CELEX: 62004CJ0484
Valsts pienākumu neizpilde
Sociālā politika
Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība darbā
Direktīva 93/104/EK
Darba laika organizēšana
17. panta 1. punkts
Atkāpes
3. un 5. pants
Tiesības uz minimālo diennakts un nedēļas atpūtu

Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, piemērojot
attiecībā uz darba ņēmējiem, kuru daļa no darba laika nav nomērīta vai normēta vai kuru var noteikt pats darba ņēmējs, atkāpi,
kas paredzēta 17. panta 1. punktā Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvā 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas
aspektiem (OV L 307, 18. lpp.), ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīva 2000/34/EK (OV L 195,
41. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 93/104”), un neveicot vajadzīgos pasākumus darba ņēmēju tiesību uz diennakts un nedēļas
atpūtu īstenošanai, nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar minēto 17. panta 1. punktu un EKL 249. pantu.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīvas 93/104 1. panta 1. punktā ir noteikts drošības un veselības prasību minimums attiecībā uz darba laika organizāciju.
Minētās direktīvas 3. un 5. pants, kas atrodas tās II iedaļā, nosaka darba ņēmēju diennakts un nedēļas atpūtas minimālo laiku.
Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz minimālo diennakts atpūtu,
kam jābūt 11 stundas pēc kārtas katru 24 stundu laikposmā (3. pants), un katru septiņu dienu laikposmā darba ņēmējam ir tiesības
uz nepārtrauktu minimālo atpūtas laiku 24 stundu ilgumā plus 11 stundas diennakts atpūtas, kas minēta 3. pantā (5. panta pirmā
daļa).
Saskaņā ar Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktu:
“Pienācīgi ievērojot vispārējos darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības principus, dalībvalstis var atkāpties no 3.,
4., 5., 6., 8. vai 16. panta, ja, ņemot vērā attiecīgās darbības īpatnības, darba laika ilgums netiek mērīts un/vai ir normēts,
vai to var noteikt paši darba ņēmēji [..].”
Saskaņā ar šīs direktīvas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu dalībvalstis pieņem normatīvus un administratīvus aktus, kas
vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 1996. gada 23. novembrim.
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīva 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem
(OV L 299, 9. lpp.) kopš 2004. gada 2. augusta aizstāja Direktīvu 93/104. Tomēr šī pēdējā minētā direktīva ir tā, kas ir Komisijas
apgalvotā pienākuma neizpildes priekšmets un kura bija piemērojama, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam.

Valsts tiesiskais regulējums
1998. gada Noteikumi par darba laiku (
Working Time Regulations 1998
), redakcijā, kas bija spēkā 1999. gadā (turpmāk tekstā – “
WTR
”), tā 10. pantā, kas transponēja Direktīvas 93/104 3. pantu, paredz, ka pilngadīgam darba ņēmējam katru 24 stundu laikposmu
ir tiesības uz minimālo diennakts atpūtu 11 stundas pēc kārtas.

WTR
11. pants, kas transponēja minētās direktīvas 5. pantu, noteic, ka, ievērojot šī paša 11. panta 2. punktā paredzētos noteikumus,
pilngadīgam darba ņēmējam katru septiņu dienu laikposmā ir tiesības uz nepārtrauktu minimālo atpūtas laiku 24 stundu ilgumā.

WTR
20. panta 2. punkts noteic:
“Ja daļa no darba ņēmēja darba laika ir nomērīta vai normēta vai to nevar noteikt pats darba ņēmējs, bet ja attiecīgās darbības
īpatnības ir tādas, ka, darba devējam to neprasot, darba ņēmējs var arī veikt darbu, kura ilgums nav nomērīts vai normēts
vai kuru tas nosaka pats, 4. panta 1. un 2. punkts un 6. panta 1., 2. un 7. punkts ir piemērojams tikai uz to darba daļu,
kas ir nomērīta vai normēta vai kuru nevar noteikt pats darba ņēmējs.”
Lai darba devējiem un darba ņēmējiem atvieglotu
WTR
izpratni,
Department of Trade and Industry
[Tirdzniecības un rūpniecības ministrija] publicēja rokasgrāmatu, kurā ietvertas vadlīnijas par minēto noteikumu dažādajām
tiesību normām (turpmāk tekstā – “vadlīnijas”).
