CELEX: 62004CJ0347
Brīvība veikt uzņēmējdarbību
Sabiedrību ienākuma nodoklis
Mātes sabiedrību zaudējumu tūlītēja kompensācija
Zaudējumi, kas rodas tādēļ, ka tiek veikta norakstīšana atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EK līguma 52. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem EKL 43. pants),
EK līguma 58. pantu (jaunajā redakcijā EKL 48. pants), EK līguma 67.–73. pantu (atcelti ar Amsterdamas līgumu), EK līguma
73.b–73.d pantu (jaunajā redakcijā EKL 56.–58. pants), EK līguma 73.e pantu (atcelts ar Amsterdamas līgumu), kā arī EK līguma
73.f un 73.g pantu (jaunajā redakcijā EKL 59. un EKL 60. pants).
Šis lūgums tika sniegts strīda starp sabiedrību
Rewe Zentralfinanz eG
(turpmāk tekstā – “
Rewe
”), kas dibināta Vācijā un rīkojas kā sabiedrības
ITS Reisen GmbH
(turpmāk tekstā – “
ITS
”) vienīgā tiesību un saistību pārņēmēja, pret
Finanzamt Köln‑Mitte
ietvaros par to, ka, nosakot ar nodokli apliekamos ienākumus par 1993. un 1994. finanšu gadu, kā kārtējās atskaitāmās izmaksas
nav ņemti vērā zaudējumi, kas saistīti ar daļēju norakstīšanu atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas
sabiedrībās.

Valsts tiesiskais regulējums
Saskaņā ar 1. pantu 1991. gada Likumā par uzņēmumu ienākuma nodokli (
Körperschaftsteuergesetz 1991
, turpmāk tekstā – “
KStG 1991
”), kas ir piemērojams pamata lietā, sabiedrībām rezidentēm Vācijā ir jāmaksā uzņēmumu ienākuma nodoklis no to peļņas visā
pasaulē. Tā ietver [to] filiāļu vai aģentūru gūto peļņu, ar kuru starpniecību šīs sabiedrības rezidentes veica savas darbības
ārpus minētās valsts. Savukārt sabiedrības rezidentes meitas sabiedrību peļņa netiek aplikta ar nodokli to gūšanas brīdī.
Saskaņā ar
KStG

8. panta 1. punktu tieši 1990. gada Likuma par ienākuma nodokli (
Einkommensteuergesetz

, turpmāk tekstā – “
EStG

”) un
KStG

noteikumos ir definēts, kas ir jāsaprot ar “ienākumiem” un veids, kādā šie ienākumi ir nosakāmi.
Saskaņā ar
EStG

6. panta 1. punkta 2. apakšpunkta otro teikumu norakstīšana atbilstoši daļējai zemākai dalības vērtībai ir kārtējie izdevumi,
kas ir atskaitāmi, nosakot peļņu. Saskaņā ar šo pašu 6. pantu par daļēju vērtību tiek uzskatīta summa, ko persona, kas iegādājusies
uzņēmumu kopumā, attiecina uz attiecīgo preci kopējas pirkuma cenas ietvaros. Kamēr pamatkapitālā ietilpstošās norakstāmās
preces peļņas noteikšanas ietvaros principā ir iekļautas bilancē par to iegādes vai ražošanas vērtību, kas samazināta atbilstoši
to nolietojumam, nodokļu maksātājam tāpat ir iespēja uzrādīt daļējo zemāko vērtību (daļēja norakstīšana), ja, piemēram, preces
faktiskā vērtība ir krietni zemāka par iegādes vai ražošanas vērtību, kas savukārt ir samazināta atbilstoši tās nolietojumam.
Saskaņā ar
EStG

2. panta 3. punktu nodokļa maksātāja gada ieņēmumus veido pozitīvo un negatīvo ieņēmumu atlikums. Ja šīs darbības beigās
vēl aizvien ir zaudējumi, tie ir jāatskaita no citiem gadiem nodokļa ieņēmumu noteikšanas laikā zaudējumu pārcelšanas vai
pārnešanas ietvaros saskaņā ar
EStG 1990
10d pantu.
Saskaņā ar
EStG

noteikumiem, kas grozīti ar 1992. gada 25. februāra Likumu par nodokļu tiesību aktu izmaiņām (
Steueränderungsgesetz 1992
) (
BGBl
. 1992 I, 297. lpp.), zaudējumu kompensācija saistībā ar aplikšanu ar nodokli daļējas norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai
kapitāla sabiedrībā gadījumā pamata faktu laikā atšķīrās atkarībā no tā, vai tā attiecās uz Vācijā vai ārpus šīs valsts dibinātu
kapitāla sabiedrību.
Gadījumā, kad dalība ir Vācijā dibinātā kapitāla sabiedrībā, saskaņā ar
EStG

2. panta 3. punktu negatīvie ieņēmumi, tai skaitā zaudējumi, kas rodas daļējas norakstīšanas rezultātā – kas attiecas uz
taksācijas periodu, var tikt kompensēti ar visiem nodokļa maksātāja gūtajiem pozitīvajiem ieņēmumiem.
Saskaņā ar 1. un 2. punktu
EStG

