CELEX: 62009CJ0175
Sjätte mervärdesskattedirektivet
Undantag från skatteplikt
Artikel 13 B d punkt 3
Transaktioner rörande betalningar och överföringar
Inkasso och factoring
Betalningsplaner för tandvård
Tjänst avseende insamling och behandling av betalningar för kunder till en tillhandahållare av tjänster

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 13 B d punkt 3 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977
om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig
beräkningsgrund (EGT L 145, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 28) (nedan kallat sjätte direktivet), enligt
vilken bland annat transaktioner rörande betalningar och överföringar ska vara undantagna från skatteplikt.
Begäran har framställts i ett mål mellan Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (nedan kallade Commissioners)
och AXA UK plc (nedan kallat AXA), angående mervärdesskatteplikt för avgifter som Denplan Ltd (nedan kallat Denplan) uppbär
som vederlag för tjänster som det tillhandahåller sina kunder, vilka enligt AXA borde vara undantagna från skatteplikt.

Tillämpliga bestämmelser

Unionslagstiftningen
Enligt artikel 2 punkt 1 i sjätte direktivet ska mervärdesskatt betalas för ”leverans av varor eller tillhandahållande av
tjänster som sker mot vederlag inom landets territorium av en skattskyldig person i denna egenskap”.
I artikel 13 i sjätte direktivet, vilken har rubriken ”Undantag inom landets territorium”, föreskrivs följande:
”...
B.      Övriga undantag från skatteplikt
Utan att det påverkar tillämpningen av övriga gemenskapsbestämmelser, skall medlemsstaterna undanta följande verksamheter
från skatteplikt och fastställa de villkor som krävs för att säkerställa en riktig och enkel tillämpning och förhindra eventuell
skatteflykt, skatteundandragande eller missbruk:
…
d)      Följande transaktioner:
…
3.      Transaktioner och förhandlingar rörande spar- och transaktionskonton, betalningar, överföringar, fordringar, checkar och andra
överlåtbara skuldebrev, med undantag av inkasso och factoring;
…”

Den nationella lagstiftningen
Det undantag från skatteplikt som föreskrivs i artikel 13 B d punkt 3 i sjätte direktivet införlivades med Förenade kungarikets
lagstiftning genom grupp 5 punkt 1 i bilaga 9 till 1994 års lag om mervärdesskatt (Value Added Tax Act 1994), enligt vilken
undantag från mervärdesskatteplikt gäller för ”utställande, överföring eller mottagande av, eller någon annan befattning med,
pengar, säkerhet för pengar, oavsett slag, eller en handling eller anvisning om betalning av pengar, oavsett slag”.

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
AXA är huvudman för en mervärdesskattegrupp i vilken Denplan ingår. Denplan tillhandahåller tandläkare ett antal olika tjänster
som syftar till att underlätta bedrivandet av tandläkarverksamhet. Den viktigaste tjänsten består i att organisera betalningsplaner
mellan en tandläkare och dennes patienter. Enligt dessa betalningsplaner erbjuder tandläkarna sina patienter fortlöpande tandvård
på en viss nivå, däribland regelbundna kontroller eller nödvändig behandling men också båda dessa tjänster tillsammans, mot
att patienterna erlägger en fast månadsavgift.
Om patienten till en tandläkare som anlitar Denplans tjänster väljer att använda en betalningsplan, undertecknar vederbörande
ett avtal tillsammans med tandläkaren, vars villkor återfinns i ett standardformulär som tillhandahålls av Denplan. I detta
avtal anges att patienten normalt sett ska betala den månatliga avgiften till Denplan, som i egenskap av ombud för tandläkaren
tar emot betalning för dennes räkning. Samtidigt som patienten undertecknar avtalet ombeds denne att fylla i och underteckna
en standardiserad ”fullmakt” för Denplan i enlighet med det autogirosystem som gäller i Förenade kungariket. Fullmakten avseende
autogiro utgör en stående anvisning från bankkunden, i förevarande fall patienten, till banken att erlägga betalning på begäran
av en viss tredje man, här Denplan. Fullmakten innehåller uppgifter om namn och adress avseende patientens bank samt patientens
bankkontonummer.
Efter att Denplan mottagit en kopia på avtalet och den av patienten ifyllda autogirofullmakten registrerar företaget dennes
uppgifter, som namn och adress, i sitt datasystem och översänder via ett elektroniskt system uppgifter om fullmakten till
patientens bank. Denna fullmakt kommer att fortsätta att gälla såsom en stående anvisning till patientens bank till dess att
patienten meddelar banken att han vill återkalla fullmakten.
