CELEX: 62005CJ0372
Nesplnění povinnosti státem
Osvobození dovozu vojenské výzbroje od cla

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo tím, že odmítla
vypočítat a převést částku vlastních zdrojů, kterou nevybrala v období od 1. ledna 1998 do 31. prosince 2002 z důvodu osvobození
dovozu vojenského materiálu od cla, které není upraveno celními právními předpisy Společenství, a tím, že odmítla zaplatit
úroky z prodlení z důvodu neposkytnutí vlastních zdrojů Komisi, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 2 a 9
až 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému
vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 176), ve znění nařízení Rady (Euroatom, ES) č. 1355/96
ze dne 8. července 1996 (Úř. věst. L 175, s. 3, dále jen „nařízení č. 1552/89“) a z článků 2 a 9 až 11 nařízení Rady (ES,
Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství
(Úř. věst. L 130, s. 1; Zvl. vyd. 01/03, s. 169).

Právní rámec

Právní úprava Společenství
Článek 2 odst. 1 rozhodnutí Rady 88/376/EHS, Euroatom ze dne 24. června 1988 o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř.
věst. L 185, s. 24; Zvl. vyd. 01/01, s. 176) a rozhodnutí Rady 94/728/ES, Euroatom ze dne 31. října 1994 o systému vlastních
zdrojů Evropských společenství (Úř. věst. L 293, s. 9) stanoví:
„Následující příjmy tvoří vlastní zdroje plynoucí do rozpočtu Společenství:
[…]
b)      cla podle Společného celního sazebníku a jiná cla, která vyměřily nebo vyměří orgány Společenství v obchodu s třetími zeměmi,
jakož i cla na výrobky spadající do působnosti Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli,
[...]“
Článek 20 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302,
s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex Společenství“) stanoví:
„1.      Cla a poplatky dlužné ze zákona v případě vzniku celního dluhu jsou založeny na celním sazebníku Evropských společenství.
[…]
3.      Celní sazebník Evropských společenství obsahuje:
a)      kombinovanou nomenklaturu zboží;
[...]
c)      celní sazby a další podklady pro vyměřování cel běžně uplatňovaných u zboží, které je zahrnuto do kombinované nomenklatury
zboží, pokud se jedná o
–        cla
[…]
d)      preferenční sazební opatření obsažená v dohodách, které Společenství uzavřelo s některými zeměmi nebo s některými skupinami
zemí a které upravují poskytování preferenčního sazebního zacházení;
e)      preferenční sazební opatření přijatá jednostranně Společenstvím vůči některým zemím, skupinám zemí nebo územím;
f)      autonomní pozastavovací opatření poskytující snížení dovozního cla nebo osvobození od něj u některého zboží;
g)      další sazební opatření vyplývající z jiných právních předpisů Společenství.
[...]“
Článek 217 odst. 1 celního kodexu Společenství stanoví:
„Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu (dále jen ,částku cla‘), jakmile
mají potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).
[...]“
V rámci poskytování vlastních zdrojů Společenství Komisi přijala Rada Evropské unie nařízení č. 1552/89, které se vztahuje
na období dotčené v projednávané věci až do 30. května 2000. Uvedené nařízení bylo ode dne 31. května 2000 nahrazeno nařízením
č. 1150/2000, které kodifikuje nařízení č. 1552/89, aniž by měnilo jeho obsah.
Článek 2 nařízení č. 1552/89 stanoví:
„1.      Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EHS,
Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění
dlužníka.
1a. Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů.
[…]“
Článek 9 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„Postupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí
nebo jiného subjektu, který každý členský stát určí.
Tento účet je veden bezplatně.“
Podle čl. 10 odst. 1 uvedeného nařízení:
„Po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom se vlastní
zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) zmíněného rozhodnutí připisují na příslušné účty nejpozději v první pracovní
den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení.
[...]“
Článek 11 nařízení č. 1552/89 stanoví:
„V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok vypočtený
podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace veřejného
financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto
zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“
Podle článku 22 nařízení č. 1150/2000:
„Zrušuje se nařízení (EHS, Euratom) č. 1552/89.