2a pantā ar nosaukumu “Ar ārvalstīm saistītie negatīvie ieņēmumi” noteikti ārvalstīs gūtie negatīvie ieņēmumi saistībā ar
aplikšanu ar nodokli var tikt ņemti vērā tikai ierobežoti:
“1)      Negatīvos ieņēmumus
[..]
2.      kas rodas no ārvalstīs esoša rūpniecības vai tirdzniecības uzņēmuma,
3.      a)     kas rodas no daļējas zemākas dalības vērtības ņemšanas vērā, kura ir daļa no tādas juridiskas personas pamatdarbības aktīviem,
kuras vadība, nedz arī juridiskā adrese nav [Vācijā] (ārvalsts juridiska persona), [..]
[..]
var kompensēt tikai ar tāda paša veida tajā pašā valstī gūtiem pozitīviem ieņēmumiem [..]; tos arī nevar atskaitīt saskaņā
ar 10d pantu. Peļņas samazināšanu pielīdzina negatīviem ieņēmumiem. Tiktāl, ciktāl negatīvos ieņēmumus nevar kompensēt saskaņā
ar pirmo teikumu, tos atskaita no tāda paša veida pozitīvajiem ieņēmumiem, kādus nodokļu maksātājs gūst turpmāko taksācijas
gadu laikā šajā pašā valstī [..].
2)      1. punkta pirmā teikuma 2. punkts nav piemērojams, ja nodokļa maksātājs pierāda, ka negatīvie ieņēmumi rodas no ārvalstīs
esoša rūpniecības vai tirdzniecības uzņēmuma, kura darbības vienīgais vai gandrīz vienīgais mērķis ir [..] komerciāla rakstura
pakalpojumu sniegšana, ciktāl tie nesastāv no tūrismam vai preču īres mērķiem paredzētu iekārtu izveides vai izmantošanas
[..]; tieša dalība vismaz vienas ceturtdaļas apmērā kapitāla sabiedrības pamatkapitālā, kuras vienīgais vai gandrīz vienīgais
darbības mērķis ir iepriekš minētās darbības, kā arī ar šādu dalību saistītais finansējums, tiek uzskatīti par komerciāla
rakstura pakalpojumu sniegšanu, ja nedz kapitāla sabiedrības vadība, nedz arī tās juridiskā adrese nav [Vācijā]. 1. punkta
pirmā teikuma 3. un 4. punkts nav piemērojami, ja nodokļa maksātājs pierāda, ka juridiskā persona ir izpildījusi pirmajā teikumā
minētos nosacījumus vai nu kopš tās izveidošanas, vai piecu pēdējo gadu laikā pirms taksācijas perioda, kura laikā tika gūti
negatīvie ieņēmumi, un šī perioda laikā.
[..]”
No
EStG

2a panta izriet, ka negatīvo ieņēmumu, kas rodas daļējas norakstīšanas rezultātā, kompensācija ir iespējama tikai, ja sabiedrība
gūst šos ieņēmumus ārvalstīs šī 2a panta 2. punkta nozīmē (t.s. “aktīvie ieņēmumi”) vai ja tai pašai ir dalība vismaz 25 %
apmērā citā ārvalstu kapitāla sabiedrībā, kas attiecīgi gūst aktīvos ieņēmumus minētā 2a panta 2. punkta nozīmē. Ar tūrismu
saistītas darbības veikšana automātiski izslēdz zaudējumu kompensāciju.
Saskaņā ar
KStG

8b panta 2. punktu, kas grozīts ar 1993. gada 13. septembra Likumu par uzņēmuma dibināšanas iespējas nodrošināšanu (
Standortsicherungsgesetz
,
BGBl
. 1993 I, 1569. lpp.), dalības cesijas laikā gūtais kapitāla pieaugums tika pirmo reizi atbrīvots no aplikšanas ar nodokli
par 1994. finanšu gadu.
Visbeidzot, 2000. gada 23. oktobra Likums par nodokļu samazināšanu (
Steuersenkungsgesetz
,
BGBl
. 2000 I, 1433. lpp.) grozīja
KStG

8b panta 3. punktu. Šis noteikums tā grozītajā redakcijā paredz, ka ieņēmumu samazinājumi, kas rodas no tā, ka tiek ņemta
vērā daļēja zemākā dalības vērtība, netiek ņemti vērā neatkarīgi no tā, vai šī dalība ir Vācijā vai ārpus šīs valsts dibinātā
kapitāla sabiedrībā.

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
Ar 1995. gada 6. martā noslēgto līgumu [sabiedrība]
ITS
, kas bija viena no grupas
Kaufhof Holding AG
sabiedrībām, kuras darbības mērķis bija ar tūrismu saistītu darbību veikšana, šī grupa cedēja
Rewe
. Ar 1995. gada 3. novembra apvienošanās līgumu
Rewe
kļuva par vienīgo
ITS
tiesību un saistību pārņēmēju.
1989. gadā
ITS
bija izveidojusi Nīderlandē meitas sabiedrību –
Kaufhof‑Tourism Holdings BV
(turpmāk tekstā – “
KTH
”), kurā
ITS
pilnībā piederēja kapitāldaļas. Šajā pašā dalībvalstī
KTH
izveidoja līdzdalības sabiedrību –
International Tourism Investment Holdings BV
(turpmāk tekstā – “
ITIH
”), kurā
KTH
piederēja 100 % kapitāldaļu. Turklāt
ITIH
tostarp iegādājās 100 % sabiedrības
German Tourist Facilities Ltd
, kas dibināta Apvienotajā Karalistē, kapitāldaļu, kā arī 36 % sabiedrības
Travelplan SA
, kas dibināta Spānijā, kapitāldaļu.

ITS
savos gada pārskatos par 1993. un par 1994. gadu veica daļēju norakstīšanu atbilstoši dalības vērtībai tās Nīderlandes meitas
sabiedrībā
KTH
un prasījumu, kas attiecās uz tās meitas uzņēmumam pakļautā meitas uzņēmuma divām meitas sabiedrībām, kas dibinātas attiecīgi
Apvienotajā Karalistē un Spānijā, pārvērtēšanu. Kopumā ārkārtas izdevumi par 1993. un 1994. finanšu gadu bija vairāk nekā
46 miljoni DEM.
Tomēr
Finanzamt Köln‑Mitte
[Ķelnes Finanšu pārvalde], uzskatot, ka
EStG

2a pants iestājas pret šo izmaksu, kuras saistītas ar dalību
KTH
, ņemšanu vērā, atteicās atzīt šīs izmaksas par kārtējām izmaksām saistībā ar aplikšanu ar nodokli un uzskatīt tās par negatīviem
ieņēmumiem, nosakot
Rewe
ar nodokli apliekamo peļņu par 1993. un 1994. finanšu gadu. Tādējādi tā izdeva paziņojumu par maksājumiem, kuri tostarp attiecās
uz sabiedrību ienākuma nodokli, kas
Rewe
bija jāsamaksā par minētajiem finanšu gadiem.
Uzskatot, ka tā ir tiesīga nodokļu ziņā ņemt vērā visas izmaksas, kas saistītas ar Nīderlandē, Apvienotajā Karalistē un Spānijā
nodibinātām līdzdalības sabiedrībām,
Rewe
šajā nolūkā cēla prasību
Finanzgericht Köln
[Ķelnes Finanšu tiesā] norādot, ka
EStG 1990
2a panta piemērošana ir diskriminācija, kas ir pretrunā Kopienu tiesībām.
Saskaņā ar šīs tiesas teikto no pamata lietas faktu laikā piemērojamajām tiesībām izriet, ka, kamēr norakstīšanu atbilstoši
dalības vērtībai Vācijā dibinātā meitas sabiedrībā saistībā ar aplikšanu ar nodokli principā varētu ņemt vērā bez ierobežojuma
kā mātes sabiedrības kārtējās izmaksas, nosakot tās ar nodokli apliekamo peļņu, norakstīšanu atbilstoši dalības vērtībai citā
dalībvalstī dibinātā meitas sabiedrībā saistībā ar aplikšanu ar nodokli var ņemt vērā tikai ierobežotā skaitā gadījumu, proti,
ja no šīm norakstīšanām radušies negatīvie ieņēmumi ir tikuši kompensēti ar pozitīviem ieņēmumiem, kas iegūti šajā otrā dalībvalstī,
vai ja ir tikuši izpildīti nosacījumi, kas noteikti ar
EStG

