CELEX: 62005CJ0135
Nesplnění povinnosti státem
Nakládání s odpady
Směrnice 75/442/EHS, 91/689/EHS a 1999/31/ES

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že nepřijala veškerá
opatření nezbytná k tomu:
–        aby zajistila odstraňování odpadů bez ohrožení lidského zdraví a bez poškozování životního prostředí, a zakázala svévolné
opuštění, nepovolené ukládání a nekontrolované odstraňování odpadů;
–        aby bylo zajištěno, že každý držitel odpadu s ním bude manipulovat prostřednictvím soukromé nebo veřejné organizace, která
uskutečňuje operace odstraňování a využití, nebo že využívá nebo odstraňuje odpad sám v souladu s ustanoveními směrnice Rady
75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech (Úř. věst. L 194, s. 39; Zvl. vyd. 15/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 91/156/EHS
ze dne 18. března 1991 (Úř. věst. L 78, s. 32; Zvl. vyd. 15/02, s. 3; dále jen „směrnice 75/442“);
–        aby každá organizace nebo podnik, který provádí odstraňování odpadů, musel získat povolení od příslušného orgánu;
–        aby v každé lokalitě, kde se provádí vypouštění nebo ukládání nebezpečných odpadů, byly odpady registrovány a identifikovány,
a
–        aby, co se týče povolených skládek nebo skládek, které jsou ke dni 16. července 2001 již provozovány, provozovatel skládky
zpracoval a před 16. červencem 2002 předložil příslušnému orgánu ke schválení plán úprav místa skládky obsahující informace
týkající se podmínek povolení, jakož i veškerá nápravná opatření, která považuje za nutná, a aby po předložení plánu úprav
místa skládky příslušný orgán přijal konečné rozhodnutí, pokud jde o další provozování a v nejkratším termínu ukončil provoz
těch skládek, které neobdržely povolení k pokračování provozu, nebo povolil nezbytné práce a stanovil přechodné období pro
uskutečnění tohoto plánu,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 4, 8 a 9 směrnice 75/442, z čl. 2 odst. 1 směrnice Rady 91/689/EHS ze
dne 12. prosince 1991 o nebezpečných odpadech (Úř. věst. L 377, s. 20; Zvl. vyd. 15/2, s. 78) a z čl. 14 písm. a) až c) směrnice
Rady 1999/31/ES ze dne 26. dubna 1999 o skládkách odpadů (Úř. věst. L 182, s. 1; Zvl. vyd. 15/04, s. 228).

Právní rámec

Směrnice 75/442
Článek 4 směrnice 75/442 stanoví:
„Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že odpady se budou odstraňovat bez ohrožení lidského zdraví a bez
poškozování životního prostředí […]
[…]
Členské státy rovněž učiní nezbytná opatření pro zákaz svévolného opuštění, nepovoleného ukládání a nekontrolovaného odstraňování
odpadů.“
Článek 8 směrnice 75/442 členským státům ukládá učinit nezbytná opatření, aby bylo zajištěno, že každý držitel odpadu, s ním
buďto manipuloval prostřednictvím soukromé nebo veřejné organizace, která uskutečňuje operace uvedené v příloze II A či II B
této směrnice, anebo využíval nebo odstraňoval odpad sám v souladu s ustanoveními uvedené směrnice.
Článek 9 odst. 1 směrnice 75/442 stanoví, že v zájmu provedení zejména článku 4 této směrnice musí každá organizace nebo podnik,
který provádí operace odstraňování odpadů, získat povolení od příslušného orgánu pověřeného provedením ustanovení uvedené
směrnice. Odstavec 2 téhož článku 9 upřesňuje, že tato povolení mohou být udělována na určité období, mohou být obnovitelná,
mohou se na ně vztahovat podmínky a závazky anebo, zejména je-li navrhovaná metoda odstraňování nepřijatelná z hlediska ochrany
životního prostředí, mohou být zamítnuta.

Směrnice 91/689
Článek 2 směrnice 91/689 stanoví:
„1.      Členské státy přijmou nezbytná opatření vyžadující, aby v každé lokalitě, kde se provádí ukládání (vypouštění) nebezpečných
odpadů, byly odpady registrovány a identifikovány.