En bestämd dag varje månad vidtar Denplan åtgärder för att uppbära betalning av förfallna belopp från tandläkarnas patienter.
Företaget gör detta genom att skapa en elektronisk fil för varje patient, vilken det använder för att översända information
till Banker’s Automatic Clearing System (ett automatiskt clearingsystem mellan banker) (nedan kallat BACS), som är ett automatiserat,
elektroniskt clearingsystem som upprättats och drivs av ett bolag, i vilket samtliga delägare är större banker i Förenade
kungariket. Den information som Denplan översänder till BACS innefattar, för varje patient, patientens bankkontonummer och
det belopp som Denplan ska uppbära från kontot i fråga. BACS vidarebefordrar därefter informationen till den berörda bankens
datacentral.
Har patienten inte återkallat fullmakten avseende autogiro, och fortsätter patientens konto att vara öppet och det finns ett
kreditsaldo på kontot med tillräckliga medel för att genomföra betalningen, kommer patientens bank att debitera nämnda konto
och underrätta BACS om detta. BACS kommer då att kreditera Denplans bank ett motsvarande belopp, varefter denna bank kommer
att kreditera Denplans konto. Det är på detta sätt som det begärda beloppet överförs från patientens bankkonto till Denplans
bankkonto. Denplan får meddelanden från BACS om vilka begärda betalningar som har skett och vilka som inte har det. Denplan
skickar i sin tur meddelanden till de berörda tandläkarna och kontaktar även de patienter från vilka betalning inte har erhållits.
Ungefär tio dagar efter att Denplan har erhållit betalning via autogirosystemet till sitt bankkonto, redogör Denplan, för
varje tandläkare, för de betalningar som det har erhållit från tandläkarens patienters konton, samtidigt som vissa avtalade
avdrag görs. Detta gör Denplan genom att ge sin egen bank en anvisning om att ett belopp ska föras över från Denplans bankkonto
till den berörda tandläkarens bankkonto, motsvarande det sammanlagda belopp som tandläkaren har rätt till.
Ett av de avdrag som Denplan gör från varje betalning som det erhåller för en tandläkares räkning avser en avgift som Denplan
tar ut av tandläkaren. Detta avdrag beräknas som en procentandel av varje erhållen betalning. Enligt beslutet om hänskjutande
utgör en del av de avgifter som dras av från de belopp som patienterna betalar, vederlag för Denplans tjänster avseende insamlande
av betalningar för tandläkarnas räkning, vilka består i att ta emot betalningarna från patienternas bankkonton via systemet
med autogiro, och redogöra för dessa för tandläkarna. Det är dessa tjänsters kvalificering i mervärdesskattehänseende som
är föremål för prövning i målet vid den nationella domstolen.
Commissioners beslutade i juni år 2006 att avslå en ansökan från AXA avseende mervärdesskatt att återfå, som AXA uppgav sig
ha redovisat till staten för redovisningsperioderna mars år 2002 till och med december år 2004. I ett andra beslut i september 2006
fastställde Commissioners mervärdesskatt att betala avseende tjänster som tillhandahållits under redovisningsperioderna mars
år 2005 till och med mars år 2006. Båda besluten grundades på uppfattningen att de avgifter som Denplan tog ut av tandläkarna
utgjorde vederlag för tillhandahållanden som var mervärdesskattepliktiga.
AXA överklagade i juli och oktober 2006 dessa beslut till VAT and Duties Tribunal i London, som fann att avgifterna var undantagna
från mervärdesskatteplikt på grund av att de utgjorde vederlag för en från skatteplikt undantagen finansiell tjänst som omfattades
av artikel 13 B d punkt 3 i sjätte direktivet. Commissioners överklagade detta avgörande till High Court of Justice (England
& Wales), Chancery Division, Revenue List, som ogillade Commissioners överklagande. Commissioners överklagade detta avgörande
till den hänskjutande domstolen.
Enligt sistnämnda domstol är huvudfrågan i det mål den har att avgöra, huruvida undantaget från mervärdesskatteplikt i artikel 13 B D
punkt 3 i sjätte direktivet för ”transaktioner … rörande … betalningar, överföringar” är tillämpligt på en tjänst som tillhandahålls
en kund, det vill säga en tandläkare som önskar ta emot betalningar från tredje man, det vill säga patienter, och som består
i uppbärandet av belopp från dessa tredje mäns bankkonton med hjälp av ett autogirosystem, och i att till kunden lämna en
redogörelse för samtliga erhållna betalningar.
