš ir minēts
REACH
regulas 3. panta 5. punkta angļu un franču valodas redakcijās, nav nozīmes šajā apgalvojumā.
No Eiropas Savienības Padomes 2004. gada 5. novembra dokumenta (Nr. 13788/04, 5. lpp.) izriet, ka šie vārdi tika pievienoti
pēc Zviedrijas Karalistes lūguma.
REACH
regulas redakcijas zviedru valodā 3. panta 5. punktā un 6. panta 3. punktā ir lietots šis pats jēdziens “monomēru vienības”.
No tā izriet, ka jēdziens “monomēru vienības”, kas ir minēts
REACH
regulas 6. panta 3. punktā, attiecas tikai uz izreaģējušiem monomēriem, kas veido polimēru.
Šo apsvērumu nevar apstrīdēt minētās regulas sistēmas izpēte.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas pamata lietā, monomēru vielu reģistrēšanas pienākums nav izņēmums no noteikuma par polimēru
atbrīvošanu no reģistrācijas.
Pirmkārt,
REACH
regulas deviņpadsmitais apsvērums apstiprina pienākumu reģistrēt visas ražotās vai importētās vielas.
Otrkārt,
REACH
regulas 6. pants “Vispārējs pienākums reģistrēt vielas vai to preparātus” norāda uz vispārējo reģistrēšanas principu, nevis
atbrīvojumu no reģistrēšanas.
Turklāt ir jānoraida arī prasītāju pamata lietā arguments, ka šī sprieduma 27. punktā minētā interpretācija padarītu lieku
atbrīvojumu no reģistrēšanas pienākuma, kas attiecas uz polimēriem, kuru paredz
REACH
regulas 2. panta 9. punkts.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka minētās regulas 6. panta 3. punkts attiecas uz monomērām vielām, ko vēl nav reģistrējis augšupējs
piegādes ķēdes dalībnieks.
No tā izriet, ka reģistrēšanas pienākums nevis attiecas uz polimēriem, bet gan uz monomērām vielām ar to īpašībām, kādas tās
ir pirms polimerizācijas.
Visbeidzot, šī sprieduma 27. punktā minēto secinājumu apstiprina
REACH
regulas mērķi, kas ir noteikti regulas pirmajā apsvērumā un 1. panta 1. punktā, proti, nodrošināt augstu cilvēku veselības
aizsardzības un vides aizsardzības līmeni, kā arī vielu brīvu apriti, reizē veicinot konkurenci un novatorismu.
Monomēru vielu reģistrēšanas pienākuma mērķis ir aizsargāt cilvēku veselību un vidi, jo šīm vielām piemīt īpašības, kas var
to apdraudēt.
Mērķis nodrošināt vielu brīvu apriti iekšējā tirgū, reizē veicinot konkurenci un novatorismu, nevar apstrīdēt “monomēru vielu”
definīciju, bet var ietekmēt
REACH
regulas 6. panta 3. punkta spēkā esamību, kas ir aplūkota otrajā jautājumā.
No visa iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka
REACH
regulas 6. panta 3. punktā lietotais jēdziens “monomēra viela” attiecas tikai uz ķīmiski saistītiem monomēriem, kas veido
polimēru.

Par otro jautājumu
Otrajā jautājumā iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai
REACH
regulas 6. panta 3. punkts ir spēkā neesošs tiktāl, ciktāl tas uzliek polimēru ražotājiem un importētājiem pienākumu iesniegt
reģistrācijas pieteikumu par monomērām vielām, kas ir definētas šī sprieduma 38. punktā.

REACH
regulas 6. panta 3. punkta iracionalitāte
Ir jāuzskata, ka šī kritika attiecas uz kritiku par samērīguma principa neievērošanu.