[…]“

Směrnice 1999/31
Podle čl. 14 písm. a) až c) směrnice 1999/31:
„Členské státy přijmou opatření, aby povolené skládky nebo skládky, které jsou v období provádění této směrnice již provozovány,
mohly nadále fungovat pouze tehdy, [jestliže] [...]
a)       Ve lhůtě jednoho roku ode dne stanoveného v čl. 18 odst. 1, [tedy nejpozději dne 16. července 2002], provozovatel skládky
zpracuje a předloží ke schválení příslušnému orgánu plán úprav místa skládky obsahující prvky uvedené v článku 8, jakož i veškerá
nápravná opatření, která považuje za nutná pro splnění požadavků této směrnice s výjimkou požadavků uvedených v příloze I
bodu 1.
b)       Po předložení plánu úprav místa skládky přijme příslušný orgán konečné rozhodnutí, pokud jde o další provozování na základě
zmíněného plánu a této směrnice. Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby v souladu s čl. 7 písm. g) a článkem 13 byl
v nejkratším termínu ukončen provoz těch skládek, které neobdržely v souladu s článkem 8 povolení k pokračování provozu.
c)       Na základě schváleného plánu úprav místa skládky povolí příslušný orgán nezbytné práce a stanoví přechodné období pro uskutečnění
tohoto plánu. Veškeré stávající skládky, s výjimkou skládek uvedených v příloze I bodu 1, musí být ve lhůtě osmi let ode dne
stanoveného v čl. 18 odst. 1 [tedy nejpozději dne 16. července 2009] v souladu s požadavky této směrnice.“
Podle čl. 18 odst. 1 uvedené směrnice členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu
s touto směrnicí nejpozději do dvou let od vstupu této směrnice v platnost [tedy nejpozději dne 16. července 2001] a neprodleně
o tom uvědomí Komisi.

Postup před zahájením soudního řízení
V důsledku různých stížností, parlamentních otázek, novinových článků, jakož i zveřejnění zprávy Corpo forestale dello Stato
(státní správa lesů, dále jen „CFS“) dne 22. října 2002, ze kterých vyplývalo, že v Itálii existuje velké množství protiprávních
a nekontrolovaných skládek, Komise rozhodla o přezkumu dodržování povinností tímto členským státem, které pro něj vyplývají
ze směrnic 75/442, 91/689 a 1999/31.
Uvedená zpráva uzavřela třetí etapu procesu, který CFS zahájila v roce 1986 k evidenci protiprávních skládek v lesních a horských
územích Oblastí bez zvláštního statutu v Itálii (tedy všech italských oblastech kromě Friuli-Venezia Giulia, Sardinie, Sicílie,
Trentino-Alto Aldige a Val d'Aosta). První soupis uskutečněný v roce 1986 se týkal 6 890 z 8 104 italských obcí a CFS na jeho
základě konstatovala existenci 5 978 protiprávních skládek. Druhý soupis, provedený v roce 1996, se týkal 6 802 obcí a odhalil
CFS existenci 5 422 protiprávních skládek. Po soupisu z roku 2002 CFS registrovala ještě 4 866 protiprávních skládek, z nichž
1 765 nebylo uvedeno v předchozích průzkumech. Podle CFS 705 z uvedených protiprávních skládek obsahovalo nebezpečné odpady.
Naproti tomu počet povolených skládek byl pouze 1 420.
Výsledky tohoto posledního soupisu Komise shrnuje následovně:
Oblast
Počet protiprávních skládek
Rozloha protiprávních skládek (v m²)
Skládky používané / nepoužívané
Skládky sanované / nesanované
Abruzzo
1 016 139
111/250
70/291
Basilicata
222 830
40/112
43/109
Kalábrie
1 655 479
81/366
19/428
Kampánie
445 222
40/185
37/188
Emilia-Romagna
254 398
189/191
59/321
Lazio
663 535
120/306
110/316
Ligurie
329 507
145/160
58/247
Lombardie
1 132 233
124/417
159/382
Marche
364 781
70/174
41/203
Molise
199 360
14/70
13/71
Umbria
71 510
33/124
61/96
Piemont
270 776
114/221
119/216
Puglia
3 861 622
440/159
37/562
Toskánsko
545 005
107/329
154/282
Veneto
5 482 527
26/148
50/124
Celkem
4 866
16 519 790
1 654/3 212
1 030/3 836
Ačkoli se údaje poskytnuté CFS týkají pouze patnácti italských oblastí bez zvláštního statutu, Komise uvádí, že v tomto řízení
hodlá proti Italské republice postupovat ohledně všech protiprávních skládek vyskytujících se na jejím území. Komise totiž
disponuje informacemi, z nichž vyplývá, že v oblastech se zvláštním statutem je situace obdobná.