Den nationella domstolen har i detta sammanhang hänvisat till dom av den 5 juni 1997 i mål C‑2/95, SDC (REG 1997, s. I‑3017),
särskilt punkterna 53 och 66 däri, där domstolen slog fast att när det gäller ”en transaktion rörande överföringar” ska tillhandahållna
tjänster innebära en överföring av medel och leda till rättsliga och finansiella förändringar.
Enligt Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) fordras en tolkning av unionsrätten för att målet ska kunna avgöras,
varför den beslutat att vilandeförklara målet och att ställa följande frågor till domstolen:
”1)      Vad kännetecknar en tjänst som är undantagen från skatteplikt och som ’[har till verkan] att överföra medel och medfö[r] rättsliga
och finansiella förändringar’? I synnerhet önskas svar på följande:
a)      Är undantaget från skatteplikt tillämpligt på tjänster som annars inte skulle behöva utföras av något finansinstitut, som
innebär att det i) görs en debitering av ett konto, ii) görs en motsvarande kreditering av ett annat konto eller iii) utförs
en mellanliggande uppgift, mellan i och ii?
b)      Är undantaget tillämpligt på tjänster som inte innefattar utförandet av uppgifter innebärande debitering av ett konto och
motsvarande kreditering av ett annat konto, men som, när detta leder till en överföring av medel, kan anses ha varit orsaken
till denna överföring?
2)      Utför en näringsidkare (som inte själv är en bank) en från skatteplikt undantagen tjänst i enlighet med artikel 13 B d punkt 3
[i sjätte direktivet] – mot bakgrund av domen i [det ovannämnda] målet SDC – när han för sin kunds räkning utför uppgifter
som
a)      innefattar uppbärande, behandling och vidarebefordran av betalningar av belopp som kunden har rätt att erhålla av tredje man,
däribland uppgifter som består i:
–        översändande av information till den tredje mannens bank med begäran om betalning från den tredje mannens bankkonto till näringsidkarens
eget bankkonto, med stöd av ett stående medgivande som lämnats av tredje mannen till banken (i enlighet med Direct Debit-systemet),
och, om banken genomför denna betalning,
–        lämnande av en anvisning till den egna banken om överföring av medel från det egna bankkontot till kundens bankkonto,
men
b)       som inte innefattar uppgifter som a) innebär en debitering av ett bankkonto, b) innebär en motsvarande kreditering av ett
annat bankkonto, eller c) innebär att en mellanliggande uppgift, mellan a och b, utförs?
3)      Har det någon betydelse för svaret på fråga 2 (ovan) om den tjänst som beskrivs i den frågan utförs genom att information
översänds till ett elektroniskt system som sedan automatiskt kommunicerar med den berörda banken, även om informationsöverföringen
inte alltid leder till att en överföring kommer till stånd (till exempel på grund av att den tredje mannen har återkallat
det stående tillstånd han lämnat till sin bank eller på grund av att denne inte har tillräckliga medel på kontot)?”

Prövning av tolkningsfrågorna
Den nationella domstolen har ställt sina tolkningsfrågor, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 13 B d
punkt 3 i sjätte direktivet ska tolkas så, att en tjänst av det slag som är aktuell i målet vid den nationella domstolen är,
eller inte är, undantagen från mervärdesskatteplikt.
Denna tjänst avseende ”insamlande av betalningar”, som Denplan tillhandahåller och som beskrivs bland annat i fråga 2 a, omfattar
uppbörd, behandling och senare betalning av penningbelopp som tredje män, det vill säga patienterna, har att betala till Denplans
kunder, det vill säga tandläkarna. Nämnda tjänst består särskilt i ett översändande av information till tredje mans bank,
i syfte att med stöd av ett stående medgivande som tredje man lämnat till sin bank begära överföring av ett visst penningbelopp
från tredje mans bankkonto till bankkontot tillhörande tillhandahållaren av tjänsten. Tjänsten består vidare i en anvisning
till tjänstetillhandahållarens bank att överföra medel från dennes konto till kundens bankkonto. Under tiden skickar tillhandahållaren
av tjänster en sammanställning över erhållna belopp och kontaktar de tredje män från vilka vederbörande inte har erhållit
överföring av begärda belopp.