Odkazy na zrušené nařízení se považují za odkazy na toto nařízení v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v části A přílohy.“
Kromě okolnosti, že nařízení č. 1552/89 odkazuje zejména na rozhodnutí 88/376 a nařízení č. 1150/2000 zejména na rozhodnutí
94/728, jsou články 2 a 9 až 11 uvedených nařízení v podstatě totožné.
Rozhodnutím Rady 2000/597/ES, Euratom ze dne 29. září 2000 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství (Úř. věst. L 253,
s. 42; Zvl. vyd. 01/03, s. 200) byla sazba 10 % uvedená v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1150/2000 zvýšena na 25 %.
Bod 1 odůvodnění uvedeného rozhodnutí uvádí:
„Evropská rada se na zasedání v Berlíně ve dnech 24. až 25. března 1999 usnesla mimo jiné na tom, že systém vlastních zdrojů
Společenství by měl být spravedlivý, průhledný, hospodárný a jednoduchý a že by měl být založen na kritériích, která nejlépe
vystihují schopnost každého členského státu přispívat.“
Nařízení Rady (ES) č. 150/2003 ze dne 21. ledna 2003 o pozastavení dovozního cla pro některé zbraně a vojenskou výzbroj (Úř.
věst. L 25, s. 1; Zvl. vyd. 02/13, s. 15), přijaté na základě článku 26 ES ve svém pátém bodě odůvodnění, stanoví:
„Za účelem zohlednění ochrany vojenského tajemství členských států je nezbytné stanovit zvláštní správní postupy pro poskytování
možnosti pozastavit clo. Vhodnou zárukou dodržování těchto podmínek by bylo prohlášení příslušného orgánu členského státu,
jehož ozbrojeným silám jsou dotyčné zbraně nebo vojenská výzbroj určeny, které by mohlo být použito též jako celní prohlášení
požadované celním kodexem. Toto prohlášení by mělo mít formu osvědčení. Je vhodné upřesnit formu těchto osvědčení a umožnit
též vystavování těchto prohlášení pomocí prostřednictvím [též vystavování těchto prohlášení prostřednictvím] počítačového
zpracování dat.“
Článek 1 tohoto nařízení stanoví:
„Toto nařízení stanoví podmínky pro autonomní pozastavení dovozního cla pro některé zbraně a vojenskou výzbroj, které byly
ze třetích zemí dovezeny zodpovědnými orgány vojenské obrany členských států nebo jejich jménem.“
Článek 3 odst. 2 uvedeného nařízení stanoví:
„Aniž je dotčen odstavec 1, lze z důvodů vojenského tajemství uvedené osvědčení a dovezené zboží předložit jiným orgánům,
které určí pro tento účel dovážející členský stát. V takovém případě musí příslušný orgán, který osvědčení vydal, zaslat před
31. lednem a 31. červencem každého roku celním orgánům svého členského státu souhrnnou zprávu o těchto dovozech. Zpráva se
vypracovává za dobu šesti měsíců, které bezprostředně předcházejí měsíci, ve kterém zpráva má být podána. Obsahuje číslo a datum
vydání těchto osvědčení, datum dovozu, celkovou hodnotu a hrubou hmotnost výrobků dovezených podle těchto osvědčení.“
V souladu se svým článkem 8 se nařízení č. 150/2003 použije ode dne 1. ledna 2003.

Postup před zahájením soudního řízení
Dopisem ze dne 20. prosince 2001 sdělila Komise Spolkové republice Německo, že osvobození dovozu vojenské výzbroje od cla
od roku 1998 zapříčinilo ztrátu vlastních zdrojů Společenství. Komise tento členský stát vyzvala, aby vypočítal nevybrané
částky pro rozpočtová období od roku 1998 a poskytl je Komisi do 31. března 2002. Komise německým orgánům také sdělila, že
na základě článku 11 nařízení č. 1150/2000 budou od tohoto posledně jmenovaného data dlužné úroky z prodlení.
Spolková republika Německo měla ve svých odpovědích ze dne 13. března a 6. května 2002 za to, že se může na základě čl. 296
odst. 1 písm. b) ES odchýlit od uplatňování celního kodexu Společenství, pokud se dovoz týká výzbroje určené výhradně pro
vojenské účely, a to za účelem ochrany podstatných zájmů její bezpečnosti.