Uvedený orgán v tomto ohledu odkazuje na plán nakládání s odpady v Oblasti Sicílie oznámený Komisi dne 4. března 2003, jehož
přílohou je sanační plán znečištěných zón dotčené oblasti. Tento plán odhaluje existenci početných protiprávních skládek,
divokých skládek, nepovolených úložišť odpadu a nespecifikovaných míst, z nichž některé obsahují nebezpečné odpady.
To má platit také pro Oblasti Friuli-Venezia Giulia, Trentino-Alto Aldige a Sardinie, pro které Komise doplňuje popis celkové
situace v Itálii úředními dokumenty pocházejícími od orgánů těchto oblastí a zprávami parlamentních vyšetřovacích komisí,
jakož i novinovými články.
Příkladmo Komise zmiňuje skládku umístěnou na místě zvaném „Cascina Corradina“ v obci San Fiorano, která byla původně předmětem
odlišného řízení, která však nakonec byla připojena k tomuto řízení za účelem podání žaloby k Soudnímu dvoru.
Na základě všech těchto informací a v souladu s článkem 226 ES Komise dopisem ze dne 11. července 2003 zaslala italské vládě
výzvu k předložení jejího vyjádření v tomto ohledu.
Jelikož Komise od italských orgánů neobdržela žádnou informaci, která by umožnila dojít k závěru, že vytýkaná nesplnění byla
ukončena, vydala dopisem ze dne 19. prosince 2003 odůvodněné stanovisko, a vyzvala Italskou republiku k přijetí opatření nezbytných
k tomu, aby vyhověla tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.
Komise na uvedené odůvodněné stanovisko neobdržela žádnou odpověď. V důsledku toho podala projednávanou žalobu.

K žalobě

K přípustnosti
Italská vláda tvrdí, že žaloba Komise by měla být prohlášena za nepřípustnou z důvodu obecné a neurčité povahy tvrzeného nesplnění,
která uvedené vládě znemožňuje předložit konkrétní obhajobu jak po skutkové, tak i právní stránce. Podle italské vlády konkrétně
Komise neidentifikovala držitele odpadu nebo provozovatele skládek ani vlastníky lokalit s opuštěnými odpady.
Komise má naproti tomu za to, že je oprávněna zabývat se v jediném řízení otázkou odstraňování odpadů na celém italském území.
Takový přístup, který označuje za „horizontální“, podle ní umožňuje jednak určit a účinněji napravit strukturální problémy,
z nichž vyvstává údajné nesplnění povinnosti Italské republiky, a jednak zjednodušit kontrolní mechanismy dodržování práva
Společenství v oblasti životního prostředí. V tomto ohledu Komise odkazuje na stanovisko generálního advokáta Geelhoeda ve
věci Komise v. Irsko (rozsudek ze dne 26. dubna 2005, C‑494/01, Sb. rozh. s. I‑3331).
Nejprve je třeba uvést, že aniž je dotčena povinnost Komise splnit důkazní povinnost, kterou nese v rámci řízení upraveného
v článku 226 ES, Smlouva o ES neobsahuje žádné pravidlo bránící společnému projednání značného počtu situací, na jejichž základě
Komise soudí, že členský stát opakovaně a dlouhodobě neplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství.
Dále je ustálenou judikaturou, že správní praxe může být předmětem žaloby pro nesplnění povinnosti, pokud představuje určitý
stupeň stálosti a obecnosti (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Irsko, bod 28 a uvedená judikatura).
Konečně je namístě připomenout, že Soudní dvůr již připustil žaloby Komise v obdobných souvislostech, kdy Komise konkrétně
uplatňovala obecné a strukturální porušení článků 4, 8 a 9 směrnice 75/442 (rozsudek ze dne 6. října 2005, Komise v. Řecko,
C‑502/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) členským státem a porušení týchž článků, jakož i článku 14 směrnice 1999/31 (rozsudek
ze dne 29. března 2007, Komise v. Francie,  C‑423/05, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí).