2a panta 2. punktā paredzēto izņēmuma regulējumu. Tādējādi tā uzskata, ka ir iespējams, ka tāda no
EStG

2a panta 1. punkta, 3. apakšpunkta a) punkta un 2. punkta izrietoša atšķirīga attieksme ir pretrunā Kopienu tiesībām, un
uzskata, ka tā nevar konstatēt iemeslus, kas pamatotu šo atšķirību.
Šādos apstākļos
Finanzgericht Köln
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Līguma] 52. pants [..] saistībā ar 58. pantu [..], 67.–73. pants, kā arī 73.b un turpmākie panti ir jāinterpretē tādējādi,
ka tie iestājas pret tādu tiesisko regulējumu, kurš – kā attiecīgais tiesiskais regulējums pamata tiesvedībā
EStG
2a panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) punktā un 2. punktā – ierobežo tādu zaudējumu tūlītējo atskaitīšanu nodokļu mērķiem,
kas radušies norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai meitas sabiedrībās citās Kopienas valstīs rezultātā, ja šīs meitas
sabiedrības valsts noteikumu izpratnē veic pasīvu darbību un/vai ja meitas sabiedrības veic aktīvu darbību tikai ar savu meitas
sabiedrību starpniecību, kamēr norakstīšana atbilstoši dalības vērtībai valstī esošās meitas sabiedrībās ir iespējama bez
šiem ierobežojumiem?”

Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa jautā pēc būtības, vai tādos apstākļos kā pamata lietā EK līguma noteikumi par brīvību veikt
uzņēmējdarbību un kapitāla brīvu apriti iestājas pret tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas attiecībā uz šajā valstī rezidējošu
mātes sabiedrību ierobežo tās iespējas nodokļu mērķiem atskaitīt zaudējumus, kas šai sabiedrībai radušies norakstīšanas atbilstoši
tas dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā.

Par Līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību interpretāciju
Ievadā ir jāatgādina, ka atbilstoši iedibinātajai judikatūrai tiešā aplikšana ar nodokļiem ir dalībvalstu kompetencē un tām
šī kompetence tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (skat. it īpaši 2001. gada 8. marta spriedumu apvienotajās lietās
C‑397/98 un C‑410/98
Metallgesellschaft
u.c.,
Recueil
, I‑1727. lpp., 37. punkts; 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑446/03
Marks & Spencer
, Krājums, I‑10837. lpp., 29. punkts; 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑196/04
Cadbury Schweppes
un
Cadbury Schweppes Overseas
, Krājums, I-7995. lpp., 40. punkts, un 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C‑524/04
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
, Krājums, I-2107. lpp., 25. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesību akti, kas ir piemērojami, ja attiecīgās dalībvalsts pilsonim pieder kapitāldaļas
sabiedrībā, kura reģistrēta citā dalībvalstī, kas tam ļauj īstenot noteiktu ietekmi uz šīs sabiedrības lēmumiem un noteikt
tās darbību, ietilpst Līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomā (šajā sakarā skat. 2000. gada 13. aprīļa
spriedumu lietā C‑251/98
Baars
,
Recueil
, I‑2787. lpp., 22. punkts; 2002. gada 21. novembra spriedumu lietā C‑436/00
X
un
Y
,
Recueil
, I‑10829. lpp., 37. punkts; spriedumu iepriekš minētajā lietā
Cadbury Schweppes
un
Cadbury Schweppes Overseas
, 31. punkts, un spriedumu iepriekš minētajā lietā
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
, 27. punkts).
Tā tas ir tad, ja kā pamata lietā tādas rezidentes sabiedrības kā
ITS
dalība ir vienāda ar 100 % citā dalībvalstī dibinātas sabiedrības kapitāla. Faktiski tas, ka nodokļa maksātāja dalība sabiedrībā,
kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, ir vienāda ar 100 % šīs sabiedrības kapitāla, neapšaubāmi liek uz šādu nodokļa
maksātāju attiecināt Līguma noteikumu par tiesībām veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomu (spriedums iepriekš minētajā lietā
Baars
, 21. punkts).
Tādējādi ir jāpārbauda, vai Līguma 52. un 58. pants iestājas pret tāda tiesiskā regulējuma kā pamata lietā piemērošanu.
Brīvība veikt uzņēmējdarbību, ko Līguma 52. pantā atzīst attiecībā uz Kopienu pilsoņiem un kas ietver arī tiesības sākt un
izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem
pilsoņiem paredz dalībvalsts tiesību akti, atbilstoši Līguma 58. pantam attiecībā uz sabiedrībām, kas izveidotas atbilstoši
dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā administrācija [vadība] vai galvenais uzņēmums atrodas Kopienā,
ietver tiesības veikt savu darbību attiecīgajā dalībvalstī ar meitas sabiedrības, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību
(skat. it īpaši 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑307/97
Saint Gobain ZN
,
Recueil
, I‑6161. lpp., 35. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Marks & Spencer
, 30. punkts, kā arī 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑471/04
Keller Holding
, Krājums, I‑2107. lpp., 29. punkts).
Turklāt, pat ja atbilstoši to redakcijai Līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību mērķis ir nodrošināt ārvalstu pilsoņiem
un sabiedrībām uzņēmējdalībvalstī tādu pašu attieksmi kā šīs valsts pilsoņiem, tie arī aizliedz izcelsmes dalībvalstij radīt
šķēršļus kādam savam pilsonim vai sabiedrībai, kas dibināta saskaņā ar tās tiesību aktiem, veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī
(1998. gada 16. jūlija spriedums lietā C‑264/96
ICI
,
Recueil
, I‑4695. lpp., 21. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā
Marks & Spencer
, 31. punkts).
Atbilstoši attiecīgajam tiesiskajam regulējumam pamata lietā [sabiedrības] kapitāla zaudējumi attiecībā uz norakstīšanu atbilstoši
dalības vērtībai meitas sabiedrībā Vācijā tūlītēji un bez ierobežojuma ietilpst to mātes sabiedrību, kuras maksā nodokļus
vienīgi Vācijā, ar nodokli apliekamās peļņas noteikšanā.
Savukārt, kā tas izriet no
EStG