Dopisem ze dne 24. března 2003 zopakovala Komise svou původní žádost týkající se dovozů předcházejících 1. lednu 2003, neboť
na období následující po tomto dni se vztahuje nařízení č. 150/2003.
Spolková republika Německo ve své odpovědi ze dne 12. května 2003 setrvala, pokud jde o poskytnutí sporných částek vlastních
zdrojů, na svém stanovisku.
Dne 17. října 2003 zaslala Komise Spolkové republice Německo výzvu dopisem.
Ve své odpovědi ze dne 19. ledna 2004 setrvala Spolková republika Německo na svém stanovisku.
Komise poté, co se seznámila s odpovědí Spolkové republiky Německo, vydala dne 18. října 2004 odůvodněné stanovisko, jímž
tento členský stát vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho
obdržení. Uvedený členský stát odpověděl dne 16. prosince 2004, že setrvává na svém stanovisku.
Vzhledem k tomu, že Spolková republika Německo mimoto provedla platbu ve výši 10 803 000 eur, aniž by rozčlenila tuto částku
podle dovozů a jednotlivých období, a vzhledem k tomu, že Komise neměla dostatečné informace, aby tak učinila sama, vyzvala
Komise tento členský stát dopisem ze dne 16. prosince 2004, aby sám provedl toto rozčlenění za účelem výpočtu úroků z prodlení.
Ve své odpovědi ze dne 22. února 2005 odmítl uvedený členský stát takové informace poskytnout, přičemž poukázal na to, že
tyto informace jsou tajné.
S přihlédnutím k informacím poskytnutým Spolkovou republikou Německo se Komise domnívala, že tento členský stát nevyhověl
odůvodněnému stanovisku a podala projednávanou žalobu.
Předseda Soudního dvora usneseními ze dne 23. února 2006 a 4. května 2006 povolil vedlejší účastenství Dánského království,
Řecké republiky a Finské republiky na podporu návrhových žádání Spolkové republiky Německo.

K žalobě

K přípustnosti
Zaprvé Spolková republika Německo uplatňuje námitku nepřípustnosti z důvodu formální vady, kterou je podle ní stižena žaloba,
a sice výběru nesprávného právního prostředku. Tento členský stát vysvětluje, že jelikož za účelem nezaplacení cel odpovídajících
sporným dovozům vojenského materiálu uplatnil článek 296 ES, Komise nebyla oprávněna podat tuto žalobu na základě článku 226 ES,
ale byla povinna uplatnit zvláštní postup podle čl. 298 druhého pododstavce ES.
V tomto ohledu je třeba uvést, že Komise se prostřednictvím projednávané žaloby domáhá konstatování nesplnění povinností vyplývajících
z článků 2 a 9 až 11 nařízení č. 1552/89 a článků 2 a 9 až 11 nařízení č. 1150/2000. Článek 298 ES by se použil pouze v případě,
že by se Komise dovolávala zneužití pravomocí stanovených v článcích 296 ES a 297 ES.
První námitka nepřípustnosti tedy musí být zamítnuta.
Zadruhé Spolková republika Německo tvrdí, že projednávaná žaloba je nepřípustná, jelikož Komise nemohla z důvodu samotné povahy
této žaloby prokázat porušení Smlouvy o ES. Vzhledem k tomu, že tento členský stát není povinen informace požadované Komisí
poskytnout, nemá totiž Komise dostatečné poznatky týkající se sporných dovozů, které by jí umožnily prokázat nesplnění povinností
vyplývajících ze Smlouvy.
Zatřetí Spolková republika Německo tvrdí, že byla oprávněna nepředat informace požadované Komisí, a že žaloba spočívající
zejména na nepředání informací je tedy v tomto ohledu rovněž nepřípustná.
S ohledem na druhou a třetí námitku nepřípustnosti vznesené Spolkovou republikou Německo je třeba konstatovat, že se týkají
jednak důkazního břemene, které nese Komise, a jednak použitelnosti a rozsahu působnosti článku 296 ES. Týkají se tedy spíše
opodstatněnosti žaloby Komise než její formy nebo bezvadnosti.
