CELEX: 62009CJ0001
Valsts atbalsti
EKL 88. panta 3. punkts
Nelikumīgi atbalsti, kas atzīti par saderīgiem ar kopējo tirgu
Komisijas lēmuma atcelšana
Valsts tiesas
Prasība par prettiesiski īstenotu atbalstu atgūšanu
Tiesvedības apturēšana līdz jauna Komisijas lēmuma pieņemšanai
Atgūšanas pienākumu ierobežojoši ārkārtas apstākļi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 88. panta 3. punktu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
Centre d’exportation du livre français
(turpmāk tekstā – “
CELF
”) un kultūras un komunikāciju ministru pret
Société internationale de diffusion et d’édition
(turpmāk tekstā – “
SIDE
”) par
CELF
piešķirto Francijas valsts atbalstu.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

Prāvas rašanās fakti un process Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā

CELF
, kooperatīva sabiedrība, līdz 2009. gadam veica eksporta brokera darbības.
Tās uzdevums bija tieši izpildīt grāmatu, brošūru un dažādu saziņas palīglīdzekļu pasūtījumus uz ārzemēm, kā arī Francijas
aizjūras zemēm un teritorijām, bet vispārīgāk – veikt visas darbības, kuru mērķis it īpaši ir veicināt franču kultūras izplatību
visā pasaulē, izmantojot šos līdzekļus.
No 1980. līdz 2002. gadam
CELF
, lai kompensētu papildu izmaksas par nelielajiem pasūtījumiem, kurus iesniedz ārvalstīs dibinātas grāmatnīcas, saņēma darbības
subsīdijas no Francijas valsts.
Pēc sūdzības, kuru 1992. gadā iesniedza
CELF
konkurente
SIDE
, Eiropas Kopienu Komisija ar 1993. gada 18. maija Lēmumu NN 127/92, kura paziņojums tika publicēts
Eiropas Kopienu Oficiālā Vēstneša
1993. gada 25. jūnija izdevumā (OV C 174, 6. lpp.), atzina attiecīgo atbalstu saderīgumu ar kopējo tirgu. Tādējādi tā uzskatīja,
ka nav pamata celt iebildumus.
Ar 1995. gada 18. septembra spriedumu lietā T‑49/93
SIDE
/Komisija (
Recueil
, II‑2501. lpp.) Pirmās instances tiesa šo lēmumu atcēla tiktāl, ciktāl tas attiecās uz subsīdijām, kas piešķirtas vienīgi
CELF
, lai kompensētu papildu izmaksas par franču valodas grāmatu nelielajiem pasūtījumiem, kurus iesniedz ārvalstīs dibinātas
grāmatnīcas. Tā uzskatīja, ka Komisijai esot vajadzējis uzsākt EK līguma 93. panta 2. punktā (tagad – EKL 88. panta 2. punkts)
paredzēto, uz sacīkstes principu balstīto procedūru.
Komisija ar 1998. gada 10. jūnija Lēmumu 1999/133/EK par valsts atbalstu
Coopérative d’exportation du livre français
(
CELF
) (OV L 44, 37. lpp.) konstatēja pabalstu nelikumību, bet vēlreiz atzina to saderību ar kopējo tirgu.
Pirmās instances tiesa ar 2002. gada 28. februāra spriedumu lietā T‑155/98
SIDE
/Komisija (
Recueil
, II‑1179. lpp.) šo lēmumu tiktāl, ciktāl ar to attiecīgie atbalsti bija atzīti par saderīgiem ar kopējo tirgu, atcēla, pamatojot
lēmumu ar to, ka Komisija attiecībā uz konkrētā tirgus definīciju esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Komisija ar 2004. gada 20. aprīļa Lēmumu 2005/262/EK par Francijas sniegto palīdzību franču grāmatu eksportēšanas kooperatīvam
(
CELF
) (OV L 85, 27. lpp.) trešo reizi atzina pabalstu saderīgumu ar kopējo tirgu.