Par samērīguma principa neievērošanu
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka samērīguma princips, kas ir viens no Kopienu tiesību vispārējiem principiem, prasa, lai
līdzekļi, kurus lieto, īstenojot Kopienu tiesību normu, būtu piemēroti attiecīgā mērķa īstenošanai un nepārsniegtu to, kas
ir nepieciešams, lai to sasniegtu (2002. gada 10. decembra spriedums lietā C‑491/01
British American Tobacco (Investments)
un
Imperial Tobacco
,
Recueil
, I‑11453. lpp., 122. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz iepriekšējā punktā minēto apstākļu tiesas kontroli ir jāatzīst Kopienu likumdevējam plaša rīcības brīvība tādā
jomā, par kādu ir runa šajā gadījumā, kurā tam ir jāizdara izvēle ar politiku, ekonomiku un sociālām lietām saistītos jautājumos
un kurā tam ir jāveic sarežģīts novērtējums. Tikai šajā jomā veiktā pasākuma acīmredzama neatbilstība mērķim, ko kompetentās
iestādes vēlas sasniegt, var ietekmēt šāda pasākuma likumību (iepriekš minētais spriedums lietā
British American Tobacco (Investments)
un
Imperial Tobacco
, 123. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir svarīgi noskaidrot, vai monomēru vielu, kas ir definētas šī sprieduma 38. punktā un atbilst
REACH
regulas 6. panta 3. punktā minētajiem kumulatīvajiem nosacījumiem, reģistrēšanas pienākums ir samērīgs līdzeklis, lai sasniegtu
šīs regulas mērķus.
Kā ir atgādināts šī sprieduma 35. punktā, šīs regulas mērķi, kuri ir noteikti tās 1. pantā ir “nodrošināt augstu cilvēku veselības
aizsardzības un vides aizsardzības līmeni, kā arī vielu brīvu apriti, reizē veicinot konkurenci un novatorismu”.
Tomēr, ievērojot
REACH
regulas sešpadsmito apsvērumu, ir jāsecina, ka Kopienu likumdevējs par 6. panta 3. punktā paredzētā reģistrēšanas pienākuma
galveno mērķi ir noteicis pirmo no šiem mērķiem, proti, nodrošināt augstu cilvēku veselības aizsardzības un vides aizsardzības
līmeni.
Līdzeklis, lai sasniegtu minēto mērķi, kā tas ir noteikts
REACH
regulas deviņpadsmitajā apsvērumā, ir reģistrēšanas pienākums, kas ir uzlikts ražotājiem un importētājiem, kurā ietilpst
pienākums sniegt datus par vielām, ko viņi ražo vai importē, izmantot šos datus, lai novērtētu ar šīm vielām saistīto risku,
kā arī izstrādāt un ieteikt atbilstīgus apdraudējuma pārvaldības pasākumus.
Ir jānorāda, ka saskaņā ar
REACH
regulas 6. panta 1. punktu šis reģistrēšanas pienākums attiecas uz visa veida vielām, kas gada laikā ir saražotas vai importētas
Kopienā 1 tonnas vai lielākā apjomā. Turklāt tas attiecas uz vielām, neatkarīgi no tā, vai tās ir klasificētas kā bīstamas,
izņemot skaidri noteiktus gadījumus.
Ievērojot šī sprieduma 38. pantā formulēto secinājumu, šis pienākums attiecas uz ķīmiski saistītiem monomēriem, kas veido
polimēru, bet polimēri no tā ir atbrīvoti.
Attiecībā uz cilvēku veselības aizsardzības un vides aizsardzības mērķi vispirms ir jākonstatē, ka vielu reģistrēšana ir vajadzīga,
lai uzlabotu sabiedrības un profesionāļu iepriekšēju informētību par riskiem, un ka tādēļ šāda reģistrēšana ir jāuzskata par
minētās aizsardzības uzlabošanas līdzekli.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka kaut arī polimēri ir atbrīvoti no reģistrēšanas dēļ praktiskiem iemesliem, kas ir saistīti ar
to ļoti lielo skaitu, ka šī situācija var tikt pārskatīta atbilstoši
REACH
regulas 138. panta 2. punktam līdzko būs iespējams izstrādāt praktiski lietojamu un rentablu paņēmienu, kā izvēlēties polimērus
reģistrēšanai.
Tādējādi pienākums reģistrēt monomēras vielas, kuru skaits ir mazāks nekā polimēru skaits, ļauj uzzināt ne tikai riskus, kurus
rada šīs vielas, bet arī kurus rada monomēri, kuri pēc polimerizācijas ir atrodami atlieku veidā vai monomēru veidā pēc iespējamas
polimēra sadalīšanās.