Druhá a třetí námitka nepřípustnosti tedy musí být zamítnuty.
Za těchto podmínek musí být žaloba Komise prohlášena za přípustnou.

K věci samé
Argumentace účastníků řízení
Komise tvrdí, že Spolková republika Německo se neprávem dovolává článku 296 ES, na základě něhož odmítá zaplatit cla, neboť
jejich výběr neohrožuje podstatné zájmy bezpečnosti tohoto členského státu.
Komise považuje za nesprávné úvahy Spolkové republiky Německo spočívající v tvrzení, že jí nelze předat informace vztahující
se k dovozům vojenské výzbroje, a tedy k bezpečnosti tohoto členského státu, a že jí tudíž tento členský stát nemusí dotčená
cla zaplatit.
Komise se domnívá, že opatření zavádějící odchylky nebo výjimky, jako zejména článek 296 ES, musejí být vykládána restriktivně.
Dotčený členský stát požadující použití daného článku by tedy měl prokázat, že splňuje všechny podmínky v něm stanovené, jestliže
se zamýšlí odchýlit od článku 20 celního kodexu Společenství, kde je uvedena obecná zásada výběru cel, jak ji stanoví článek
26 ES.
Komise má rovněž za to, že pouhá okolnost, že výrobky jsou uvedeny na seznamu sestaveném rozhodnutím Rady č. 255/58 ze dne
15. dubna 1958, tedy na seznamu výrobků, na které se může vztahovat čl. 296 odst. 1 písm. b) ES, nepostačuje sama o sobě k tomu,
aby bylo uvedené ustanovení uplatněno, neboť to předpokládá splnění všech podmínek v něm uvedených.
Komise proto tvrdí, že v důsledku toho Spolkové republice Německo přísluší předložit konkrétní a podrobný důkaz o tom, že
výběr dovozních cel dotčených v projednávané věci ohrožuje podstatné zájmy bezpečnosti tohoto členského státu.
V tomto ohledu obecná prohlášení tohoto členského státu, podle kterých je obranyschopnost základním prvkem jeho bezpečnostní
politiky, jakož i skutečnost, že mezinárodní spolupráce nezbytná pro jeho obrannou politiku by byla podstatně narušena povinností
odvést cla z dotčeného materiálu, takovým důkazem nejsou. To samé platí pro dovolávání se doložek o důvěrnosti obsažených
v mezinárodních smlouvách a vojenských tajemství, která brání použití celních předpisů Společenství. Nakonec skutečnost, že
ostatní členské státy vybírají a odvádějí cla z dovozu vojenského materiálu, potvrzuje, že je to v případě tohoto druhu materiálu
jistě možné.
Komise má za to, že fungování celního režimu Společenství zaručuje zachování důvěrnosti zpracovávaných informací. Krom toho
vzhledem k tomu, že uvedený režim je uplatňován vnitrostátními subjekty, může mít Spolková republika Německo podstatné zájmy
své bezpečnosti zaručeny.
Komise se domnívá, že pokud jde o argument Spolkové republiky Německo týkající se skutečnosti, že zdražení dovozů zbrojního
materiálu by mohlo narušit její obranyschopnost, nepředložil tento členský stát žádný konkrétní údaj, jež by prokazoval takové
narušení. Naopak se nezdá, že by jediná platba cel dlužných za pět let, provedená v roce 2004, omezila úsilí uvedeného státu
v oblasti obrany.
Komise zdůrazňuje, že není přijatelné, aby členský stát osvobozoval dovozy vojenské výzbroje od cla za účelem snížení nákladů
na vojenský materiál, neboť by to prokazovalo, že tento členský stát nedodržuje své povinnosti vyplývající z povinnosti solidárního
spolufinancování rozpočtu Společenství.
Komise v tomto ohledu zdůrazňuje, že sporné nevybírání cel Spolkovou republikou Německo vytváří nerovnost mezi členskými státy
s ohledem na jejich příspěvky do rozpočtu Společenství. Toto nevybírání totiž vyvolává snížení tradičních vlastních zdrojů
Společenství, které lze kompenzovat pouze zvýšením zdroje tzv. hrubého národního produktu „HNP“, které je rozděleno mezi všechny
členské státy.