Pirmās instances tiesa ar 2008. gada 15. aprīļa spriedumu lietā T‑348/04
SIDE
/Komisija (Krājums, II‑625. lpp.) šo apstiprinošo lēmumu atcēla, pamatojoties uz to, ka Komisija, pirmkārt, esot pieļāvusi
kļūdu tiesību piemērošanā, EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu piemērojot attiecībā uz laika posmu pirms 1993. gada 1. novembra
tā vietā, lai piemērotu materiālās tiesību normas, kas bija spēkā attiecīgajā laika posmā, un, otrkārt, pārbaudot apstrīdēto
atbalstu saderīgumu ar kopējo tirgu, esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Komisija 2009. gada 8. aprīlī pieņēma lēmumu par 1996. gadā uzsāktās formālās pārbaudes procedūras pagarināšanu, lai izklāstītu
savas šaubas par attiecīgo atbalstu saderīgumu ar kopējo tirgu, ņemot vērā iepriekš minēto Pirmās instances tiesas 2008. gada
15. aprīļa spriedumu lietā
SIDE
/Komisija un ļautu Francijas Republikai, kura ir šo atbalstu saņēmēja, un citām ieinteresētajām personām no jauna paust savu
viedokli pirms galīgā lēmuma pieņemšanas.

Tribunal de commerce de Paris
[Parīzes Tirdzniecības tiesa] ar 2009. gada 25. aprīļa spriedumu, izvērtējot
CELF
finanšu situāciju, pret šo uzņēmumu uzsāka drošības procedūru, nosakot sešu mēnešu novērošanas laiku.
Šī tiesa ar 2009. gada 9. septembra spriedumu, konstatējot, ka nav kompromisa risinājuma un esošā pasivitāte izslēdz turpinātības
plānu, pasludināja
CELF
likvidācijas procesu un iecēla likvidatoru.
Atbilstoši informācijai, kas Tiesai tika sniegta tiesas sēdes laikā,
CELF
pēc šī pēdējā sprieduma savu darbību pārtrauca.

Tiesvedība iesniedzējtiesā un prejudiciālie jautājumi

CELF
un kultūras un komunikāciju ministrs
Conseil d’État
[Valsts Padomē] iesniedza apelācijas sūdzības par
Cour administrative d’appel de Paris
[Parīzes Administratīvās tiesas] 2004. gada 5. oktobra spriedumu, ar kuru valstij pēc
SIDE
prasības tika uzlikts pienākums uzsākt
CELF
par ārvalstu grāmatnīcu iesniegto grāmatu nelielo pasūtījumu izpildi pārskaitīto atbalstu atgūšanu trīs mēnešu laikā, sākot
no sprieduma paziņošanas datuma, paredzot kavējuma naudu EUR 1000 apmērā par katru kavējuma dienu.
Šo sūdzību ietvaros prasītāji apgalvoja, ka
Cour administrative d’appel de Paris
esot bijis jānospriež, ka šajā gadījumā apstāklis, ka Komisija ir apstiprinājusi atbalsta saderību ar kopējo tirgu, ir šķērslis
atbalsta atgūšanas pienākumam, kas principā izriet no prettiesiskuma dalībvalsts atbalsta pasākumu īstenošanā, neievērojot
EKL 88. panta 3. punktu.

Conseil d’État
ar 2006. gada 29. marta spriedumu nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Pirmkārt, vai [EKL] 88. pants atļauj valstij, kuras atbalsts uzņēmumam ir nelikumīgs, ja tā nelikumība ir konstatēta šīs valsts
tiesās, pamatojoties uz to, ka tas nav bijis iepriekš paziņots [..] Komisijai saskaņā ar šī paša 88. panta 3. punktā paredzētajiem
nosacījumiem, neatgūt šo atbalstu no saņēmēja komersanta, tādēļ ka Komisija, pie kuras vērsusies trešā persona, ir atzinusi
atbalstu par saderīgu ar kopējā tirgus noteikumiem un līdz ar to ir efektīvi īstenojusi ekskluzīvo kontroli, ko tā veic attiecībā
uz šo saderīgumu ar kopējo tirgu?
2)      Otrkārt, ja šis atmaksas pienākums ir spēkā, vai atmaksājamo summu aprēķinā ir jāņem vērā laikposmi, kuros [..] Komisija attiecīgo
atbalstu atzina par saderīgu ar kopējā tirgus noteikumiem, pirms šos lēmumus atcēla [..] [Pirmās instances tiesa]?”