Saskaņā ar atsevišķām vadlīniju 5. un 6. nodaļas daļām “darba devēji nodrošina, lai darba ņēmēji varētu izmantot savu atpūtas
laiku, bet to pienākums nav pārbaudīt, lai viņi to faktiski izmantotu”.

Pirmstiesas procedūra
2002. gada 21. martā Komisija saskaņā ar EKL 226. pantu nosūtīja Apvienotajai Karalistei brīdinājuma vēstuli, iebilstot pret
to, ka Apvienotā Karaliste ir nepareizi transponējusi Direktīvas 93/104 3., 5., 8. pantu un 17. panta 1. punktu. Apvienotās
Karalistes iestādes atbildēja ar 2002. gada 31. maija vēstuli.
Komisija, nebūdama apmierināta ar šo atbildi, 2003. gada 2. maijā nosūtīja Apvienotajai Karalistei argumentētu atzinumu, aicinot
šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu savus no Direktīvas 93/104 izrietošos pienākumus divu mēnešu termiņā
no šī atzinuma paziņošanas brīža.
Ar 2003. gada 30. jūnija vēstuli minētās dalībvalsts iestādes atbildēja uz argumentēto atzinumu, norādot, ka grozījums attiecībā
uz darba ņēmēju nakts stundu aprēķinu saskaņā ar Direktīvas 93/104 8. pantu bija publicēts, un uzsverot to, ka valsts transponēšanas
pasākumi, tai skaitā vadlīnijas, attiecībā uz šīs direktīvas 17. panta 1., 3. un 5. punktu bija atbilstoši šai direktīvai.
Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.

Par prasību

Par pirmo iebildumu jautājumā par Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktā paredzēto atkāpi
Savā pirmajā iebildumā Komisija norāda, ka
WTR
20. panta 2. punkts pārsniedz Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktā noteiktās atkāpes robežas. Šādu atkāpi piemēro tikai
attiecībā uz darba ņēmējiem, kuru kopējais darba laika ilgums netiek nomērīts vai nav normēts vai to var noteikt paši darba
ņēmēji. Taču Komisija atzīst, ka
WTR
gadījumos, kad darba ņēmēja darba laika ilgums ir tikai daļēji nomērīts, normēts vai paša darba ņēmēja noteikts, paredz,
ka noteikumi par darba nedēļas ilgumu un nakts darbu ir piemērojami vienīgi uz to darba daļu, kas ir nomērīta, normēta vai
kuru nevar noteikt pats darba ņēmējs.
Apvienotā Karaliste savā iebildumu rakstā norāda, ka tā vairs neapstrīd šo iebildumu un ka tā uzņemas atcelt apstrīdēto
WTR
tiesību normu. Tiesas sēdes laikā tā apgalvoja, ka noteikumi, kas groza
WTR
20. panta 2. punktu, stāsies spēkā 2006. gada 6. aprīlī.
Savā replikas rakstā Komisija uzsver, ka Apvienotā Karaliste vēl nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai valsts noteikumi atbilstu
Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktam, un ka tādējādi tās prasības priekšmets paliek nemainīgs.
Jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda
tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un ka pēc tam sekojošās izmaiņas Tiesa nevar ņemt vērā (skat.
it īpaši 2004. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑420/02 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑11175. lpp., 23. punkts, un 2005. gada
14. jūlija spriedumu lietā C‑433/03 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6985. lpp., 32. punkts).
Jautājumā par Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktā ietverto atkāpes piemērošanas jomu no paša šīs tiesību normas teksta izriet,
kā to pareizi norādīja Komisija, ka šī atkāpe ir piemērojama vienīgi attiecībā uz darba ņēmējiem, kuru kopējais darba laika
ilgums netiek mērīts vai normēts vai to var noteikt paši darba ņēmēji, ņemot vērā veiktās darbības īpatnību.
Šajā lietā ir skaidrs, ka, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, Apvienotā Karaliste nebija veikusi vajadzīgos
pasākumus, lai izpildītu minēto tiesību normu, tāpēc Komisijas pirmais iebildums ir uzskatāms par pamatotu.