Komise zdůrazňuje, že argumentace Spolkové republiky Německo týkající se obav ze zpřístupnění informací uvedených v celním
prohlášení a z toho, že kontrolní postupy mohou orgány Společenství vést k ohrožení vojenského tajemství, je irelevantní.
Nařízení č. 150/2003 stanoví, že členské státy informují Komisi o objemu objednávek vojenské výzbroje. Je tudíž překvapivé,
že se Spolková republika Německo, pokud jde o vlastní zdroje Společenství, dovolává vyšších bezpečnostních zájmů, které brání
sdělení informací nezbytných pro výběr těchto zdrojů.
Krom toho není podle Komise takový postoj slučitelný se skutečností, že kdokoliv může prostřednictvím internetu získat přístup
k informacím týkajícím se například částek nákupů provedených v této oblasti. Tyto volně přístupné informace jsou značně podrobnější
než informace nezbytné pro zatřídění do celního kodexu Společenství a odvod vlastních zdrojů.
Komise považuje za neopodstatněný argument Spolkové republiky Německo vyvozovaný ze skutečnosti, že jednání vedoucí k přijetí
nařízení č. 150/2003 a přerušení řízení o nesplnění povinnosti proti tomuto členskému státu, k němuž došlo v roce 1984, vedlo
ke vzniku legitimního očekávání v tom smyslu, že tento členský stát mohl očekávat, že již během let, kdy bylo toto nařízení
připravováno, může bezcelně dovážet určitou vojenskou výzbroj.
Komise totiž upřesňuje, že nařízení č. 150/2003 se uplatňuje od 1. ledna 2003 a že během diskuzí týkajících se jeho přijetí
prohlásila, že je povinna vybrat dotčená cla za předcházející období, takže z přijetí uvedeného nařízení nelze vyvozovat žádnou
ochranu legitimního očekávání. Krom toho toto nařízení spočívá na článku 26 ES, a nikoliv na článku 296 ES.
Ochranu legitimního očekávání nelze rovněž vyvozovat z přerušení konkrétního řízení o nesplnění povinnosti, ke kterému došlo
v roce 1984, neboť Komise má v rámci článku 226 ES širokou diskreční pravomoc, která jí umožňuje zejména rozhodnout o možnosti
zahájení řízení o nesplnění povinnosti nebo o pokračování v něm.
Spolková republika Německo odpovídá, že v projednávaném případě jsou podmínky použití čl. 296 odst. 1 písm. b) ES splněny.
Domnívá se, že ze samotného znění tohoto ustanovení vyplývá, že Smlouva měla členským státům přiznat širokou posuzovací pravomoc
týkající se opatření, která přijímají za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti a která se týkají výrobků, na které
se uplatní ustanovení uvedeného čl. 296 odst. 1 písm. b) ES. Tento článek  tak členským státům umožňuje odchýlit se od článku
26 ES a celního kodexu Společenství v případě dovozů výzbroje určené výhradně pro vojenské účely a pokud je cílem těchto dovozů
ochrana podstatných zájmů bezpečnosti dotčeného členského státu nebo dotčených členských států.
Spolková republika Německo dodává, že není povinna vybírat dovozní cla z veškerého vojenského materiálu, a proto nemůže dojít
k porušení článků 2 a 9 až 11 nařízení č. 1552/89 nebo článků 2 a 9 až 11 nařízení č. 1150/2000. Žádná povinnost takového
druhu totiž neexistuje, neboť jednak právo Společenství nestanoví neomezenou povinnost k výběru cel z vojenské výzbroje, a jednak
podstatné zájmy Spolkové republiky Německo v oblasti bezpečnosti brání výběru cel z dovozu této výzbroje.
Krom toho se žalovaná domnívá, že Komise nebyla oprávněna k tomu, aby se domáhala určení nesplnění povinnosti v oblasti osvobození
dovozu vojenské výzbroje od cla, jelikož vyvolala dojem, že během roku 1984 ukončila řízení o nesplnění povinnosti zahájené
v této věci, aby dále, i když se situace nezměnila a s přihlédnutím k přípravným pracím týkajícím se nařízení č. 150/2003,
v původním řízení pokračovala za účelem potrestání jednání, které bylo do té doby připuštěno nebo trpěno. Právo Společenství
totiž nezná mechanismus „dočasného“ přerušení řízení o nesplnění povinnosti. Komise byla podle Spolkové republiky Německo
povinna buď pokračovat v řízení o nesplnění povinnosti vedeném proti ní, nebo jej ukončit, a nepřerušovat jej na dobu sedmnácti
let.