Atbildot uz šiem jautājumiem, Tiesa 2008. gada 12. februāra spriedumā lietā C‑199/06
CELF
un
ministre de la Culture et de la Communication
(Krājums, I‑469. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
CELF
I”) nosprieda:
“1)      EKL 88. panta 3. punkta pēdējais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai nav jāpiespriež tāda atbalsta atgūšana,
kas ir īstenots pretēji šim noteikumam, ja [..] Komisija ir pieņēmusi galīgu lēmumu, ar ko konstatē minētā atbalsta saderību
ar kopējo tirgu EKL 87. panta nozīmē. Saskaņā ar Kopienu tiesībām tai atbalsta saņēmējam ir jāpiespriež procentu maksāšana
par nelikumības periodu. Valsts tiesību ietvaros šī tiesa vajadzības gadījumā var piespriest arī nelikumīgā atbalsta atgūšanu,
neierobežojot dalībvalsts tiesības vēlāk īstenot šo atbalstu no jauna. Tāpat valsts tiesai var nākties apmierināt prasības
par tādu zaudējumu atlīdzību, kas radušies atbalsta nelikumības dēļ;
2)      tādos procesuālos apstākļos, kādi ir pamata prāvā, no EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikuma izrietošais pienākums novērst
atbalsta nelikumības sekas, runājot par to summu aprēķinu, kas ir jāatmaksā saņēmējam, izņemot ārkārtas apstākļus, attiecas
arī uz periodu no [..] Komisijas lēmuma, ar ko konstatēta šī atbalsta saderība ar kopējo tirgu, pieņemšanas līdz minētā lēmuma
atcelšanai Kopienu tiesā.”
Pamatojoties uz šīm atbildēm,
Conseil d’État
ar 2008. gada 19. decembra spriedumu pieprasīja kultūras un komunikāciju ministram uzsākt procentu piedziņu no
CELF
par nelikumīgajiem atbalstiem par šādiem laika posmiem:
–        no 1980. gada, kad sākās nelikumīgo atbalstu izmaksa, līdz lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu pieņemšanas dienai;
–        no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu pieņemšanas dienas līdz dienai, kad tiks galīgi konstatēts šo atbalstu saderīgums
ar kopējo tirgu vai kad tiks galīgi uzsākta minēto atbalstu atgūšana.
Attiecībā uz jautājumu par piešķirto atbalstu pamata summu atmaksu
Conseil d’État
uzskatīja, ka prāvas risinājums ir atkarīgs no Kopienu tiesību interpretācijas, jo pēc sprieduma lietā
CELF
I Pirmās instances tiesa ar iepriekš minēto 2008. gada 15. aprīļa spriedumu lietā
SIDE
/Komisija ir noteikusi jaunu atcelšanu.
Līdz ar to
Conseil d’État
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai valsts tiesa var apturēt tiesvedību jautājumā par valsts atbalsta atgūšanu līdz brīdim, kad [..] Komisija būs pieņēmusi
galīgo lēmumu par valsts atbalsta saderību ar kopējā tirgus noteikumiem, ja Kopienu tiesa ir atcēlusi pirmo Komisijas lēmumu,
ar kuru šis valsts atbalsts ticis atzīts par saderīgu [ar kopējo tirgu]?
2)      Ja Komisija trīs reizes ir atzinusi, ka valsts atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, pirms [Pirmās instances tiesa] šos lēmumus
atcēla, vai šādu situāciju var uzskatīt par ārkārtas apstākli, kura rezultātā valsts tiesa varētu ierobežot pienākumu atgūt
valsts atbalstu?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai valsts tiesa, kurā, pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu, ir celta
prasība par nelikumīga valsts atbalsta atgūšanu, var apturēt lēmuma par šo jautājumu pieņemšanu līdz brīdim, kad pēc iepriekšēja
pozitīva lēmuma atcelšanas Komisija būs lēmusi par atbalstu saderīgumu ar kopējo tirgu.
Sprieduma lietā
CELF
I 61. un 63. punktā Tiesa ir norādījusi, ka:
–        saskaņā ar EKL 231. panta pirmo daļu, ja prasība atcelt tiesību aktu ir pamatota, Kopienu tiesa apstrīdēto aktu pasludina
par spēkā neesošu
ab initio
, līdz ar to lēmums par atcelšanu apstrīdēto aktu atceļ ar atpakaļejošu spēku attiecībā uz visām personām;
–        datumā, kad Kopienu tiesa atceļ pozitīvu lēmumu, attiecīgais atbalsts tiek uzskatīts par tādu, kas ar atcelto lēmumu nav atzīts
par saderīgu ar kopējo tirgu.