2a panta 1. un 2. punkta, tāda paša veida zaudējumi, kas rodas no dalības citā dalībvalstī nodibinātā meitas sabiedrībā,
ir atskaitāmi mātes sabiedrībai, kura maksā nodokļus vienīgi Vācijā, tikai pastāvot noteiktiem ar šīs sabiedrības ieņēmumiem
vai ar tās meitas sabiedrības veikto t.s. “aktīvo” darbību saistītajiem nosacījumiem.
Zaudējumus, kas rodas Vācijā rezidējošai mātes sabiedrībai no tās dalības citās dalībvalstīs nodibinātās meitas sabiedrībās,
Vācijā varētu ņemt vērā gadījumā, ja šīs meitas sabiedrības turpmāk uzrādītu pozitīvus ieņēmumus. Tomēr ir tā, ka, pat gadījumos,
kad ir tikuši konstatēti pietiekami pozitīvie ieņēmumi, uz šādu mātes sabiedrību, pretēji mātes sabiedrībai, kurai ir Vācijā
dibinātas meitas sabiedrības, netiek attiecināta tūlītēja tās zaudējumu ņemšana vērā un tātad tai tiek liegta skaidras naudas
uzkrāšanas priekšrocība (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Marks & Spencer
, 32. punkts).
No tā izriet, ka Vācijas rezidentes mātes sabiedrības, kurai tāpat kā
Rewe
ir meitas sabiedrība un meitas sabiedrībai pakļauta meitas sabiedrība citā dalībvalstī, nodokļu situācija ir mazāk labvēlīga
salīdzinājumā ar to, kāda tai būtu, ja šī minētā meitas sabiedrība un meitas sabiedrībai pakļautā meitas sabiedrība būtu dibinātas
Vācijā.
Šāda atšķirīga attieksme rada Vācijā dibinātai mātes sabiedrībai, kurai ir meitas sabiedrība citā dalībvalstī, neizdevīgu
nodokļu situāciju. Ņemot vērā šo atšķirību, mātes sabiedrība var tikt atturēta no savu darbību veikšanas ar meitas sabiedrību
vai netiešo citās dalībvalstīs nodibināto meitas sabiedrību starpniecību (šajā sakarā skat. 2003. gada 18. septembra spriedumu
lietā C‑168/01
Bosal
,
Recueil
, I‑9409. lpp., 27. punkts).
Tomēr Vācijas valdība norāda, ka tāda atšķirīga attieksme nav ierobežojums brīvībai veikt uzņēmējdarbību, jo Vācijā nodibinātās
meitas sabiedrības situācija nav salīdzināma ar citā dalībvalstī dibinātas meitas sabiedrības situāciju. Saskaņā ar šīs valdības
teikto meitas sabiedrības attiecībā pret mātes sabiedrību ir neatkarīgas juridiskas personas, kuras tiek apliktas ar nodokli
tajā valstī, kurā tās ir nodibinātas. Ir iespējams, ka meitas sabiedrība
KTH
norādīja zaudējumus, deklarējot savu Nīderlandē ar nodokli apliekamo peļņu. Minētā valdība uzskata, ka Vācijas Federatīvajai
Republikai – kā mātes sabiedrības dibināšanas valstij – nebija jāpiešķir neatkarīgām ārvalsts meitas sabiedrībām tāds juridisks
statuss, kas ir pielīdzināms rezidentes mātes sabiedrības statusam.
Šajā ziņā ir jāatgādina, kā to arī izdarīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 21. punktā, ka attiecīgās atšķirības nodokļu aprēķināšanā
pamata lietā attiecas nevis uz meitas sabiedrību situāciju atkarībā no tā, vai tās ir vai nav dibinātas Vācijā, bet gan uz
Vācijā rezidējošu mātes sabiedrību situāciju atkarībā no tā, vai tām ir vai nav citās dalībvalstīs nodibinātas meitas sabiedrības.
Attiecībā uz zaudējumiem, kas šādām rezidentēm mātes sabiedrībām radušies norakstīšanas atbilstoši to dalības vērtībai meitas
sabiedrībās rezultātā, šīs sabiedrības atrodas salīdzināmā situācijā, ja runa ir par dalību Vācijā vai citās dalībvalstīs
dibinātās meitas sabiedrībās. Faktiski šajos abos gadījumos, pirmkārt, zaudējumus, kuru atskaitīšana tiek prasīta, nes mātes
sabiedrības un, otrkārt, šo meitas sabiedrību peļņa, kas rodas no meitas sabiedrībām, kuras apliekamas ar nodokli Vācijā,
vai no tām meitas sabiedrībām, kuras apliekamas ar nodokli citās dalībvalstīs, nav apliekama ar nodokli mātes sabiedrībās.
Tādējādi rezidentes mātes sabiedrības iespēju veikt šādu zaudējumu atskaitīšanu ierobežošana, kas skar tikai tos zaudējumus,
kas radušies norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai ārvalstīs rezultātā neatspoguļo mātes sabiedrību objektīvās situācijas
atšķirību atkarībā no tā, vai to meitas sabiedrību juridiskā adrese ir Vācijā vai citās dalībvalstīs.
No iepriekš minētā izriet, ka no attiecīgā tiesiskā regulējuma pamata lietā izrietošās atšķirības nodokļu aprēķināšanā un
neizdevīgā nodokļu situācija attiecībā uz tām Vācijā rezidējošajām mātes sabiedrībām, kurām ir citā dalībvalstī dibināta meitas
sabiedrība, var šīm sabiedrībām likt šķēršļus brīvībai veikt uzņēmējdarbību, atturot tās no meitas sabiedrības dibināšanas,
iegūšanas vai uzturēšanas citā dalībvalstī. Tādējādi tās ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi Līguma 52. un 58. panta
nozīmē.
Šādu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu var pieļaut tikai tad, ja ar to kalpo leģitīmam, ar Līgumu saderīgam mērķim
un tas ir pamatots ar primāriem vispārējo interešu iemesliem. Tāpat, šādi pieņemot, ir nepieciešams, lai tas būtu piemērots
attiecīgā mērķa sasniegšanai un ka tas nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (skat. it īpaši iepriekš minēto
spriedumu lietā
Marks & Spencer
, 35. punkts un minētā judikatūra, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Cadbury Schweppes
un
Cadbury Schweppes Overseas
, 47. punkts).
Saskaņā ar Vācijas valdības teikto katrā ziņā ir pamatoti, ka attiecībā uz Vācijā rezidējošu mātes sabiedrību tiek ierobežotas
minētās sabiedrības iespējas nodokļa mērķiem atskaitīt tos zaudējumus, kas minētajai sabiedrībai radušies norakstīšanas atbilstoši
dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā, saistot ārvalstīs gūto zaudējumu ņemšanu vērā
tikai ar tāda paša veida tajā pašā valstī gūtajiem pozitīvajiem ieņēmumiem. Šajā ziņā Vācijas valdība atsaucas uz vairākiem
argumentiem, kuri, kā to atzīmēja arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 24. punktā, būtībā ir izsakāmi ar šādiem attaisnojošiem
faktoriem.
Pirmkārt, it īpaši atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Marks & Spencer
, kurā Tiesa ir ņēmusi vērā principu par kompetenču sabalansēto sadali starp dalībvalstīm nodokļu aplikšanas jomā, Vācijas
valdība atsaucas uz pirmo attaisnojošo faktoru, kas balstīts uz simetriju starp tiesībām aplikt ar nodokli sabiedrības peļņu
un pienākumu ņemt vērā minētās sabiedrības zaudējumus. Ir jānorāda, ka Vācijas nodokļu iestādēm, aprēķinot nodokļus Vācijā