Spolková republika Německo zdůrazňuje, že před vstupem nařízení č. 150/2003 v platnost žádné zvláštní procesní ustanovení
nestanovilo výběr cel z dovozu zbrojního materiálu a kontrolu tohoto výběru, což dokazuje, že neexistovala žádná povinnost
stanovená právem Společenství vybírat dotčená cla.
Podle tohoto členského státu má skutečnost, že cla ze zbrojního materiálu jsou či nejsou vybírána, účinky na obchod se zbraněmi,
municí a vojenským materiálem. Zatímco výběr těchto cel podle něj tento obchod omezuje, v důsledku čehož se snižuje operaceschopnost
armády a dochází k zásahu do svobody tohoto členského státu jednat v oblasti nabývání obranného materiálu, nevybírání uvedených
cel umožní rozšířit obchodování a posílit spolupráci v oblasti vyzbrojování ve smyslu článku 17 EU.
Spolková republika Německo rovněž uvádí, že kritérium „nezbytnosti“ ve smyslu článku 296 ES je vykládáno Komisí příliš úzce.
Neznamená povinnost prokázat, že pokud by nebylo přijato ochranné opatření, došlo by k závažnému porušení podstatných zájmů
v oblasti bezpečnosti. Postačuje, aby toto opatření zlepšilo situaci v oblasti bezpečnosti a bylo pouze potřebné z důvodů
spadajících do oblasti národní obrany.
Rovněž povinnost důvěrnosti prý Spolkové republice Německo brání sdělit Komisi tyto informace a porušení této povinnosti vyvolává
nebezpečí narušení zájmů tohoto členského státu v oblasti bezpečnosti informací. Krom toho povinnost loajální spolupráce stanovená
v článku 10 ES neznamená zavedení takových nepřiměřených opatření, jako je zavedení zvláštního celního řízení.
Otevřené zpracování informací obsažených v celním prohlášení by mohlo závažně poškodit podstatné zájmy bezpečnosti členských
států. Opatření pro zajištění důvěrnosti stanovená celním kodexem Společenství nejsou dostatečná, aby vyhověla požadavkům
bezpečnosti a důvěrnosti, které je členský stát oprávněn klást, pokud se jedná o informace dotýkající se jeho bezpečnosti.
Spolková republika Německo tvrdí, že skutečnost, že členský stát osvobodil vojenský materiál od dovozních cel na základě článku
296 ES neporušuje nutně zásadu solidarity Společenství. Nebylo by v souladu s touto zásadou ukládat členským státům, které
v této oblasti nesou vyšší náklady, aby přispívaly větší měrou k financování rozpočtu Společenství.
Spolková republika Německo zastává názor, že přijetí nařízení č. 150/2003 potvrzuje nezbytnost dodržování zájmů bezpečnosti
členských států a jejich právo odvolávat se na důvěrnost, je-li to nezbytné.
Spolková republika Německo poznamenává, že na základě nařízení č. 150/2003 byl výběr cel z určitých zbraní a vojenské výzbroje
dovážené třetími státy rovněž vyloučen od 1. ledna 2003, data, kdy toto nařízení nabylo platnosti. Od tohoto data tak byly
zájmy tohoto členského státu, co se týče dovozu zbrojního materiálu chráněny ustanoveními uvedeného nařízení. Nevybírání cel
z těchto dovozů bylo přitom nezbytné za účelem ochrany podstatných zájmů členských států v oblasti obrany jak před tímto datem,
tak po něm. Krom toho okolnost, že od roku 1988 byl předložen návrh Komise nařízení Rady (EHS) o dočasném pozastavení dovozního
cla pro některé zbraně a vojenskou výzbroj (Úř. věst. C 265, s. 9) dokazuje, že Komise si byla vědoma skutečnosti, že nevybírání
cel z uvedených dovozů je nezbytné pro ochranu uvedených zájmů.