No tā izriet, ka tāda situācija, kāda ir aplūkota pamata lietā, ir analoga situācijai, kad valsts tiesā būtu celta prasība,
pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu, lai gan Komisija vēl nebūtu pieņēmusi lēmumu par pārbaudāmā atbalsta saderīgumu ar
kopējo tirgu.
Tomēr jānorāda, ka EKL 88. panta 3. punktā valstu tiesām ir noteikts uzdevums līdz Komisijas galīgā lēmuma pieņemšanai aizsargāt
indivīdu tiesības gadījumā, ja valsts iestādes neievēro ar šo normu noteikto aizliegumu (spriedums lietā
CELF
I, 38. punkts).
Šajā ziņā Tiesa 1996. gada 11. jūlija spriedumā lietā C‑39/94
SFEI
u.c. (
Recueil
, I‑3547. lpp., 44. un 50.–53. punkts) būtībā jau ir nospriedusi, ka:
–        tas, ka Komisija uzsāk pārbaudes procedūru, neatceļ valsts tiesu pienākumu aizsargāt indivīdu tiesības gadījumā, ja nav izpildīts
iepriekšējas paziņošanas pienākums;
–        ja ir iespējams, ka dažreiz tas var notikt, pirms valsts tiesa pieņem galīgo spriedumu, piemēram, ja tā Komisijai lūdz skaidrojumus
par valsts atbalsta jēdziena interpretāciju, kas tai ir jāsniedz, vai ja tā Tiesai uzdod prejudiciālu jautājumu, tai ir jāizvērtē
nepieciešamība noteikt pagaidu pasākumus, lai aizsargātu lietas dalībnieku intereses.
Tāpat Tiesa ir uzsvērusi valsts tiesas pienākumu neatlikt pieteikumu par aizsargpasākumu noteikšanu izskatīšanu.
EKL 88. panta 3. punkta pēdējais teikums ir izstrādāts ar preventīvu mērķi nodrošināt, lai nekad netiktu īstenoti ar kopējo
tirgu nesaderīgi atbalsti. Šādi noteikta preventīva kārtība paredz, ka tikai ar kopējo tirgu saderīgs atbalsts tiek īstenots.
Lai sasniegtu šo mērķi, atbalsta plāna īstenošana tiek atlikta līdz brīdim, kad šaubas par tā saderību tiek kliedētas ar galīgu
Komisijas lēmumu (iepriekš minētā sprieduma lietā
CELF
I 47. un 48. punkts).
Līdz ar to valstu tiesām noteiktā uzdevuma mērķis ir noteikt piemērotus pasākumus atbalsta īstenošanas nelikumības novēršanai,
lai laikā līdz Komisijas lēmuma pieņemšanai šis atbalsts nepaliktu ieguvēja brīvā rīcībā.
Lēmumam apturēt tiesvedību faktiski būtu tādas pašas sekas kā lēmumam noraidīt pieteikumu par aizsargpasākumu noteikšanu.
Sekas tam būtu tādas, ka pirms Komisijas lēmuma nebūtu pieņemts neviens lēmums par šī pieteikuma pamatotību. Tas dotu iespēju
saglabāt atbalstu laikā, kad ir aizliegta tā īstenošana, kas būtu nesaderīgi ar pašu EKL 88. panta 3. punkta mērķi un apdraudētu
šīs normas lietderīgo iedarbību.
Tādējādi valsts tiesa nevar apturēt tiesvedību, jo pretējā gadījumā tiktu apdraudēta EKL 88. panta 3. punkta lietderīgā iedarbība
un netiktu ievērots piemērojamo valsts procedūru efektivitātes princips.
Tas, ka Kopienu tiesa atceļ pirmo Komisijas lēmumu, kurš ir bijis pozitīvs, nevarētu būt pamats atšķirīgam risinājumam, ko
pamatotu apsvērums, ka Komisija šādā gadījumā vēlāk varētu atkārtoti atzīt atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu.
EKL 88. panta 3. punkta mērķi skaidri nosaka apsvērums, saskaņā ar kuru līdz brīdim, kad Komisija pieņem jaunu lēmumu, par
tā pozitīvo saturu nevar spriest pāragri.
Pienākums lemt, negaidot pieteikumu par aizsargpasākumu noteikšanu, neliek tiesai, kurā prasība celta, noteikt šādus pasākumus.