Med hänsyn till att nämnda tjänst omfattar olika handlingar ska det, särskilt för tolkningen av den bestämmelse som avses
med de frågor som ställts, för det första avgöras huruvida Denplan ur mervärdesskattesynpunkt tillhandahåller kunderna flera
tjänster vilka är fristående och självständiga och därför ska bedömas separat, eller en enda tjänst sammansatt av flera delar
(se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 oktober 2005 i mål C‑41/04, Levob Verzekeringen och OV Bank, REG 2005, s. I‑9433,
punkterna 18 och 20, av den 21 februari 2008 i mål C‑425/06, Part Service, REG 2008, s. I‑897, punkterna 48 och 49, samt dom
av den 19 november 2009 i mål C‑461/08, Don Bosco Onroerend Goed, REG 2009, s. I‑11079, punkt 34).
Under vissa omständigheter ska nämligen flera formellt sett fristående tillhandahållanden, som skulle kunna utföras isolerat
och som därmed var för sig skulle kunna vara skattepliktiga eller undantagna från skatteplikt, anses utgöra en enda transaktion
när de inte är självständiga. Så är bland annat fallet när två eller flera delar eller handlingar som en skattskyldig person
tillhandahåller kunden har ett så nära samband att de objektivt sett utgör en enda odelbar ekonomisk transaktion och att det
därför vore konstlat att skilja dem åt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Part Service, punkterna 51
och 53, dom av den 11 juni 2009 i mål C‑572/07, RLRE Tellmer Property, REG 2009, s. I‑4983, punkterna 18 och 19, och domen
i det ovannämnda målet Don Bosco Onroerend Goed, punkterna 36 och 37).
Det följer av domstolens rättspraxis att när en transaktion utgörs av en rad delar och handlingar ska det först göras en samlad
bedömning av de omständigheter som kännetecknar transaktionen i fråga, för att det ska kunna avgöras om det rör sig om två
eller flera fristående tillhandahållanden eller ett enda tillhandahållande (se, för ett liknande resonemang, bland annat domen
i det ovannämnda målet Levob Verzekeringen och OV Bank, punkt 19, dom av den 29 mars 2007 i mål C‑111/05, Aktiebolaget NN,
REG 2007, s. I‑2697, punkt 21, och domen i det ovannämnda målet Don Bosco Onroerend Goed, punkt 38).
När det gäller sådana transaktioner som dem som är i fråga i målet vid den nationella domstolen konstaterar domstolen att
Denplans handlingar, när de prövas ur ett mervärdesskatteperspektiv, är oupplösligen förenade. I ekonomiskt hänseende syftar
dessa handlingar till en överföring av det belopp som patienten varje månad ska betala till tandläkaren. Överföringen till
tjänstetillhandahållarens bankkonto av det belopp som ska betalas är endast till nytta för dennes kund om beloppet, efter
avdrag för avgiften till den som tillhandahåller tjänsten, därefter betalas till kunden och om den som tillhandahåller tjänsterna
lämnar en redogörelse för erhållna belopp till kunden. Den tjänst som är i fråga i målet vid den nationella domstolen ska
följaktligen under sådana förhållanden som de av den nationella domstolen beskrivna, anses utgöra en enda transaktion i mervärdesskattehänseende.
När det för det andra gäller frågan huruvida en sådan tjänst som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen omfattas
av undantaget från mervärdesskatteplikt enligt artikel 13 B d punkt 3 i sjätte direktivet, avseende transaktioner rörande
betalningar och överföringar, erinrar domstolen om att det följer av fast praxis att undantagen i nämnda artikel 13 utgör
självständiga unionsrättsliga begrepp som syftar till att förhindra att medlemsstaterna tillämpar mervärdesskattesystemet
olika (se, bland annat, dom av den 4 maj 2006 i mål C‑169/04, Abbey National, REG 2006, s. I‑4027, punkt 38, av den 19 april 2007
i mål C‑455/05, Velvet & Steel Immobilien, REG 2007, s. I‑3225, punkt 15, av den 22 oktober 2009 i mål C‑242/08, Swiss Re
Germany Holding, REG 2009, s. I‑10099, punkt 33, och av den 10 juni 2010 i mål C‑86/09, Future Health Technologies, REU 2010,
s. I‑0000, punkt 28).