Tento členský stát dospívá k závěru, že od předložení tohoto návrhu, i když byl finalizován formou nařízení č. 150/2003 až
v roce 2003, se členské státy mohly oprávněně domnívat, že není nezbytné vybírat cla z dovozu „zboží výhradně k vojenskému
užití“ uvedeného na seznamu stanoveném rozhodnutím 255/58.
Závěry Soudního dvora
Celní kodex Společenství stanoví výběr cla z dovozu zboží k vojenskému užití, jako je dotčené zboží, pocházejícího ze třetích
států. Žádné ustanovení celních předpisů Společenství nestanovilo pro období sporných dovozů, tedy od 1. ledna 1998 do 31. prosince
2002, zvláštní osvobození takového druhu zboží od cel z dovozu. V důsledku toho pro dané období neexistovalo ani výslovné
osvobození od povinnosti zaplatit příslušným orgánům dlužná cla spolu s případnými úroky z prodlení.
Z přijetí nařízení č. 150/2003 o pozastavení dovozního cla pro některé zbraně a vojenskou výzbroj ode dne 1. ledna 2003 lze
mimoto vyvodit, že zákonodárce Společenství vycházel z předpokladu, že před uvedeným datem existovala povinnost zaplatit uvedená
cla.
Krom toho Spolková republika Německo v žádném okamžiku nepopřela existenci sporných dovozů ve sledovaném období. Během postupu
před zahájením soudního řízení ostatně provedla z titulu vlastních zdrojů platbu ve výši 10 803 000 spojenou s dotčenými dovozy,
aniž by tuto částku rozčlenila podle dovozů a jednotlivých období.
Spolková republika Německo se omezila na zpochybnění práva Společenství na tyto vlastní zdroje a na argument, že podle článku
296 ES povinnost platit clo za dovoz zbrojního materiálu ze třetích států závažně poškozuje podstatné zájmy její bezpečnosti.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní
a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství (viz v tomto
smyslu rozsudky ze dne 26. října 1999, Sirdar, C‑273/97, Recueil, s. I‑7403, bod 15, a ze dne 11. ledna 2000, Kreil, C‑285/98,
Recueil, s. I‑69, bod 15). Jak totiž Soudní dvůr již uvedl, Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež
mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají
výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena
ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství.
Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter
práva Společenství a jeho jednotné uplatnění (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. března 2003, Dory, C‑186/01, Recueil,
s. I 2479, bod 31 a citovaná judikatura).
Mimoto, podle ustálené judikatury týkající se odchylek od základních svobod, musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES
a 297 ES vykládány restriktivně (viz zejména rozsudky ze dne 31. ledna 2006, Komise v. Španělsko, C‑503/03, Sb. rozh. s. I‑1097,
bod 45, ze dne 18. července 2007, Komise v. Německo, C‑490/04, Sb. rozh. s. I‑6095, bod 86 a ze dne 11. září 2008, Komise
v. Německo, C‑141/07, Sb. rozh. s. I‑6935, bod 50).
Konkrétněji je třeba ohledně článku 296 ES uvést, že ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může považovat za
nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá, že je
v rozporu s uvedenými zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od ustanovení
Smlouvy prostým odkazem na uvedené zájmy.
Navíc v oblasti daně z přidané hodnoty Soudní dvůr v rozsudku ze dne 16. září 1999, Komise v. Španělsko (C‑414/97, Recueil,
s. I‑5585), určil nesplnění povinnosti z toho důvodu, že Španělské království neprokázalo, že by osvobození dovozů a nákupů
výzbroje, munice a materiálu určených výhradně k vojenskému užití od uvedené daně, které bylo stanoveno španělskou právní
úpravou, bylo odůvodněné na základě článku 296 odst. 1 písm. b) ES potřebou chránit podstatné zájmy bezpečnosti uvedeného
členského státu.
V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296 ES, aby prokázal potřebu využít odchylky stanovené
v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.
S ohledem na uvedené úvahy nelze připustit, aby členský stát namítal zdražení vojenského materiálu z důvodu uplatnění cel
na dovozy takového materiálu pocházejícího ze třetích států, aby si ke škodě ostatních členských států, jež samy cla z takových
dovozů vybírají a odvádějí, činil nárok na to nepodléhat povinnostem, které pro něj vyplývají z finanční solidarity vůči rozpočtu
Společenství.