V důsledku toho je žaloba Komise přípustná.

K věci samé
K důkaznímu břemenu
Italská vláda tvrdí, že informační zdroje, na kterých žalobkyně zakládá svou žalobu, nejsou důvěryhodné, jelikož jednak zprávy
CFS nebyly vypracovány ve spolupráci s ministerstvem pro životní prostředí a ochranu krajiny, které je podle ní jediným příslušným
vnitrostátním orgánem s ohledem na právní řád Společenství, a jednak akty parlamentních vyšetřovacích komisí nebo novinové
články nepředstavují doznání, nýbrž pouze obecné zdroje důkazů, jejichž opodstatněnost musí být prokázána tím, kdo se jich
dovolává.
Komise má naopak za to, že zprávy vypracované CFS jsou spolehlivým a privilegovaným informačním zdrojem v oblasti životního
prostředí. CFS je totiž civilní pořádkovou silou státu, jejímž úkolem je zejména ochrana italského lesního majetku, životního
prostředí, krajiny a ekosystému, jakož i výkon činností vyšetřovací policie s cílem dbát na dodržování vnitrostátních i mezinárodních
předpisů v této oblasti.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci řízení o nesplnění povinnosti podle článku 226 ES přísluší Komisi prokázat
existenci tvrzeného nesplnění povinnosti. Komise musí Soudnímu dvoru předložit poznatky nezbytné k přezkoumání existence tohoto
nesplnění povinnosti, aniž by se mohla opírat o jakoukoli domněnku (rozsudek ze dne 25. května 1982, Komise v. Nizozemsko,
96/81, Recueil, s. 1791, bod 6).
Členské státy jsou nicméně podle článku 10 ES povinny usnadnit Komisi plnění jejího poslání spočívajícího podle článku 211 ES
zejména v dbaní na provádění ustanovení Smlouvy, jakož i aktů přijatých orgány na jejím základě (výše uvedený rozsudek Komise
v. Irsko, bod 42 a uvedená judikatura).
Z tohoto hlediska je třeba zohlednit skutečnost, že pokud jde o přezkum správného praktického použití vnitrostátních ustanovení
určených k zajištění účinného provedení směrnic, včetně těch, která byla přijata v oblasti životního prostředí, Komise, která
nemá vlastní vyšetřovací pravomoci v této oblasti, je z velké části odkázána na poznatky předložené případnými stěžovateli,
soukromými subjekty nebo veřejnými institucemi činnými na území dotyčného členského státu, jakož i samotným uvedeným členským
státem (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Irsko, bod 43 a uvedená judikatura).
V tomto ohledu tedy zprávy vypracované CFS a parlamentními vyšetřovacími komisemi nebo úřední dokumenty pocházející zvláště
od regionálních orgánů mohou být považovány za platné informační zdroje pro zahájení řízení uvedeného v článku 226 ES Komisí.
Z toho zejména plyne, že pokud Komise předložila dostatečné poznatky o některých skutečnostech, ke kterým došlo na území žalovaného
členského státu, přísluší tomuto členskému státu, aby zevrubně a podrobně zpochybnil předložené údaje a důsledky, jež z nich
vyplývají (výše uvedený rozsudek Komise v. Irsko, bod 44 a uvedená judikatura).
Za takových okolností totiž přísluší v první řadě vnitrostátním orgánům, aby provedly nezbytný přezkum na místě v duchu loajální
spolupráce, v souladu s úlohou každého členského státu, připomenutou v bodě 27 tohoto rozsudku, usnadňovat obecné poslání
Komise (výše uvedený rozsudek Komise v. Irsko, bod 45 a uvedená judikatura).
Pokud se tedy Komise dovolává zevrubných stížností, které ukazují na opakovaná neplnění povinností z ustanovení směrnice,
přísluší dotyčnému členskému státu, aby konkrétním způsobem zpochybnil skutečnosti tvrzené v těchto stížnostech. Rovněž pokud
Komise předložila dostatečné poznatky, které ukazují, že orgány členského státu dospěly k opakované a trvající praxi, která
je v rozporu s ustanoveními směrnice, přísluší tomuto členskému státu, aby zevrubně a podrobně popřel předložené údaje a důsledky
z nich vyplývající (výše uvedený rozsudek Komise v. Irsko, body 46 a 47, jakož i uvedená judikatura). Tato povinnost pro členské
státy vyplývá během celého řízení upraveného v článku 226 ES z povinnosti loajální spolupráce, stanovené v článku 10 ES. Ze
spisu však vyplývá, že italské orgány s Komisí plně nespolupracovaly pro účely vyšetřování projednávané věci ve stadiu postupu
před zahájením soudního řízení.