Par otro iebildumu jautājumā par vadlīnijām un Direktīvas 93/104 3. un 5. pantā paredzēto atpūtas laiku
Par pieņemamību
Apvienotā Karaliste uzskata, ka Komisijas otrais iebildums ir noraidāms kā nepieņemams. Pirmkārt, tā norāda, ka argumentētajā
atzinumā Komisija ir vienīgi kritizējusi vadlīnijas, taču prasības pieteikumā nav ievērotas šīs robežas, jo prasības pieteikumā
runa ir par to, ka nepastāv atbilstoši pasākumi, kas garantētu Direktīvas 93/104 pilnīgu un efektīvu transponēšanu, tādējādi
pārsniedzot argumentētā atzinuma apjomu.
Otrkārt, Apvienotā Karaliste uzskata, ka atsauce uz vispārēju pienākumu, kas dalībvalstīm uzlikts, pamatojoties uz EKL 249. panta
trešo daļu, ir nepietiekams arguments gadījumos, kad runa ir par attiecīgās direktīvas nepareizu transponēšanu, kas bija jāapstrīd.
Komisijas pienākums ir skaidri un katrā jautājumā identificēt ikvienu jomu, kurā dalībvalstu veiktie pasākumi nav pietiekami,
lai nodrošinātu attiecīgās direktīvas pareizu transponēšanu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pirmstiesas procedūras mērķis, no vienas puses, ir attiecīgajā
gadījumā ļaut dalībvalstij izpildīt no Kopienu tiesībām izrietošos pienākumus un, no otras puses, ļaut lietderīgi pielietot
tās aizstāvības izvirzītos pamatus pret Komisijas izvirzītajiem iebildumiem (skat. it īpaši 2001. gada 10. maija spriedumu
lietā C‑152/98 Komisija/Nīderlande,
Recueil
, I‑3463. lpp., 23. punkts, un 2005. gada 10. novembra spriedumu lietā C‑29/04 Komisija/Austrija, Krājums, I‑9705. lpp., 25. punkts).
No tā, pirmkārt, izriet, ka atbilstoši EKL 226. pantam celtas prasības priekšmetu ierobežo šajā pantā paredzētā pirmstiesas
procedūra un ka tādējādi argumentētā atzinuma un prasības pamatā jābūt identiskiem iebildumiem (skat. it īpaši iepriekš minēto
spriedumu lietā Komisija/Austrija, 26. punkts). Tomēr šī prasība nevar būt tik plaša, lai jebkurā gadījumā pieprasītu pilnīgu
sakritību starp iebildumu formulējumu argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā un prasījumos prasības pieteikumā, ja strīda
priekšmets, kāds tas ir noteikts argumentētajā atzinumā, nav ticis paplašināts vai grozīts (skat. it īpaši 2005. gada 7. jūlija
spriedumu lietā C‑147/03 Komisija/Austrija, Krājums, I‑5969. lpp., 24. punkts).
Otrkārt, argumentētajā atzinumā ir jāietver detalizētu un loģisku iemeslu izklāsts, kas radīja Komisijai pārliecību, ka ieinteresētā
valsts ir pārkāpusi vienu no pienākumiem, kas tai ir uzlikti saskaņā ar Kopienu tiesībām (skat. it īpaši 2002. gada 15. janvāra
spriedumu lietā C‑439/99 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑305. lpp., 12. punkts, un iepriekš minēto 2005. gada 10. novembra spriedumu lietā Komisija/Austrija, 27. punkts).
Šajā lietā kā no argumentētā atzinuma, tā arī no Komisijas prasības pieteikuma nepārprotami izriet, ka Komisijas otrais norādītais
iebildums attiecas uz to, ka vadlīniju veidā tiek saglabāts tiešs darba devējiem adresēts rīkojums, lai norādītu, ka to pienākums
nav nodrošināt, ka darba ņēmēji faktiski izmanto savu atpūtas laiku. Šādos apstākļos Komisija uzskata, ka Apvienotā Karaliste
nav veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai panāktu, ka tiek sasniegts Direktīvas 93/104 mērķis.
Prasības priekšmets, kas bija skaidri noteikts, netika mainīts procesa laikā un tādējādi Apvienotās Karalistes pirmais iebildums
par nepieņemamību ir noraidāms.
Jautājumā par Apvienotās Karalistes argumentu par to, ka nepietiek atsaukties uz EKL 249. panta trešo daļu, lai pierādītu
Direktīvas 93/104 nepareizu transponēšanu, jāatgādina, ka Komisijas otrais iebildums skar nevis jautājumu par šīs direktīvas
3. un 5. panta nepareizu transponēšanu pašu par sevi, bet gan to, ka vadlīniju veidā pastāv valsts tiesību normas, kuras var
veicināt šai direktīvai neatbilstošu praksi saistībā ar darba ņēmēju tiesībām uz diennakts un nedēļas atpūtu, jo šāds iebildums
nepārprotami izriet no argumentētā atzinuma un prasības pieteikuma teksta.