Kā to savu secinājumu 94. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, izgatavojot polimērus Kopienā, vajadzība reģistrēt monomērus
ir acīmredzama, jo Kopienā monomēras vielas tiek izmantotas kā ķīmiski nesaistīti monomēri un tāpēc ir jābūt zināmai reģistrācijas
informācijai, lai Kopienas teritorijā varētu novērst iespējamos riskus.
Turklāt, importējot Kopienā polimērus, monomēru ķīmiski saistītā formā reģistrēšanas pienākums tādos pašos apstākļos veicina
cilvēku veselības aizsardzību un vides aizsardzību, jo šis pienākums ļauj labāk iepazīt polimērus.
Turklāt šāds monomēru vielu reģistrēšanas pienākums atbilst
REACH
regulas 1. panta 3. punktā minētajam piesardzības principam.
Reģistrēšanas pienākums, kas attiecas uz importētājiem, sekmē taisnīgāku reģistrācijas izmaksu sadali starp ražotājiem Kopienā
un importētājiem.
Šāda vienlīdzīga attieksme palīdz izvairīties no konkurences izkropļojumiem un nodrošina godīgu konkurenci Kopienā.
Kā to norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 105. punktā, Kopienas ražotāju aizsardzība no nelabvēlīgas konkurences situācijas,
kas varētu izrietēt no atšķirīga stāvokļa importētājiem, principā ir pieļaujams Kopienu likumdevēja mērķis.
No tā izriet, ka polimēros ķīmiski saistītu monomēru reģistrēšanas pienākums ir atbilstošs, lai sasniegtu
REACH
regulas mērķus.
Tomēr vēl ir jāpārbauda, vai šis pienākums nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai.
Lai Kopienā nodrošinātu reālu konkurenci, monomēru vielu importētājiem ir jābūt uzliktiem tādiem pašiem pienākumiem kā Kopienas
ražotājiem vai līdzīgiem pienākumiem, kuri rada tādas pašas izmaksas.
Jebkādi citi noteikumi, kas kompensētu reģistrēšanas izmaksu neesamību importētājiem, nebūtu tiem mazāk saistoši.
Līdzīgā veidā jebkādi reģistrēšanas pienākuma ierobežojumi, to piemērojot tikai Kopienā ražotiem monomēriem, būtu pretēji
konkurences un novatorisma mērķim, jo monomēru importēšana par zemāku cenu, neievērojot reģistrēšanas izmaksas, atturētu visus
Kopienas ražotājus sākt vai turpināt pētījumus par šiem monomēriem.
No tā izriet, ka ķīmiski saistītu monomēru vielu, kas veido polimēru, reģistrēšanas pienākums nepārsniedz to, kas ir nepieciešams
REACH
regulas mērķu sasniegšanai.
Tomēr prasītājas pamata lietā apstrīd šī reģistrēšanas pienākuma samērīgumu, uzskatot, pirmkārt, ka importētājiem rodoties
nopietnas praktiskas grūtības, jo viņi nezinot importētā polimēra sastāvu, un, otrkārt, reģistrēšanas procedūras izmaksas
esot ārkārtīgi nesamērīgas salīdzinājumā ar apgrozījumu un attiecīgo vielu daudzumu.
Šajā sakarā ir jānorāda, pirmkārt, ka
REACH
regulas 8. panta 1. punkts paredz iespēju vielu vai to preparātu ražotājiem vai ražotājiem, kas ražo Kopienā importētas vielas,
iecelt ekskluzīvu pārstāvi.
Šis pārstāvis pilda visus pārējos šajā regulā minētos importētāja pienākumus, par to informējot importētājus, kas līdz ar
to tiek uzskatīti par pakārtotiem lietotājiem. Tādējādi reģistrēšanas pienākums ir jāievēro minētajam pārstāvim, kuru ir iecēlis
Kopienā nereģistrēts ražotājs un kurš bauda viņa uzticību.
Otrkārt, attiecībā uz reģistrēšanas procedūras izmaksām, ir jākonstatē, ka procedūra ir identiska neatkarīgi no tā, vai ķimikālijas
ir ražotas Kopienā vai ārpus tās, un ka tādējādi Kopienā nereģistrētiem ražotājiem vai importētājiem nerodas lielākas izmaksas
nekā Kopienas ražotājiem.