K porušení článků 4, 8 a 9 směrnice 75/442, čl. 2 odst. 1 směrnice 91/689 a čl. 14 písm. a) až c) směrnice 1999/31
–       Argumentace účastníků řízení
Na popření vytýkaných skutečností uplatňovaných Komisí italská vláda, vycházejíc z informací, které získala od oblastních
a provinčních správních orgánů, jakož i od nucleo operativo ecologico dell’Arma dei carabinieri (ekologická operační jednotka
četnictva), nejprve tvrdí, že údaje poskytnuté Komisí jsou nekonzistentní a neodpovídají skutečné situaci v Itálii. Zejména
odmítá počet „protiprávních skládek“ zjištěných Komisí, z důvodu, že Komise zaprvé údajně započítala některé skládky opakovaně,
zadruhé za protiprávní skládky označila pouhá úložiště nebo divoké skládky odpadu, z nichž část je právě v procesu sanace
a jejichž odpady již byly odstraněny, a zatřetí nerozeznává jejich stupeň nebezpečnosti poněvadž většina těchto skládek podléhá
dohledu nebo je zabavena.
Uvedená vláda dále připomíná nedávný pokrok, kterého Italská republika dosáhla při provádění povinností vyplývajících ze směrnic
75/442, 91/689 a 1999/31.
Komise zaprvé uplatňuje, že italská vláda nepředkládá opačné informace, které by pocházely ze zdroje na úrovni srovnatelné
s informacemi předloženými Komisí. Zadruhé Komise, ačkoli bere v potaz, že z některých skládek byly odpady odstraněny, tvrdí,
že situace, kdy bylo dosaženo souladu s předpisy, jsou ve velké menšině vzhledem k těm, ohledně nichž vnitrostátní orgány
neučinily žádné opatření k nápravě jejich protiprávní povahy.
–       Závěry Soudního dvora
Nejprve je třeba uvést, že z ustálené judikatury vyplývá, že se existence nesplnění povinnosti posuzuje vzhledem ke stavu,
v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny, ke kterým došlo
následně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu, i kdyby představovaly správné použití pravidla práva Společenství, které
je předmětem uvedené žaloby pro nesplnění povinnosti (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 11. října 2001, Komise v. Rakousko,
C‑111/00, Recueil, s. I‑7555, body 13 a 14; ze dne 30. ledna 2002, Komise v. Řecko, C‑103/00, Recueil, s. I‑1147, bod 23; ze dne 28. dubna 2005, Komise v. Španělsko, C‑157/04, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 19, a ze dne 7. července 2005, Komise v. Itálie, C‑214/04, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 14).
Dále, pokud jde konkrétněji o posouzení porušení článku 4 směrnice 75/442 členským státem, je třeba připomenout, že tento
článek stanoví, že členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že odpady se budou odstraňovat bez ohrožení lidského
zdraví a bez poškozování životního prostředí, aniž by však stanovil konkrétní obsah opatření, která mají být přijata, aby
byl uvedený cíl zajištěn. Toto ustanovení je nicméně závazné, pokud jde o cíl, kterého má být dosaženo, přičemž ponechává
členským státům prostor pro uvážení při posouzení nezbytnosti přijetí takových opatření (rozsudek ze dne 9. listopadu 1999,
Komise v. Itálie, tzv. „San Rocco“, C‑365/97, Recueil, s. I‑7773, bod 67). V zásadě tak není možné vyvodit přímo z neslučitelnosti faktické situace s cíli stanovenými
v čl. 4 uvedené směrnice, že dotyčný členský stát nutně nesplnil povinnosti uložené tímto ustanovením. Nicméně je nesporné,
že přetrvávání takové faktické situace, zejména pokud vede k značnému poškození životního prostředí během delší doby bez zásahu
příslušných orgánů, může ukázat, že členské státy překročily prostor pro uvážení, který jim toto ustanovení svěřuje (výše
uvedený rozsudek San Rocco, body 67 a 68).