Av rättspraxis framgår även att de begrepp som används för att beskriva undantagen i artikel 13 i sjätte direktivet ska tolkas
restriktivt eftersom de utgör undantag från den allmänna principen att mervärdesskatt ska tas ut på varje leverans av varor
och varje tillhandahållande av tjänster som sker mot vederlag av en skattskyldig person. Tolkningen av nämnda begrepp ska
dock ske så, att det aktuella undantaget inte fråntas sin ändamålsenliga verkan (se, för ett liknande resonemang, domarna
i de ovannämnda målen Don Bosco Onroerend Goed, punkt 25 och där angiven rättspraxis, och Future Health Technologies, punkt 30,
samt dom av den 30 september 2010 i mål C‑581/08, EMI Group, REU 2010, s. I‑0000, punkt 20).
Vidare gäller att de transaktioner som är undantagna från skatteplikt enligt artikel 13 B d punkt 3 i sjätte direktivet definieras
utifrån vilka slags tillhandahållanden av tjänster som är i fråga, och inte på grundval av vem som är tillhandahållare eller
mottagare av tjänsten (se domen i det ovannämnda målet SDC, punkterna 32 och 56, dom av den 26 juni 2003 i mål C‑305/01, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring,
REG 2003, s. I‑6729, punkt 64, och domen i det ovannämnda målet Swiss Re Germany Holding, punkt 44 och där angiven rättspraxis).
Undantaget från skatteplikt villkoras alltså inte av att transaktionerna genomförs av en viss typ av institut eller juridisk
person, under förutsättning att de aktuella transaktionerna omfattas av området för finansiella transaktioner (se, för ett
liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen SDC, punkt 38, Velvet & Steel Immobilien, punkt 22, och Swiss Re Germany
Holding, punkt 46).
Domstolen har slutligen, i fråga om olika undantag från skatteplikt som föreskrivs i artikel 13 B d i sjätte direktivet, slagit
fast att för att kunna betecknas som transaktioner som är undantagna från skatteplikt, ska de ifrågavarande tjänsterna vid
en helhetsbedömning framstå som en avgränsad enhet som syftar till att uppfylla de särskilda och väsentliga funktionerna inom
någon av de tjänster som beskrivs i nämnda bestämmelse (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet SDC,
punkterna 66 och 75, när det gäller artikel 13 B d punkterna 3 och 5 i sjätte direktivet, dom av den 13 december 2001 i mål C‑235/00,
CSC Financial Services, REG 2001, s. I‑10237, punkterna 25 och 27, när det gäller artikel 13 B d punkt 5, och domen i det
ovannämnda målet Abbey National, punkt 70, när det gäller nämnda artikel 13 B d punkt 6).
När det gäller den tjänst som är i fråga i målet vid den nationella domstolen är denna avsedd för att Denplans kunder, det
vill säga tandläkare, ska erhålla betalning av de penningbelopp som deras patienter är skyldiga dem. Denplan åtar sig att
mot ersättning kräva in dessa fordringar och hantera dessa för fordringsägarens räkning. Denna tjänst utgör således en transaktion
rörande betalningar som är undantagen från skatteplikt enligt artikel 13 B d punkt 3 i sjätte direktivet, såvida det inte
rör sig om ”inkasso och factoring” vilka uttryckligen utesluts från uppräkningen av undantag.
Eftersom sjätte direktivet inte innehåller någon definition av begreppet ”inkasso och factoring” måste artikel 13 B d punkt 3
i sjätte direktivet ses i sitt sammanhang och tolkas med hänsyn till denna bestämmelses anda och mer allmänt med hänsyn till
nämnda direktivs systematik (domen i det ovannämnda målet MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, punkt 70; se även, för ett liknande
resonemang, dom av den 13 juli 1989 i mål 173/88, Henriksen, REG 1989, s. 2763, punkt 11, och av den 3 mars 1994, i mål C‑16/93,
Tolsma, REG 1994, s. I‑743, punkt 10).
Som påpekas i punkt 25 i förevarande dom gäller att medan undantagen i artikel 13 i sjätte direktivet, såsom avvikelser från
mervärdesskattens allmänna tillämpning, ska tolkas restriktivt, ska begreppet ”inkasso och factoring” såsom ett undantag från
denna avvikelse från en tillämpning av mervärdesskatten – ett undantag som innebär att de åsyftade transaktionerna är skattepliktiga,
vilket utgör grundregeln i sjätte direktivet – tolkas extensivt (se domen i det ovannämnda målet MKG-Kraftfahrzeuge‑Factoring,
punkterna 72, 73 och 75, och, analogt, dom av den 15 januari 2002 i mål C‑171/00 P, Libéros mot kommissionen REG 2002, s. I‑451,
punkt 27).