Šajā lietā gan no pirmstiesas procedūras, gan no procesa Tiesā izriet, ka Apvienotā Karaliste noteikti varēja norādīt savus
aizstāvības argumentus pret Komisijas izteiktajiem iebildumiem šajā jautājumā, jo tie pietiekami detalizētā veidā bija izklāstīti,
lai ļautu šai dalībvalstij uz tiem lietderīgi atbildēt. Tas, ka Komisija izvēlējās pamatot savu otro iebildumu tikai ar EKL
249. panta trešo daļu, nevis ar Direktīvas 93/104 3. un 5. pantu, kas ir šīs direktīvas panti, kuri netieši ir lietas pamatā,
bet kuru formāla transponēšana
WTR
nav kā tāda Komisijas prasības priekšmets, nevar šādos apstākļos novest pie Komisijas otrā iebilduma nepieņemamības.
Tādējādi Apvienotās Karalistes otrais norādītais nepieņemamības iebildums ir noraidāms un šādos apstākļos Komisijas otrais
iebildums ir atzīstams par pieņemamu.
Pēc būtības
Komisija uzskata, ka vadlīnijas pieļauj un veicina Direktīvas 93/104 pienākumu neizpildi. Darba devēji tiek informēti par
to, ka tiem nav jānodrošina, lai darba ņēmēji pieprasītu izmantot un patiešām izmantotu atpūtas laiku, uz kuru viņiem ir tiesības,
bet jādara tā, lai tiem, kas vēlas izmantot šādu atpūtas laiku, tas netiktu liegts. Komisija norāda, ka šādi tiešā veidā darba
devējiem adresēts rīkojums, izmantojot vadlīnijas, tos attur nodrošināt to, lai darba ņēmēji izmantotu ar minēto direktīvu
noteiktos minimālos diennakts un nedēļas atpūtas pienākumus.
Apvienotā Karaliste uzskata, ka vadlīnijas, nepavisam neveicinot valsts transponēšanas noteikumu neievērošanu, uzsvaru liek
uz darba devēju pienākumu darīt tā, lai darba ņēmēji varētu izmantot tiem pienākošos atpūtas laiku, atzīstot šajā sakarā minēto
darba devēju atbildības robežas. Darba devējiem nav jāuzvedas tā, ka darba ņēmējiem tiek traucēts izmantot tiem pienākošos
atpūtu, piemēram, uzliekot tādus darba pienākumus, kas nav savienojami ar šādu atpūtu.
Apvienotā Karaliste norāda, ka Direktīvas 93/104 interpretācija, saskaņā ar kuru tā ne tikai prasa to, lai darba devēji atļauj
darba ņēmējiem izmantot paredzēto atpūtas laiku, bet arī uzliek pienākumu darba ņēmējiem izmantot šo atpūtu, neizriet ne no
vienas minētās direktīvas valodu versijas un tā ir nerealizējama un neskaidra, ņemot vērā radīto nenoteiktību jautājumā par
to pasākumu apjomu, kurus darba devējiem būtu jāveic, un apstākļiem, kurus ņemot vērā būtu iespējams uzskatīt, ka atpūta ir
tikusi pienācīgi izmantota.
Jautājumā par Direktīvas 93/104 mērķi ir svarīgi atgādināt, ka no EK līguma 118.A panta (EK līguma 117.–120. pantu aizstāja
ar EKL 136.–143. pantu), kas ir minētās direktīvas tiesiskais pamats, no direktīvas preambulas pirmā, ceturtā, septītā un
astotā apsvēruma, 1989. gada 9. decembra Eiropadomes tikšanās laikā Strasbūrā pieņemtās Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām
pamattiesībām, kas minēta EKL 136. pantā un kuras 8. punkts un 19. punkta pirmā daļa ir minēti šīs direktīvas preambulas ceturtajā
apsvērumā, kā arī no direktīvas 1. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka tās mērķis ir noteikt minimālās prasības, lai uzlabotu
darba ņēmēju dzīves un darba apstākļus, tuvinot valsts tiesību normas tai skaitā attiecībā uz darba laika ilgumu (skat. it
īpaši 2001. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑173/99
BECTU
,
Recueil
, I‑4881. lpp., 37. punkts, un 2005. gada 1. decembra spriedumu lietā C‑14/04
Dellas
u.c., Krājums, I‑10253. lpp., 40. punkts).