Pienākums noteikt aizsargpasākumus ir tikai tad, ja ir izpildīti nosacījumi, kuri pamato šādus pasākumus, proti, ja atzīšana
par valsts atbalstu nerada šaubas, ja atbalsts tiek vai ir īstenots un ja nav konstatēti ārkārtas apstākļi, kuru dēļ atgūšana
būtu nesamērīga. Ja šie nosacījumi nav izpildīti, valsts tiesai pieteikums ir jānoraida.
Lemjot par pieteikumu, valsts tiesa var izdot rīkojumu atprasīt atbalstu un procentus vai, piemēram, kā to sava paziņojuma 2009/C
85/01 par valsts atbalsta tiesību normu piemērošanu valstu tiesās (OV 2009, C 85, 1. lpp.) 62. punktā ierosinājusi Komisija,
izdot rīkojumu iemaksāt līdzekļus bloķētā kontā, lai tie nebūtu atbalsta saņēmēja rīcībā, nenosakot procentu maksājumu par
laiku no pāragrās atbalsta īstenošanas līdz tā iemaksai bloķētajā kontā.
Savukārt, šajā stadijā nosakot pienākumu samaksāt procentus par summām, kuras paliek uzņēmuma kontos, netiktu ievērots EKL
88. panta 3. punktā noteiktais pienākums “atturēties no jebkādas darbības”. Nav tici pierādīts, ka uzņēmums, kurš nelikumīgi
ir saņēmis valsts atbalstu, varētu alternatīvi saņemt tādas pašas summas aizdevumu no kredītiestādes ar parastajiem tirgus
nosacījumiem un rīkoties ar šo summu pirms Komisijas lēmuma.
Galu galā valsts tiesas pirmais pienākums ir lemt – vai nu pozitīvi, vai negatīvi.
Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka valsts tiesa, kurā, pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu, ir celta prasība
par nelikumīga valsts atbalsta atgūšanu, nevar apturēt lēmuma par šo prasību pieņemšanu līdz brīdim, kad pēc iepriekšēja pozitīva
lēmuma atcelšanas Komisija būs lēmusi par atbalstu saderīgumu ar kopējo tirgu.

Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tas, ka Komisija trīs reizes pēc kārtas ir pieņēmusi lēmumu,
atzīstot valsts atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu, ko Kopienu tiesa pēc tam ir atcēlusi, pats par sevi var būt ārkārtas
apstāklis, kas pamatotu atbalsta saņēmēja pienākuma atmaksāt šo atbalstu ierobežošanu, ja atbalsts ir īstenots, neievērojot
EKL 88. panta 3. punktu.
Jāatgādina, ka spriedumā lietā
CELF
I Tiesa nelikumīga atbalsta novēršanai, nosakot atmaksas pienākuma apmēru, ieskaitot gadījumus, kad tas attiecas tikai uz
procentu samaksu, saglabāja iespēju ņemt vērā ārkārtas apstākļus.
Šī sprieduma 65. punktā Tiesa atzina iespēju nelikumīga atbalsta saņēmējam atsaukties uz ārkārtas apstākļiem, kas varēja leģitīmi
pamatot viņa paļāvību par minētā atbalsta likumību un līdz ar to nevar viņam liegt iebilst pret tā atgūšanu.
Tiesa šādi nolēma, ņemot vērā situāciju pamata lietā, kurā jau bija pieņemti trīs pozitīvi Komisijas lēmumi, no kuriem divi
bija atcelti.
Tomēr Tiesa vienlaikus uzsvēra, ka pozitīvs Komisijas lēmums būtībā nevar radīt atbalsta saņēmēja tiesisko paļāvību, ja, pirmkārt,
šis lēmums ir ticis apstrīdēts prasību celšanai paredzētajos termiņos un vēlāk Tiesā atcelts un, otrkārt, nav beidzies termiņš
prasības celšanai vai prasības celšanas gadījumā Tiesa par to nav pieņēmusi galīgu lēmumu (sprieduma lietā
CELF
I 66.–68. punkts).
Visbeidzot, Tiesa precizēja, ka atbilde uz uzdoto jautājumu ir sniegta tādos procesuālos apstākļos, kādi ir pamata lietā (sprieduma
lietā
CELF
I 69. punkts).
