CELEX: 62003CJ0148
Brüsseli konventsioon
Artikkel 20 ja artikli 57 lõige 2
Kostja mitteilmumine
Teises osalisriigis alalist asukohta omav kostja
Genfi rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsioon
Konventsioonide vastuolu

Eelotsusetaotlus puudutab 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja
kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32, edaspidi „Brüsseli konventsioon”), mida on muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga
seoses Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemisega (EÜT L 304, lk 1, muudetud
tekst lk 77), 25. oktoobri 1982. aasta konventsiooniga seoses Kreeka Vabariigi ühinemisega (EÜT L 388, lk 1), 26. mai 1989. aasta
konventsiooniga seoses Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemisega (EÜT L 285, lk 1) ja 29. novembri 1996. aasta
konventsiooniga seoses Austria Vabariigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi ühinemisega (EÜT 1997, C 15, lk 1), artikli
20 ja artikli 57 lõike 2 punkti a tõlgendamist.
See taotlus esitati seoses äriühingu Nürnberger Allgemeine Versicherungs AG (edaspidi „Nürnberger”) ja äriühingu Portbridge
Transport International BV (edaspidi „Portbridge”) vahelise vaidlusega, hüvitamaks Nürnbergerile tekkinud kahju, mis tekkis
kauba kadumise tõttu, mida Portbridge pidi Ühendkuningriiki vedama.

Õiguslik raamistik
Brüsseli konventsiooni artikli 57 lõikes 1 ja lõike 2 punktis a on sätestatud:
„1.      Konventsioon ei mõjuta teisi konventsioone, millega osalisriigid on ühinenud või ühinevad ja millega reguleeritakse kohtualluvust
või kohtuotsuste tunnustamist või täitmist konkreetses valdkonnas.
2.      Ühetaolise tõlgendamise tagamiseks kohaldatakse lõiget 1 järgmiselt:
a)      konventsioon ei takista konkreetset valdkonda käsitleva konventsiooniga ühinenud osalisriigi kohtul saamast pädevust selle
konventsiooni kohaselt isegi juhul, kui kostja alaline asukoht on teises osalisriigis, kes ei ole selle konventsiooniga ühinenud.
Nimetatud kohus kohaldab asja lahendades igal juhul konventsiooni artiklit 20.”
Brüsseli konventsiooni artikli 20 esimeses lõigus on sätestatud:
„Kui kostja, kelle alaline asukoht on ühes osalisriigis, kaevatakse teise osalisriigi kohtusse ning ta ei ilmu kohtusse, deklareerib
see kohus omal algatusel, et ei ole asjas pädev, välja arvatud juhul, kui pädevus tuleneb käesoleva konventsiooni sätetest.”
Genfis 19. mail 1956 allkirjastatud rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsioon (edaspidi „CMR”) kohaldub vastavalt
selle artiklile 1 „igasuguse kauba autoveo lepingu suhtes, mida tehakse tasu eest sõidukiga, kui lepingus näidatud kauba vastuvõtmise
koht ja kauba üleandmiseks ettenähtud koht asuvad eri riikides, millest vähemalt üks on konventsiooni osapool, olenemata lepingupoolte
elukohast ja rahvusest”.
CMR artikli 31 lõikes 1 on sätestatud:
„Kõigi käesoleva konventsiooni kohaldamisalasse kuuluvatest vedudest tekkinud vaidluste korral võib hageja pöörduda mis tahes
konventsiooni osapoole kohtusse või tribunali, mis on pooltevahelises kokkuleppes kindlaks määratud; ja lisaks eeltoodule
ka selle maa kohtutesse või tribunalidesse, mille territooriumil:
a)      on kostjal alaline elukoht või oma peaäriettevõtte asukoht või osakonna või agentuuri asukoht, läbi mille see veoleping sõlmiti;
või
b)      asub kauba veoks vastuvõtmise koht või kauba üleandmiseks ettenähtud koht.
Teistesse kohtutesse või tribunalidesse pöörduda ei ole lubatud.”
Nii Saksamaa Liitvabariik kui ka Madalmaade Kuningriik on CMR osalised.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Nürnberger on Saksa õiguse alusel loodud transpordikindlustusettevõtja. Ta nõuab Hollandi õiguse alusel loodud transpordiettevõtjalt
Portbridge kahju hüvitamist, kuna viimase poolt Vöhringenis (Saksamaa) vastu võetud kaup, mille Portbridge pidi Ühendkuningriiki
vedama, kadus 2000. aasta juunis.
Põhikohtuasjas käsitletavale veole kohalduvad CMR-i sätted. Kooskõlas selle konventsiooni artikli 31 lõike 1 punktiga b on
kohus, kelle poole pöörduti, nimelt Landgericht Memmingen (Saksamaa), pädev, kuna kauba veoks vastuvõtmise koht asub selle
kohtu võimkonnas. Sellegipoolest vaidlustas Portbridge selle kohtu rahvusvahelise pädevuse ega võtnud seisukohta põhiküsimuses.
Landgericht Memmingen leidis vaheotsuses, et tal puudub rahvusvaheline pädevus, ja lükkas Nürnbergeri hagi kui vastuvõetamatu
tagasi. Ta leidis, et vaatamata CMR-i artiklis 31 esitatud pädevusnormidele, tuleb kooskõlas Brüsseli konventsiooni artikli
57 lõike 2 punkti a teise lausega kohaldada selle konventsiooni artiklit 20, kui kostja ei ilmu kohtusse või keeldub põhiküsimuses
seisukohta võtmast. See säte nõuab, et selles olukorras deklareerib see kohus omal algatusel, et ei ole asjas pädev, välja
arvatud juhul, kui pädevus tuleneb Brüsseli konventsiooni sätetest.
Nürnberger esitas selle otsuse peale Oberlandesgericht München’isse apellatsioonkaebuse, väites, et CMR-i artikli 31 lõikes
1 kehtestatud pädevust puudutavad sätted on ülimuslikud Brüsseli konventsiooni pädevust puudutavate üldsätete ees, isegi kui
kostja ei võtnud seisukohta põhiküsimuses, vaid vaidlustas üksnes asjaomase kohtu rahvusvahelise pädevuse.
Neil tingimustel otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse
küsimuse:
„Kas teiste konventsioonide pädevust puudutavad sätted on ülimuslikud Brüsseli konventsiooni pädevust puudutavate üldsätete
ees, kui ühe Brüsseli konventsiooni osalisriigi territooriumil elav kostja kaevatakse teise osalisriigi kohtusse ja kui ta
selles kohtus toimuvas menetluses ei võta seisukohta põhiküsimuses?”

Eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib selle küsimusega sisuliselt, kas Brüsseli konventsiooni artikli 57 lõike 2 punkti a
tuleb tõlgendada nii, et ühe osalisriigi kohus, kuhu on kaevatud teises osalisriigis alalist asukohta omav kostja, võib oma
pädevuse tuletada erikonventsioonist, mille osaline on ka see esimene riik ja millega kehtestatakse kohtualluvuse osas Brüsseli
konventsiooni kohaldamist välistavad erieeskirjad, isegi kui kostja ei võtnud asjaomases menetluses põhiküsimuses seisukohta.
Sellega seoses tuleb sedastada, et Brüsseli konventsiooni artikliga 57 kehtestatakse erand üldreeglist, mille järgi on Brüsseli
konventsioon ülimuslik teiste osalisriikide poolt allkirjastatud kohtualluvust, kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist puudutavate
konventsioonide ees. Selle erandi eesmärk on erikonventsioonides sätestatud normide järgimise tagamine, kuna need normid on
kehtestatud vastava ainevaldkonna eripära arvestades (vt 6. detsembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-406/92: Tatry, EKL 1994,
lk I-5439, punkt 24).
Portbridge väidab sellegipoolest, et CMR-i artikli 31 lõikes 1 sisalduvad pädevusnormid tuleb kõrvale jätta ning kohaldada
Brüsseli konventsiooni selle artikli 57 lõike 2 punkti a teise lause alusel, mille kohaselt „[n]imetatud kohus kohaldab asja
lahendades igal juhul konventsiooni artiklit 20”.
Tuleb meenutada, et artiklis 20 on sätestatud, et kui kostja kaevatakse teise osalisriigi kohtusse ning ta ei ilmu kohtusse,
deklareerib see kohus omal algatusel, et ta ei ole asjas pädev, välja arvatud juhul, kui pädevus tuleneb Brüsseli konventsiooni
sätetest.
Käesolevas asjas tuleb lugeda kohtu pädevus põhinevaks Brüsseli konventsioonil, kuna sama konventsiooni artiklis 57 sätestatakse
nimelt, et erikonventsioonides sätestatud kohtualluvuse eeskirju käesolev konventsioon ei mõjuta.
Neil tingimustel peab osalisriigi kohus, kuhu teises osalisriigis alalist asukohta omav kostja on kaevatud, ent ei ilmu, omal
algatusel oma pädevust kontrollides arvestama kohtualluvuse eeskirjadega erikonventsioonidest, mille osaline ka esimene liikmesriik
on.
Sama kehtib ka olukorras, nagu käesoleval juhul, kui kostja ei võta seisukohta põhiküsimuses, ent vaidlustab formaalselt sellise
kohtu rahvusvahelise pädevuse.
Arvestades eelnevat, tuleb esitatud küsimusele vastata, et Brüsseli konventsiooni artikli 57 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada
nii, et ühe osalisriigi kohus, kuhu on kaevatud teises osalisriigis alalist asukohta omav kostja, võib oma pädevuse tuletada
erikonventsioonist, mille osaline on ka see esimene riik ja millega kehtestatakse kohtualluvuse osas erieeskirju, isegi kui
kostja ei võtnud asjaomases menetluses põhiküsimuses seisukohta.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kohtukulusid, v.a poolte kohtukulud, ei
hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, mida on
muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga seoses Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi
ühinemisega, 25. oktoobri 1982. aasta konventsiooniga seoses Kreeka Vabariigi ühinemisega, 26. mai 1989. aasta konventsiooniga
seoses Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemisega ja 29. novembri 1996. aasta konventsiooniga seoses Austria
Vabariigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi ühinemisega, artikli 57 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et ühe osalisriigi
kohus, kuhu on kaevatud teises osalisriigis alalist asukohta omav kostja, võib oma pädevuse tuletada erikonventsioonist, mille
osaline on ka see esimene riik ja mis sisaldab kohtualluvuse erieeskirju, isegi kui kostja ei võtnud asjaomases menetluses
põhiküsimuses seisukohta.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.