Pokud jde o argument, podle kterého celní řízení Společenství nemůže zajistit bezpečnost Spolkové republiky Německo s ohledem
na požadavky důvěrnosti obsažené ve smlouvách uzavřených s vyvážejícími státy, je třeba zdůraznit, jak správně poznamenává
Komise, že uplatnění celního režimu Společenství znamená zásah subjektů Společenství či vnitrostátních subjektů, jež jsou
za účelem ochrany podstatných zájmů bezpečnosti členských států povinny zachovávat v potřebném rozsahu důvěrnost v případě
zacházení s citlivými údaji.
Mimoto prohlášení, jež členské státy musí pravidelně vyplňovat a předávat Komisi, nepředpokládají dosažení takové míry přesnosti,
jaká by mohla vést k poškození zájmů uvedených států jak v oblasti bezpečnosti, tak v oblasti důvěrnosti.
Z těchto podmínek a v souladu s článkem 10 ES, podle něhož členské státy mají napomáhat Komisi v jejím poslání dbát na dodržování
Smlouvy, jsou členské státy povinny poskytnout uvedenému orgánu potřebné dokumenty k ověření řádného odvádění vlastních zdrojů
Společenství. Daná povinnost však není na překážku tomu, jak uvedl generální advokát v bodě 168 svého stanoviska, aby členské
státy případ od případu a výjimečně, na základě článku 296 ES, omezily předávané informace na určité části dokumentu nebo
je odmítly předat v plném rozsahu.
S ohledem na předchozí úvahy neprokázala Spolková republika Německo splnění podmínek nezbytných pro použití článku 296 ES.
Konečně, pokud jde o argumenty Spolkové republiky Německo směřující k prokázání toho, že vzhledem k dlouhotrvající nečinnosti
Komise, jakož i přijetí nařízení č. 150/2003 se tento členský stát mohl legitimně domnívat, že Komise projednávanou žalobu
nepodá, jelikož existenci odchylky v dané oblasti mlčky uznala, je třeba připomenout, že Komise v žádné fázi řízení svůj zásadní
postoj neopustila.
Komise totiž ve svém prohlášení formulovaném během jednání týkajících se nařízení č. 150/2003 projevila svou pevnou vůli neustoupit
od výběru cel, která měla být zaplacena za předcházející období do data vstupu nařízení v platnost, a vyhradila si právo podniknout
v tomto ohledu vhodné kroky.
Z výše uvedeného vyplývá, že Spolková republika Německo tím, že odmítla vypočítat, stanovit a poskytnout Komisi vlastní zdroje
plynoucí z dovozu vojenského materiálu v období od 1. ledna 1998 do 31. prosince 2002, jakož i tím, že odmítla zaplatit úroky
z prodlení dlužné v důsledku toho, že Komisi neposkytla uvedené vlastní zdroje, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
z článků 2 a 9 až 11 nařízení č. 1552/89 a článků 2 a 9 až 11 nařízení č. 1150/2000.

K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Spolková
republika Německo neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Podle odst. 4 prvního pododstavce téhož článku Dánské království, Řecká republika a Finská republika, které vstoupily do řízení
jako vedlejší účastníci, ponesou vlastní náklady.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
1)
Spolková republika Německo tím, že odmítla vypočítat, stanovit a poskytnout Komisi Evropských společenství vlastní zdroje
plynoucí z dovozu vojenského materiálu v období od 1. ledna 1998 do 31. prosince 2002, jakož i tím, že odmítla zaplatit úroky
z prodlení dlužné v důsledku toho, že Komisi Evropských společenství neposkytla uvedené vlastní zdroje, nesplnila povinnosti,
které pro ni vyplývají z článků 2 a 9 až 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí
rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, ve znění nařízení Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze
dne 8. července 1996, a článků 2 a 9 až 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí
rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství.
2)
Spolkové republice Německo se ukládá náhrada nákladů řízení.
3)
Dánské království, Řecká republika a Finská republika ponesou vlastní náklady řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: němčina.