Saskaņā ar šiem pašiem noteikumiem šī saskaņošana darba laika organizācijas jomā Kopienu līmenī ir vērsta uz to, lai garantētu
labāku darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, piešķirot tiem minimālos atpūtas laikposmus, it īpaši diennakts un
nedēļas atpūtu, kā arī adekvātus pārtraukumus, un paredzot maksimālo nedēļas darba laika vidējo ilgumu 48 stundu apmērā, kas
ir maksimālā robeža, attiecībā uz kuru ir skaidri norādīts, ka tajā ietvertas arī virsstundas (skat. iepriekš minētos spriedumus
lietā
BECTU
, 38. punkts, un lietā
Dellas
u.c., 41. punkts).
Saskaņā ar Direktīvas 93/104 3. un 5. panta noteikumiem dalībvalstīm ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai ikvienam darba ņēmējam
būtu tiesības attiecīgi uz minimālo atpūtas laiku, kam jābūt 11 stundas pēc kārtas katru 24 stundu laikposmā, un katru septiņu
dienu laikposmā tiesības uz nepārtrauktu minimālo atpūtas laiku 24 stundu ilgumā plus 11 stundas diennakts atpūtas, kas paredzētas
minētajā 3. pantā. Šie noteikumi uzliek dalībvalstīm skaidrus un precīzus rezultāta pienākumus attiecībā uz šo tiesību uz
atpūtu izmantošanu.
Turklāt gan attiecībā uz Direktīvas 93/104 formulējumu, gan arī attiecībā uz tās mērķi un sistēmu dažādie noteikumi, kas tajā
paredzēti attiecībā uz minimālajiem atpūtas laikiem, veido īpaši nozīmīgus Kopienu sociālo tiesību noteikumus, kurus kā minimālu
normu, kas vajadzīga drošības un veselības aizsardzības nodrošināšanai, ir jābūt tiesībām izmantot katram darba ņēmējam (skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā
BECTU
, 43. un 47. punkts; 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01
Pfeiffer
u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 100. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Dellas
u.c., 49. punkts).
Tādējādi gan no Direktīvas 93/104 3. un 5. panta, gan no tās preambulas astotā apsvēruma, saskaņā ar kuru darba ņēmējiem ir
tiesības uz minimālajiem atpūtas laikposmiem, gan arī no šīs direktīvas sasniedzamajiem mērķiem, kas atgādināti šī sprieduma
35.–38. punktā, un no tajā ieviestās sistēmas izriet, ka darba ņēmējiem ir faktiski jāizmanto šajā direktīvā paredzētā diennakts
un nedēļas atpūta.
Tomēr ir vienlīdz jānodrošina tiesību, kas darba ņēmējiem piešķirtas ar Direktīvu 93/104, lietderīgā iedarbība, kas dalībvalstīm
uzliek pienākumu nodrošināt, ka tiek ievērota katra ar šo direktīvu noteiktā minimālā prasība, ieskaitot tiesības faktiski
izmantot atpūtu (iepriekš minētais spriedums lietā
Dellas
u.c., 53. punkts). Šī faktiski ir vienīgā interpretācija, kas atbilst minētās direktīvas mērķim – garantēt efektīvu darba
ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, ļaujot tiem faktiski izmantot tiem pienākošos minimālos atpūtas laikposmus (skat.
2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑151/02
Jaeger
,
Recueil
, I‑8389. lpp., 70. punkts).
Kā Tiesa ir jau lēmusi, ņemot vērā Direktīvas 93/104 pamatmērķi aizsargāt efektīvā veidā darba ņēmēju drošību un veselību,
ikvienam no viņiem ir jābūt tiesībām uz atbilstošu atpūtas laiku, kam ir jābūt ne tikai efektīvam, ļaujot attiecīgajām personām
atgūties no darba radītā noguruma, bet arī tam jābūt profilaktiskam, lai cik vien iespējams samazinātu darba ņēmēju drošības
un veselības pasliktināšanās risku, ko var radīt darba laika uzkrāšanās bez vajadzīgās atpūtas (iepriekš minētais spriedums
lietā
Jaeger
, 92. punkts).