rezidējošai mātes sabiedrībai, nebūtu jāņem vērā zaudējumi, kas saistīti ar citā dalībvalstī dibinātas meitas sabiedrības
darbību, tāpēc, ka tām nav tiesību aplikt ar nodokli šīs meitas sabiedrības peļņu.
Šādam argumentam nevar piekrist.
Kā to atzīmēja ģenerāladvokāts savu secinājumu 32. punktā, ir jāprecizē leģitīmās prasības par kompetenču sabalansēto sadali
starp dalībvalstīm nodokļu aplikšanas jomā piemērošanas joma. Tostarp ir jāuzsver, ka šādu attaisnojošu faktoru Tiesa ir atzinusi
iepriekš minētajā spriedumā lietā
Marks & Spencer
tikai saistībā ar diviem citiem attaisnojošiem faktoriem, kas balstīti uz risku par divkāršu zaudējumu ņemšanu vērā un izvairīšanos
no nodokļu maksāšanas (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Marks & Spencer
, 43. un 51. punkts).
Šajā ziņā ir jāatzīst, ka, protams, pastāv tādas darbības, kas var apdraudēt dalībvalstu tiesības īstenot to fiskālo kompetenci
saistībā ar to teritorijā veiktajām darbībām un tādējādi apdraudēt kompetenču sabalansēto sadali starp dalībvalstīm nodokļu
aplikšanas jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Marks & Spencer
, 46. punkts), kas var pamatot brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Cadbury Schweppes
un
Cadbury Schweppes Overseas
, 55. un 56. punkts). Tiesa ir arī nospriedusi, ka, paredzot sabiedrībām alternatīvu izvēlēties, vai savus zaudējumus ņemt
vērā tajā valstī, kur tās dibinātas, vai arī citā dalībvalstī, ievērojami tiktu apdraudēta kompetenču sabalansētā sadale starp
dalībvalstīm nodokļu aplikšanas jomā, [tādējādi] radot situāciju, ka pirmajā dalībvalstī nodokļu apmērs pieaugtu, bet otrajā
– samazinātos atbilstoši novirzītajiem zaudējumiem.
Tomēr atšķirības nodokļu aprēķināšanā starp rezidentēm mātes sabiedrībām atkarībā no tā, vai tām ir vai nav meitas sabiedrības
ārvalstīs, nevar pamatot vienkārši tikai ar to, ka tās ir izlēmušas veikt saimniecisko darbību citā dalībvalstī, kurā attiecīgā
valsts nevar īstenot savu fiskālo kompetenci. Tādējādi tikai ar argumentu par kompetenču sabalansētu sadali starp dalībvalstīm
nodokļu aplikšanas jomā nevar pamatot, ka dalībvalsts sistemātiski atsakās piešķirt nodokļu priekšrocību rezidentei mātes
sabiedrībai sakarā ar to, ka tā ir izvērsusi pārrobežu saimniecisku darbību, kuras tūlītējs rezultāts nav radīt nodokļu ieņēmumus
šai valstij.
Cita starpā ir jāatzīmē, ka mātes sabiedrības zaudējumi norakstīšanas atbilstoši tās dalības vērtībai Vācijā dibinātās meitas
sabiedrībās rezultātā var tikt kompensēti ar pozitīvajiem ieņēmumiem, lai gan šīs meitas sabiedrības attiecīgā finanšu gada
laikā nav guvušas peļņu, kas apliekama ar nodokli.
Otrkārt, Vācijas valdība norāda, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā ir vajadzīgs, lai izvairītos, ka uz mātes
sabiedrībām vairākkārt tiek attiecināta nodokļu priekšrocība, izpaužoties kā ārvalstīs gūto zaudējumu divkārša ņemšana vērā.
Šāds arguments nav atbilstošs pamata lietā.
Faktiski, ja ir jāatzīst, ka dalībvalstīm ir jāvar radīt šķēršļus tam, ka zaudējumi tiek ņemti vērā divreiz (skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Marks & Spencer
, 47. punkts), ir jāuzsver, ka attiecīgie zaudējumi pamata lietā, kā to atzīmēja arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 37. un
38. punktā, nav salīdzināmi ar meitas sabiedrību zaudējumiem ārvalstīs, kurus rezidente mātes sabiedrība pieprasa tai novirzīt,
lai tādējādi samazinātu savu ar nodokli apliekamo peļņu, kā tas bija iepriekš minētajā lietā
Marks & Spencer
.
Attiecīgie zaudējumi pamata lietā mātes sabiedrībai bija radušies sakarā ar tās dalības vērtības samazināšanaos ārvalsts meitas
sabiedrībās. Šie zaudējumi, kas saistīti ar norakstīšanu atbilstoši daļējai zemākajai dalības vērtībai, tiek ņemti vērā tikai
attiecībā uz mātes sabiedrību, un nodokļu ziņā tā ir atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar to, kāda tā ir pret pašu meitas
sabiedrību zaudējumiem. Šāda atšķirīga, pirmkārt, pašu meitas sabiedrību un, otrkārt, mātes sabiedrību zaudējumu ņemšana vērā
nekādā ziņā nav kvalificējama par divkāršu to pašu zaudējumu ņemšanu vērā.
Turklāt ir jāuzsver, kā to tostarp izdarīja Eiropas Kopienu Komisija tiesas sēdē, ka Vācijā dibinātai mātes sabiedrībai, kurai
šajā pašā valstī ir meitas sabiedrības, ir atļauts atskaitīt no savas ar nodokli apliekamās peļņas norakstīšanu atbilstoši
tās daļējai zemākajai dalības vērtībai rezidentēs meitas sabiedrībās, nekavējot šīm meitas sabiedrībām ņemt vērā to pašu zaudējumus
to aplikšanas ar nodokli ietvaros Vācijā.
Treškārt, Vācijas valdība apgalvo, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā paredz cīnīties pret pastāvošu īpašu
nodokļu nemaksāšanas veidu attiecībā uz Vācijā rezidējošām mātes sabiedrībām – it īpaši tām, kuras darbojas tūrisma nozarē,
kuras novirza uz citām dalībvalstīm darbības, kas parasti tiek uzskatītas par zaudējumus radošām, tur izveidojot meitas sabiedrības
ar vienīgo mērķi – samazināt to ar nodokli apliekamo peļņu Vācijā. Tiesas sēdē šī valdība piebilda, ka, pēc tās domām, ir
jāpielāgo Tiesas judikatūra šajā jautājumā, jo prasība, kas saistīta ar cīņas pret pilnībā mākslīgiem veidojumiem īpašo mērķi,
tai šķiet esam pārmērīgi ierobežojoša. Tā uzskata par vajadzīgu atļaut dalībvalstīm veikt vispārīgus pasākumus, principiāli
cīnoties pret nodokļu nemaksāšanu, un pieņemt vispārīgu uz konkrētām shēmām balstītu tiesisko regulējumu.
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka vienkārši apstāklis, ka tādā attiecīgā ekonomikas nozarē kā tūrisms dalībvalsts nodokļu iestādes
konstatē gadījumus, kad šīs valsts rezidenšu mātes sabiedrību ārvalsts meitas sabiedrību zaudējumi ir nozīmīgi un ilgstoši,
nav pietiekams, lai konstatētu, ka pastāv pilnībā mākslīgi veidojumi, kas domāti, lai radītu zaudējumus kā norakstīšanu, kas
veikta atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā (skat. attiecībā uz prasību,
kas saistīta ar īpašo cīņas pret pilnībā mākslīgiem veidojumiem mērķi, iepriekš minētos spriedumus lietā
ICI
, 26. punkts; lietā
Marks & Spencer
, 57. punkts, kā arī lietā
Cadbury Schweppes
un
Cadbury Schweppes Overseas
, 51. punkts).
Šajā gadījumā tāda norma kā
EStG