Šī pamatojuma izklāsts liek domāt, ka trīs pozitīvi lēmumi, kuriem seko prasības atcelt tiesību aktu, kas ir celtas prasību
celšanai paredzētajos termiņos, no kurām pirmās divas ir apmierinātas un trešā vēl nav izskatīta, nav uzskatāmi par ārkārtas
apstākli.
No otrā uzdotā jautājuma formulējuma šajā lietā šķiet, ka iesniedzējtiesa savukārt uzskata, ka trīs pozitīvu lēmumu virkne
varētu būt ārkārtas apstāklis.
Tomēr sprieduma lietā
CELF
I pasludināšanas dienā jau bija pieņemti trīs pozitīvie Komisijas lēmumi.
Vienīgais jaunais pavērsiens notika pirms otrā sprieduma par lietas nodošanu atpakaļ, proti, trešā pozitīvā lēmuma atcelšanas
ar iepriekš minēto Pirmās instances tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu lietā
SIDE
/Komisija.
Šāds notikums pats par sevi nevar radīt tiesisku paļāvību un būt par ārkārtas apstākli. Neparastā trīs atcelšanu virkne
a priori
raksturo lietas sarežģītību, kas nebūt nerada tiesisku paļāvību, šķiet, drīzāk varētu saņēmējam radīt šaubas par apstrīdētā
atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu.
Patiesi var atzīt, ka trīs prasību virkne, kam sekas ir trīs tiesību aktu atcelšana, ir ļoti rets gadījums. Tomēr šādi apstākļi
iekļaujas normālā tiesu sistēmas darbībā, kas tiesību subjektiem, kuri uzskata, ka cieš no par nelikumīgu atzīta atbalsta
radītajām sekām, paredz iespēju prasīt secīgo lēmumu, kas, pēc to domām, ir šīs situācijas pamatā, atcelšanu.
Tādā situācijā kā pamata lietā aplūkotā ārkārtas apstākļa esamību saskaņā ar tiesiskās drošības principu nevar pieņemt, jo
Tiesa būtībā jau ir nolēmusi, ka, tā kā Komisija ilgstoši nav pieņēmusi apstiprinošu lēmumu un tā kā termiņš prasības celšanai
par šādu lēmumu nav beidzies, saņēmējam nav pārliecības par atbalsta likumību, tāpēc saņēmējs nevar atsaukties ne uz tiesiskās
paļāvības aizsardzības principu, ne tiesiskās drošības principu (skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑91/01 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑4355. lpp., 66. un 67. punkts).
Visbeidzot, tādā situācijā kā pamata lietā aplūkotā ārkārtas apstākļa esamību nevar pieņemt saskaņā ar samērīguma principu.
Nelikumīgā atbalsta pārtraukšana, to atgūstot, ir loģiskas sekas šī atbalsta atzīšanai par nesaderīgu ar kopējo tirgu, tādēļ
šī atbalsta atgūšana, lai atjaunotu agrāko stāvokli, principā nevar tikt uzskatīta par nesamērīgu pasākumu saistībā ar EK
līguma tiesību normām valsts atbalsta jomā (it īpaši skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑298/00 P Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑4087. lpp., 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka tas, ka Komisija trīs reizes pēc kārtas ir pieņēmusi lēmumu, atzīstot valsts
atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu, ko Tiesa pēc tam ir atcēlusi, pats par sevi nevar būt ārkārtas apstāklis, kas pamatotu
atbalsta saņēmēja pienākuma atmaksāt šo atbalstu ierobežošanu, ja atbalsts ir īstenots, neievērojot EKL 88. panta 3. punktu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
valsts tiesa, kurā, pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu, ir celta prasība par nelikumīga valsts atbalsta atgūšanu, nevar
apturēt lēmuma par šo prasību pieņemšanu līdz brīdim, kad pēc iepriekšēja pozitīva lēmuma atcelšanas Eiropas Kopienu Komisija
būs lēmusi par atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu;
2)
tas, ka Eiropas Kopienu Komisija trīs reizes pēc kārtas ir pieņēmusi lēmumu, atzīstot atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu,
ko Kopienu tiesa pēc tam ir atcēlusi, pats par sevi nevar būt ārkārtas apstāklis, kas pamatotu atbalsta saņēmēja pienākuma
atmaksāt šo atbalstu ierobežošanu, ja atbalsts ir īstenots, neievērojot EKL 88. panta 3. punktu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.