V tomto ohledu je namístě konstatovat, že opodstatněnost skutečností vytýkaných italské vládě jasně vyplývá ze spisu. Informace
poskytnuté touto vládou sice umožnily konstatovat, že se dodržování cílů stanovených ustanoveními práva Společenství, které
jsou předmětem nesplnění povinnosti, v Itálii v průběhu času zlepšilo, nicméně tyto informace ukazují, že v době uplynutí
lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku trval obecně nevyhovující stav skládek s ohledem na uvedená ustanovení.
Co se týče vytýkané skutečnosti založené na porušení článku 4 směrnice 75/442, je nesporné, že v době uplynutí lhůty stanovené
v odůvodněném stanovisku existoval na celém italském území značný počet skládek, jejichž provozovatelé nezajistili využití
nebo odstranění odpadu způsobem neohrožujícím lidské zdraví a bez užití postupů a metod, které mohou poškodit životní prostředí,
jakož i lokality s nekontrolovaným odstraňováním odpadů. Například, jak vyplývá z přílohy 1 dupliky italské vlády, tato vláda
přiznala existenci, v oblasti Abruzzo, 92 divokých skládek odpadu, což bylo zjištěno během kontroly na místní úrovni po soupisu
provedeném CFS.
Existence takové situace po dlouhou dobu má nutně za následek značné poškození životního prostředí.
Co se týče vytýkané skutečnosti založené na porušení článku 8 směrnice 75/442, je prokázáno, že v době uplynutí stanovené
lhůty italské orgány nezajistily, aby držitelé odpadu buďto sami odpad odstranili nebo jej využili nebo s ním manipulovali
prostřednictvím soukromé nebo veřejné organizace, která uskutečňuje tyto operace v souladu s ustanoveními směrnice 75/442.
V tomto ohledu z přílohy 3 dupliky italské vlády vyplývá, že italské orgány zjistily nejméně 9 lokalit vyznačujících se takovými
vlastnostmi v Oblasti Umbria a 31 v Oblasti Puglia (provincie Bari).
Pokud jde o vytýkanou skutečnost založenou na porušení článku 9 směrnice 75/442, je nesporné, že v době uplynutí lhůty stanovené
v odůvodněném stanovisku bylo v provozu mnoho skládek, které neobdržely povolení příslušných orgánů. O tom svědčí zejména,
jak jasně vyplývá z přílohy 3 dupliky italské vlády, případy divokých skládek odpadu již zmíněné v bodech 39 a 41 tohoto rozsudku,
ale také výskyt nejméně 14 protiprávních skládek v Oblasti Puglia (provincie Lecce).
Co se týče vytýkané skutečnosti založené na tom, že italské orgány nezajistily registraci nebo identifikaci nebezpečných odpadů
v každé lokalitě, kde se provádí jejich vypouštění nebo ukládání, tedy vytýkané skutečnosti založené na porušení článku 2
směrnice 91/689, stačí uvést, že vláda uvedeného členského státu nepředkládá konkrétní argumenty a důkazy, aby vyvrátila tvrzení
Komise. Zvláště nepopírá, že v době uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku na jejím území existovalo nejméně 700
protiprávních skládek obsahujících nebezpečné odpady, které tak nepodléhají žádnému kontrolnímu opatření. Z toho vyplývá,
že italské orgány nemohou znát tok nebezpečných odpadů ukládaných na těchto skládkách, a že tudíž není dodržována povinnost
jejich registrace a identifikace.
Totéž konečně platí pro vytýkanou skutečnost založenou na porušení článku 14 směrnice 1999/31. V projednávaném případě italská
vláda sama uvedla, že pro 747 skládek nacházejících se na jejím území měl být zpracován a schválen plán úprav. Přezkum všech
dokumentů poskytnutých v příloze dupliky italské vlády však ukazuje, že v době uplynutí stanovené lhůty byly tyto plány předloženy
pouze pro 551 skládek a pouze 131 plánů bylo příslušnými orgány schváleno. Mimoto, jak správně poznamenává Komise, uvedená
vláda neupřesnila, jaké byly podniknuté kroky, pokud jde o skládky, jejichž plány úprav nebyly schváleny.