Dalībvalsts, kas tiesību aktā, kurā transponēta Direktīva 93/104, paredz, ka darba ņēmēji var izmantot šīs tiesības uz atpūtu
un kas vadlīnijās, kuras ir adresētas darba devējiem un darba ņēmējiem jautājumā par minēto tiesību īstenošanu, norāda, ka
darba devējam tomēr nav pienākums nodrošināt, lai darba ņēmēji efektīvi izmantotu šīs tiesības, nenodrošina nedz minētās direktīvas
3. un 5. pantā noteikto minimālo prasību, nedz tās pamatmērķa ievērošanu.
Kā to pareizi atzina ģenerāladvokāte savu secinājumu 67. punktā un kā to turklāt norādīja Komisija tiesas sēdē, Direktīvā
93/104 paredzēto pienākumu ievērošana nevar principā būt tik strikta un piespiest darba devēju likt saviem darba ņēmējiem
patiešām izmantot tiem pienākošos atpūtas laiku. Darba devēja atbildība jautājumā par minētajā direktīvā paredzēto atpūtas
laiku nevar būt neierobežojoša.
Tomēr šajā lietā, ierobežojot pienākumus, kas jautājumā par darba ņēmēju tiesībām efektīvi izmantot Direktīvas 93/104 3. un
5. pantā noteikto minimālo atpūtas laiku uzlikti darba devējiem, un it īpaši ļaujot saprast, ka gadījumā, ja viņi nevar neļaut
to, ka darba ņēmēji izmanto šo atpūtas laiku, viņiem nav nekāda pienākuma darīt tā, lai darba ņēmēji varētu faktiski izmantot
šīs tiesības, vadlīnijas nepārprotami var atņemt minētās direktīvas 3. un 5. pantā noteiktajām tiesībām to saturu un tās neatbilst
šīs direktīvas mērķim, kas minimālo atpūtas laiku uzskata par neatņemamu darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības sastāvdaļu
(šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
BECTU
, 49. punkts).
Saistībā ar Apvienotās Karalistes argumentu par to, ka no paša Direktīvas 93/104 formulējuma izriet, ka skaidri tiek nošķirts
direktīvas 3., 4., 5. un 7. pants, kas atsaucas uz konkrēta darba ņēmēja tiesībām un paredz vienkārši tiesības, no šīs pašas
direktīvas 6. un 8. panta, kas skaidri uzliek precīzu rezultāta pienākumu jautājumā par darba laika ilguma ierobežošanu, pietiek
atzīmēt, ka šādu interpretāciju neapstiprina nedz minētās direktīvas dažādās valodu versijas, nedz Tiesas judikatūra par šo
direktīvu, tās mērķi un tajā noteiktajām tiesībām uz atpūtu.
Saistībā ar Direktīvas 93/104 7. panta 1. punktu, kas, izmantojot tādu pašu tekstu, kāds lasāms direktīvas 3. un 5. pantā,
paredz, ka dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka katram darba ņēmējam “ir tiesības” uz vismaz četras
nedēļas ilgu apmaksātu gadskārtējo atvaļinājumu, Tiesa savā iepriekš minētā sprieduma lietā
BECTU
44. punktā ir arī lēmusi, ka saskaņā ar šo tiesību normu darba ņēmējam ir jābūt tiesībām uz faktisku atpūtu, rūpējoties par
viņa drošības un veselības efektīvu aizsardzību.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka, piemērojot Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktā paredzēto atkāpi darba
ņēmējiem, kuru daļa no darba laika ilguma nav nomērīta vai normēta vai kuru var noteikt pats darba ņēmējs, un neveicot vajadzīgos
pasākumus, lai ieviestu darba ņēmēju tiesības uz diennakts un nedēļas atpūtu, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 1., 3. un 5. punktu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Apvienotajai
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Apvienotajai Karalistei
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
piemērojot uz darba ņēmējiem, kuru daļa no darba laika ilguma nav nomērīta vai normēta vai kuru var noteikt pats darba ņēmējs,
atkāpi, kas paredzēta 17. panta 1. punktā Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvā 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas
aspektiem, ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīva 2000/34/EK, un neveicot vajadzīgos pasākumus,
lai ieviestu darba ņēmēju tiesības uz diennakts un nedēļas atpūtu, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav
izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 1., 3. un 5. punktu;
2)
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.