2a panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) punkts, kurā vispārīgi ir paredzēts ņemt vērā jebkuru tādu daļēju zemāko dalības vērtību,
kad Vācijā dibinātai mātes sabiedrībai piederošās meitas sabiedrības ir nodibinātas citās dalībvalstīs, lai kāds arī būtu
tā iemesls, nevar, nepārsniedzot to, kas nepieciešams ar to noteiktā mērķa sasniegšanai, tikt uzskatīts kā pamatots ar risku
par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Faktiski šādai normai nav īpaša mērķa attiecībā uz pilnīgi mākslīgiem veidojumiem,
kuru mērķis ir izvairīties no Vācijas nodokļa likumiem izslēgt nodokļa priekšrocības piemērošanu, bet gan vispārīgi tas attiecas
uz visām situācijām, kādās meitas sabiedrības ir tikušas nodibinātas ārpus Vācijas, lai kāds arī būtu tā iemesls. Sabiedrības
nodibināšana ārpus šīs dalībvalsts pati par sevi nenozīmē izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, jo katrā ziņā uz attiecīgo sabiedrību
attiecas sabiedrības dibināšanas valsts nodokļu tiesību akti.
Tāpat
EStG

2a panta 2. punkts, izslēdzot tajā minētās tā sauktās “aktīvās” darbības, it īpaši tās, kuras veido ar tūrismu saistītu iekārtu
izveidošana vai to izmantošana, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai cīnītos pret prettiesiskiem veidojumiem. Cīņa pret
izvairīšanos no nodokļu maksāšanas nevar pamatot to, ka ārvalstīs dibinātas rūpniecības vai tirdzniecības iestādes, kuras
mērķis ir sniegt komerciāla rakstura pakalpojumus, radītie negatīvie ieņēmumi vispārīgi var bez ierobežojumiem tikt kompensēti
ar pozitīviem ieņēmumiem, kamēr, ja runa ir par uzņēmumiem, kas veic darbību tūrisma nozarē, uz kompensāciju ar pozitīvajiem
ieņēmumiem attiecas virkne nosacījumu.
Ceturtkārt, Vācijas valdība, lai pamatotu attiecīgo valsts tiesisko regulējumu pamata lietā, nav arī atsaukusies uz vajadzību
atvieglot ārvalstīs notiekošu darījumu nodokļu kontroļu efektivitāti.
Faktiski, kaut arī nodokļu kontroļu efektivitātes [prasība] ļauj dalībvalstij veikt pasākumus, kas ļauj skaidri un precīzi
pārbaudīt šajā valstī atskaitāmo izdevumu summu par dalībām ārvalstu meitas sabiedrību kapitālā (šajā sakarā skat. 1997. gada
15. maija spriedumu lietā C‑250/95
Futura Participations
un
Singer
,
Recueil
, I‑2471. lpp., 31. punkts, un 1999. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑55/98
Vestergaard
,
Recueil
, I‑7641. lpp., 23. punkts), tomēr ar to nevar attaisnot, ka minētā dalībvalsts šo atskaitīšanu varētu pakļaut atšķirīgiem
nosacījumiem atkarībā no tā, vai dalība attiecas uz tajā vai citās dalībvalstīs dibinātām meitas sabiedrībām.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka uz Padomes 1977. gada 19. decembra Direktīvu 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju
palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā (OV L 336, 15. lpp.) dalībvalsts var atsaukties, lai iegūtu no citas dalībvalsts kompetentām
iestādēm visu informāciju, kas tai ļauj pareizi aprēķināt sabiedrību ienākuma nodokli.
Turklāt attiecībā uz Vācijas valdības argumentu, ka ārvalsts darījumu kontrole, pat neņemot vērā sadarbību ar citas dalībvalsts
iestādēm, vēl aizvien ir apgrūtināta, pietiek uzsvērt, ka attiecīgām nodokļu iestādēm ir iespēja pieprasīt no pašas mātes
sabiedrības pierādījumus, kurus tās uzskata par vajadzīgiem, izvērtējot, vai piešķirt vai nepiešķirt nodokļu atlaidi par zaudējumiem,
kas radušies norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā (šajā sakarā
skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Vestergaard
, 26. punkts).
Šādai iespējai vajadzētu būt īpaši lietderīgai tādā situācijā kā pamata prāvā, kas skar mātes sabiedrību, kurai vajadzētu
varēt pieprasīt visus vajadzīgos dokumentus tieši no tās ārvalsts meitas sabiedrībām. Turklāt iespējamās grūtības saistībā
ar zaudējumu, kas rodas norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā,
noteikšanu katrā ziņā nevar pamatot šķērsli brīvībai veikt uzņēmējdarbību (šajā sakarā skat. 2004. gada 4. marta spriedumu
lietā C‑334/02 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑2229. lpp., 29. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑319/02
Manninen
, Krājums, I‑7477. lpp., 54. punkts).