Enligt domstolens fasta praxis tar begreppet ”inkasso och factoring” i den mening som avses i artikel 13 B d punkt 3 i sjätte
direktivet sikte på finansiella transaktioner som syftar till att erhålla betalning för en ekonomisk skuld (se domen i det
ovannämnda målet MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, punkt 78).
Av denna praxis framgår att den i målet vid den nationella domstolen ifrågavarande tjänsten som Denplan tillhandahåller tandläkare
ingår i begreppet ”inkasso och factoring” i den mening som avses i artikel 13 B d punkt 3 i sjätte direktivet.
Målet med denna tjänst är nämligen att Denplans kunder, det vill säga tandläkarna, ska erhålla betalning av de penningbelopp
som deras patienter är skyldiga dem. Tjänsten syftar alltså till att de ska få betalt för skulder. Genom att åta sig att kräva
in fordringar för fordringsägarens räkning övertar Denplan uppgifter från sina kunder som dessa – utan Denplans insats – skulle
få utföra själva i egenskap av borgenärer. Dessa uppgifter består i att begära överföring via autogirosystemet av belopp som
Denplans kunder har rätt till.
I motsats till vad kommissionen har hävdat, saknar det betydelse att nämnda tjänst tillhandahålls när de aktuella skulderna
förfaller till betalning. Ordalydelsen av artikel 13 B d punkt 3
in fine
i sjätte direktivet avser alla former av inkasso, utan att dess tillämpningsområde begränsas till att avse fordringar som
inte reglerats vid förfallotidpunkten. För övrigt är factoring, som omfattas i alla sina former av begreppet ”inkasso och
factoring” (se domen i det ovannämnda målet MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, punkt 77), inte begränsat till fordringar beträffande
vilka gäldenären är i dröjsmål med betalningen. Begreppet kan även omfatta fordringar som ännu inte förfallit till betalning
och som kommer att betalas på förfallodagen.
Med hänsyn till tolkningen av det undantag från avsteget från tillämpningen av mervärdesskatten som etablerats i rättspraxis,
och som redovisas i punkterna 30 och 31 i förevarande dom, saknar det också betydelse för kvalificeringen av den i målet vid
den nationella domstolen ifrågavarande tjänsten som ”inkasso och factoring”, att det för denna inte föreskrivits någon tillämpning
av tvångsåtgärder för faktisk betalning av de aktuella skulderna.
Mot bakgrund av ovan redovisade överväganden ska de frågor som ställts besvaras enligt följande. Artikel 13 B d punkt 3 i
sjätte direktivet ska tolkas så, att det undantag från mervärdesskatteplikt som föreskrivs i denna bestämmelse inte omfattar
ett tillhandahållande av tjänster som i huvudsak består i att anmoda tredje mans bank att, via ett autogirosystem, till ett
konto tillhörande tillhandahållaren av tjänsten överföra ett belopp som nämnda tredje man är skyldig den sistnämndes kund,
att till kunden översända en sammanställning över erhållna belopp, att kontakta de tredje män från vilka tillhandahållaren
av tjänsten inte har erhållit betalning och, slutligen, anvisa tjänstetillhandahållarens bank att till kundens bankkonto överföra
erhållna betalningar, efter avdrag för ersättningen till nämnde tillhandahållare.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
Artikel 13 B d punkt 3 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning
rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund ska tolkas så, att det undantag
från mervärdesskatteplikt som föreskrivs i denna bestämmelse inte omfattar ett tillhandahållande av tjänster som i huvudsak
består i att anmoda tredje mans bank att, via ett autogirosystem, till ett konto tillhörande tillhandahållaren av tjänsten
överföra ett belopp som nämnda tredje man är skyldig den sistnämndes kund, att till kunden översända en sammanställning över
erhållna belopp, att kontakta de tredje män från vilka tillhandahållaren av tjänsten inte har erhållit betalning och, slutligen,
anvisa tjänstetillhandahållarens bank att till kundens bankkonto överföra erhållna betalningar, efter avdrag för ersättningen
till nämnde tillhandahållare.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: engelska.