Turklāt, kā to savu secinājumu 130. punktā norāda ģenerāladvokāte,
REACH
regula paredz informācijas kopīgu lietošanu, lai samazinātu izmaksas starp vienas un tās pašas vielas reģistrētājiem.
Tādējādi šīs regulas trīsdesmit trešais apsvērums nosaka, ka “lai palielinātu reģistrācijas sistēmas efektivitāti un samazinātu
izmaksas un testus ar mugurkaulniekiem, par vielām būtu jāparedz vienota iesniegšana un informācijas apmaiņa”.
Šo mērķu īstenošanu nodrošina
REACH
regulas 27. panta 3. punkts, kurš paredz informācijas kopīgu lietošanu, lai samazinātu izmaksas reģistrētājiem.
Ņemot vērā potenciālo monomēru vielu ierobežoto skaitu, vielu iepriekšējās reģistrācijas 12 gadu spēkā esamības termiņu, kā
tas ir paredzēts
REACH
regulas 27. pantā, kā arī iespēju kopīgi lietot informāciju, lai samazinātu izmaksas, slogs, ko rada ķīmiski saistītu monomēru,
kas veido polimēru, reģistrēšanas pienākums, nelieks acīmredzami nesamērīgs attiecībā pret preču brīvu apriti iekšējā tirgū,
kur valda godīga konkurence.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
REACH
regulas 6. panta 3. punkts nav spēkā neesošs dēļ samērīguma principa pārkāpuma.
Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Prasītājas pamata lietā apgalvo, ka, kaut arī monomēru vielu reģistrēšanas pienākums ir identisks, Kopienas polimēru ražotāji
varot reģistrēt šīs vielas vieglāk nekā importētāji, jo Kopienas polimēru ražotāji zinot savu produktu sastāvu, bet importētāji
esot atkarīgi no Kopienā nereģistrētu piegādātāju labvēlības.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes vai nediskriminācijas princips paredz, ka līdzīgas situācijas nevar
tikt kvalificētas atšķirīgi un dažādas situācijas savukārt nevar tikt aplūkotas vienādi, ja vien šādai pieejai nav objektīva
pamata (2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑344/04
IATA
un
ELFAA
, Krājums, I‑403. lpp., 95. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka reģistrēšanas pienākums ir identisks Kopienas ražotājiem un importētājiem.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka Kopienā ražoti vai importēti ķīmiski saistīti monomēri, kas veido polimēru, ir līdzīgā situācijā,
jo tie ir savstarpēji aizstājami vai identiski.
Treškārt, Kopienas ražotāji un importētāji atrodas dažādās situācijās, jo pirmajiem ir zināšanas par to produktiem, bet otrajiem
ir jāsaņem informācija no piegādātājiem ārpus Kopienas teritorijas.
Tomēr vienādo attieksmi dažādās situācijās objektīvi pamato iekšējā tirgū piemērojamo konkurences noteikumu ievērošana.
Dažādi attiecoties pret ķīmiski saistītu monomēru vielu importētājiem un šo vielu ražotājiem Kopienā, attieksme pret pirmajiem
būtu labvēlīgāka nekā pret otrajiem.
No tā izriet, ka nav konstatējams vienlīdzības principa pārkāpums un līdz ar to
REACH
regulas 6. panta 3. punkts nav spēkā neesošs dēļ šī principa pārkāpuma.
No visa iepriekš minētā izriet, ka otrā jautājuma pārbaude nav atklājusi nevienu elementu, kas varētu ietekmēt
REACH
regulas 6. panta 3. punkta spēkā esamību.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulas (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu,
vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (
REACH
) un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas
Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu
93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK, 6. panta 3. punktā lietotais jēdziens “monomēra viela” attiecas tikai uz ķīmiski saistītiem
monomēriem, kas veido polimēru;
2)
otrā jautājuma pārbaude nav atklājusi nevienu elementu, kas varētu ietekmēt Regulas Nr. 1907/2006 6. panta 3. punkta spēkā
esamību.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.