Piektkārt, pamatojot šajā gadījumā to Vācijā dibināto mātes sabiedrību neizdevīgo nodokļu situāciju, kurām ir dalība citās
dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās, Vācijas valdība apgalvo, ka attiecīgo tiesisko regulējumu pamata lietā objektīvi
pamato nepieciešamība saglabāt nodokļu režīma vienveidību. Būtībā ar šo pamatojumu var saistīt abus argumentus, uz kuriem
ir atsaukusies minētā valdība; viens ir par vajadzību saglabāt Vācijas nodokļu sistēmas konsekvenci, otrs – par teritorialitātes
principa ievērošanu.
Attiecībā uz vajadzību saglabāt minētās nodokļu sistēmas konsekvenci Vācijas valdība norāda, pirmkārt, ka it īpaši saskaņā
ar Konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas noslēgta ar Nīderlandes Karalisti, kura ir valsts, kurā ir dibināta
KTH
–
Rewe
meitas sabiedrība, pastāv atbrīvojums no nodokļa uzlikšanas Vācijā šajā valstī dibinātu meitas sabiedrību izmaksātajām dividendēm.
Šī iemesla dēļ būtu loģiski nepiešķirt priekšrocību Vācijā rezidējošām mātes sabiedrībām sakarā ar zaudējumiem, kas saistīti
ar to ārvalsts meitas sabiedrībām.
Šajā ziņā argumentam par valsts nodokļu sistēmas konsekvences saglabāšanu, uz ko atsaucas Vācijas valdība, nevar piekrist
tiktāl, ciktāl attiecīgie zaudējumi pamata lietā arī tiek ņemti vērā Vācijā, ja ārvalsts meitas sabiedrība veic “aktīvu” darbību
EStG 1990
2a panta 2. punkta nozīmē, kaut arī šajā gadījumā šādas meitas sabiedrības izmaksātās dividendes netiek atbrīvotas no nodokļa
uzlikšanas saskaņā ar Konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu.
Turklāt attiecībā uz nepieciešamību saglabāt attiecīgās ar valsts tiesisko regulējumu pamata lietā ieviestās nodokļu sistēmas
konsekvenci, kas saskaņā ar Vācijas valdības teikto tiek nodrošināta ar minētajām konvencijām, ir jāatgādina, ka 1992. gada
28. janvāra spriedumu attiecīgi lietā C‑204/90
Bachmann
,
Recueil
, I‑249. lpp., 28. punktā un lietā C‑300/90 Komisija/Beļģija,
Recueil
, I‑305. lpp., 21. punktā Tiesa ir atzinusi, ka nepieciešamība saglabāt nodokļu režīma konsekvenci var pamatot Līgumā garantēto
pamatbrīvību īstenošanas ierobežošanu. Tomēr, lai arguments, kurš balstīts uz šādu pamatojumu, būtu pamatots, ir jāpierāda,
ka pastāv tieša saikne starp attiecīgo nodokļu priekšrocību un šīs priekšrocības atsvēršanu ar noteiktu nodokļu maksājumu
(šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Keller Holding
, 40. punkts, un lietā
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
, 68. punkts).
Tomēr no attiecīgā tiesiskā regulējuma pamata lietā pārbaudes izriet, ka uz tām mātes sabiedrībām, kuras maksā nodokļus vienīgi
Vācijā, kurām ir dalība šajā pašā dalībvalstī dibinātās meitas sabiedrībās, tiek attiecināta tūlītēja to zaudējumu, kas rodas
daļējas norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai šajās meitas sabiedrībās rezultātā, atskaitīšana un atbrīvojums no dividenžu
aplikšanas ar nodokli. Savukārt, pat ja dividendes, kas saņemtas no tās Nīderlandē dibinātas meitas sabiedrības, kuras mātes
sabiedrība maksā nodokļus vienīgi Vācijā, arī ir atbrīvotas no nodokļa uzlikšanas saskaņā ar Konvenciju par nodokļu dubultās
uzlikšanas novēršanu, uz zaudējumu, kas rodas daļējas norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai šajā meitas sabiedrībā rezultātā,
atskaitīšanu attiecas ierobežojumi.
Tā kā Vācijas valdība nav pierādījusi saistību starp tūlītēju zaudējumu, kas rodas daļējas norakstīšanas atbilstoši dalības
vērtībai meitas sabiedrībās rezultātā, atskaitīšanu attiecībā uz rezidenti mātes sabiedrību un no minētajām meitas sabiedrībām
saņemto dividenžu atbrīvojumu no nodokļa uzlikšanas, argumentam, ka tas kā nepieciešamība saglabāt Vācijas nodokļu sistēmas
konsekvenci pamato priekšrocības nepiešķiršanu Vācijā rezidējošām mātes sabiedrībām sakarā ar zaudējumiem, kas saistīti ar
to ārvalsts meitas sabiedrībām, jo šo meitas sabiedrību izmaksātās dividendes ir atbrīvotas no nodokļa uzlikšanas Vācijā saskaņā
ar Konvencijām par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, nevar piekrist.
Otrkārt, Vācijas valdība norāda, ka attiecīgā tiesiskā regulējuma pamata lietā konsekvence nodokļu ziņā tiek nodrošināta ar
dalības cesijas izraisītā kapitāla pieauguma atbrīvošanu no nodokļa uzlikšanas, kas piešķirta
KStG