Z toho vyplývá, že Italská republika obecným a trvajícím způsobem neplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 4,
8 a 9 směrnice 75/442, z čl. 2 odst. 1 směrnice 91/689 a z čl. 14 písm. a) až c) směrnice 1999/31. V důsledku toho je žaloba
Komise opodstatněná.
S ohledem k veškerým předcházejícím úvahám je namístě určit, že Italská republika tím, že nepřijala veškerá opatření nezbytná
k tomu:
–        aby zajistila odstraňování odpadů bez ohrožení lidského zdraví a bez poškozování životního prostředí, a zakázala svévolné
opuštění, nepovolené ukládání a nekontrolované odstraňování odpadů;
–        aby bylo zajištěno, že každý držitel odpadu s ním bude manipulovat prostřednictvím soukromé nebo veřejné organizace, která
uskutečňuje operace odstraňování a využití, nebo že využívá nebo odstraňuje odpad sám v souladu s ustanoveními směrnice 75/442;
–        aby každá organizace nebo podnik, který provádí odstraňování odpadů, musel získat povolení od příslušného orgánu;
–        aby v každé lokalitě, kde se provádí vypouštění nebo ukládání nebezpečných odpadů, byly odpady registrovány a identifikovány,
a
–        aby, co se týče povolených skládek nebo skládek, které jsou ke dni 16. července 2001 již provozovány, provozovatel skládky
zpracoval a před 16. červencem 2002 předložil příslušnému orgánu ke schválení plán úprav místa skládky obsahující informace
týkající se podmínek povolení, jakož i veškerá nápravná opatření, která považuje za nutná, a aby po předložení plánu úprav
místa skládky příslušný orgán přijal konečné rozhodnutí, pokud jde o další provozování a v nejkratším termínu ukončil provoz
těch skládek, které neobdržely povolení k pokračování provozu, nebo povolil nezbytné práce a stanovil přechodné období pro
uskutečnění tohoto plánu,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 4, 8 a 9 směrnice 75/442, z článku 2 odst. 1 směrnice 91/689 a z článku
14 písm. a) až c) směrnice 1999/31.

K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Italská
republika neměla ve věci úspěch, je na místě jí uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)
Italská republika tím, že nepřijala veškerá opatření nezbytná k tomu:
–      aby zajistila odstraňování odpadů bez ohrožení lidského zdraví a bez poškozování životního prostředí, a zakázala svévolné
opuštění, nepovolené ukládání a nekontrolované odstraňování odpadů;
–      aby bylo zajištěno, že každý držitel odpadu s ním bude manipulovat prostřednictvím soukromé nebo veřejné organizace, která
uskutečňuje operace odstraňování a využití, nebo že využívá nebo odstraňuje odpad sám v souladu s ustanoveními směrnice Rady
75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech, ve znění směrnice Rady 91/156/EHS ze dne 18. března 1991;
–      aby každá organizace nebo podnik, který provádí odstraňování odpadů, musel získat povolení od příslušného orgánu;
–      aby v každé lokalitě, kde se provádí vypouštění nebo ukládání nebezpečných odpadů, byly odpady registrovány a identifikovány,
a
–      aby, co se týče povolených skládek nebo skládek, které jsou ke dni 16. července 2001 již provozovány, provozovatel skládky
zpracoval a před 16. červencem 2002 předložil příslušnému orgánu ke schválení plán úprav místa skládky obsahující informace
týkající se podmínek povolení, jakož i veškerá nápravná opatření, která považuje za nutná, a aby po předložení plánu úprav
místa skládky příslušný orgán přijal konečné rozhodnutí, pokud jde o další provozování a v nejkratším termínu ukončil provoz
těch skládek, které neobdržely povolení k pokračování provozu, nebo povolil nezbytné práce a stanovil přechodné období pro
uskutečnění tohoto plánu,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 4, 8 a 9 směrnice 75/442, ve znění směrnice 91/156/EHS, z článku 2 odst. 1
směrnice Rady 91/689/EHS ze dne 12. prosince 1991 o nebezpečných odpadech a z článku 14 písm. a) až c) směrnice Rady 1999/31/ES
ze dne 26. dubna 1999 o skládkách odpadů.
2)
Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: italština.