8b panta 2. punktā, kas grozīts ar Likumu par uzņēmuma dibināšanas iespējas nodrošināšanu.
Pirmkārt, ir jāatzīmē, kā to izdarīja iesniedzējtiesa, ka šī atbrīvošana no nodokļa uzlikšanas bija piemērojama pirmo reizi
par 1994. finanšu gadu un tātad tā neattiecās uz pirmo pamata prāvā apstrīdēto finanšu gadu.
Otrkārt, ir jāatzīst, ka, nosakot to rezidenšu mātes sabiedrību, kurām ir dalība ārvalsts meitas sabiedrībās, ar nodokli apliekamo
peļņu, aizliegumam atskaitīt tādus zaudējumus kā pamata lietā ir tūlītējas sekas. Tādējādi tas, ka vēlāk ir iespējams iegūt
cesijas gadījumā izraisītā kapitāla pieauguma atbrīvojumu no nodokļa uzlikšanas gadījumā, ja ir gūta peļņa pietiekamā līmenī,
nav tāda nodokļu sistēmas konsekvences apsvēruma, kas var pamatot atteikumu par tūlītēju tādu mātes sabiedrību, kurām pieder
[kapitāl]daļas meitas sabiedrībās ārvalstīs, zaudējumu atskaitīšanu.
Visbeidzot, attiecībā uz teritorialitātes principu, kādu to ir atzinusi Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
Futura Participations
un
Singer
22. punktā, ir jāatzīmē, ka šis princips nevar pamatot attiecīgo tiesisko regulējumu pamata lietā.
Protams, tas, ka mātes sabiedrības dibināšanas dalībvalsts varētu aplikt ar nodokli sabiedrību rezidenšu peļņu visā pasaulē,
meitas sabiedrībām nerezidentēm piemērojot nodokli tikai par tiem ienākumiem, kas gūti no to darbības šīs [valsts] teritorijā,
atbilst minētajam principam (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Marks & Spencer
, 39. punkts). Tomēr šāds princips pats par sevi nepamato to, ka mātes sabiedrības rezidences valsts atteiktos piešķirt šai
mātes sabiedrībai priekšrocību sakarā ar to, ka tā neapliek ar nodokli tās nerezidenšu meitas sabiedrību peļņu (šajā sakarā
skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Marks & Spencer
, 40. punkts). Kā atzīmēja ģenerāladvokāts savu secinājumu 49. punktā, šī principa funkcija, piemērojot Kopienu tiesības,
ir – ieviest vajadzību ņemt vērā dalībvalstu fiskālās kompetences robežas. Tomēr pamata lietā
Rewe
prasītās priekšrocības piešķiršanas sekas nav apšaubīt konkurējošo fiskālās kompetences īstenošanu. Tā attiecas uz Vācijā
rezidējošām mātes sabiedrībām, kurām šajā sakarā ir neierobežots pienākums maksāt nodokļus šajā valstī. Tādējādi attiecīgo
tiesisko regulējumu pamata lietā nevar uzskatīt par teritorialitātes principa īstenošanu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas [jautājumu] ir jāatbild, ka pastāvot tādiem apstākļiem kā pamata
lietā, kad mātes sabiedrības dalība nerezidentes meitas sabiedrības kapitālā piešķir tai noteiktu ietekmi šīs ārvalsts meitas
sabiedrības lēmumu pieņemšanā un ļauj tai noteikt tās darbības virzienu, Līguma 52. pants un 58. pants nepieļauj tādu dalībvalsts
tiesisko regulējumu, kas attiecībā uz šajā valstī rezidējošu mātes sabiedrību ierobežo tās iespējas nodokļa mērķiem atskaitīt
minētās sabiedrības zaudējumus, kas rodas norakstīšanas atbilstoši tās dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas
sabiedrībās rezultātā.

Par Līguma noteikumu par kapitāla brīvu apriti interpretāciju
Tā kā Līguma noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību iestājas pret tādu tiesisko regulējumu kā pamata lietā, nav jāpārbauda,
vai Kopienas noteikumi par kapitāla brīvu apriti arī iestājas pret šo tiesisko regulējumu (šajā pašā nozīmē skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Keller Holding
, 51. punkts).

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
pastāvot tādiem apstākļiem kā pamata lietā, kad mātes sabiedrības dalība nerezidentes meitas sabiedrības kapitālā piešķir
tai noteiktu ietekmi šīs ārvalsts meitas sabiedrības lēmumu pieņemšanā un ļauj tai noteikt tās darbības virzienu, EK līguma
52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem EKL 43. pants) un EK līguma 58. pants (jaunajā redakcijā EKL 48. pants) nepieļauj
tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas attiecībā uz šajā valstī rezidējošu mātes sabiedrību ierobežo tās iespējas nodokļu
mērķiem atskaitīt minētās sabiedrības zaudējumus, kas rodas norakstīšanas atbilstoši tās dalības vērtībai citās dalībvalstīs
dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā.
[Paraksti]
*
* Tiesvedības valoda – vācu.