CELEX: 62009TJ0023
Konkurence
Administratīvais process
Lēmums par pārbaudes veikšanu
Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 4. punkts
Adresāts, kas nav juridiska persona
Pienākums norādīt pamatojumu
Uzņēmuma un uzņēmumu apvienības jēdziens

Atbilstošās tiesību normas
Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un
82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 20. pantā ir paredzēts:
“1.      Lai veiktu pienākumus, kas tai uzlikti ar šo regulu, Komisija var veikt visas vajadzīgās uzņēmumu un uzņēmumu apvienību pārbaudes.
[..]
4.      Uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām jāpakļaujas pārbaudēm, kas pieprasītas ar Komisijas lēmumu. Lēmumā nosaka pārbaudes priekšmetu
un mērķi, nozīmē datumu, kurā tā sāksies, norāda uz sodiem, kas paredzēti 23. un 24. pantā, un uz tiesībām lēmumu pārskatīt
Eiropas Kopienu Tiesā. [..]”

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītājas,
Conseil national de l’Ordre des pharmaciens
(
CNOP
) [Farmaceitu apvienības Valsts padome, turpmāk tekstā – “
CNOP
”] un
Conseil central de la section G de l’Ordre national des pharmaciens
(
CCG
) [Farmaceitu apvienības G nodaļas Centrālā padome, turpmāk tekstā – “
CCG
”], kā arī
Ordre national des pharmaciens
(
ONP
) [Farmaceitu apvienība, turpmāk tekstā – “
ONP
”] ir Eiropas Kopienu Komisijas 2008. gada 29. oktobra Lēmuma C(2008) 6494 adresātes, ar kuru tām lietā COMP/39510 likts pakļauties
pārbaudei saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Citā šajā pašā datumā
pieņemtā lēmumā Komisija ir noteikusi pienākumu pakļauties pārbaudei šīs iepriekš minētās lietas ietvaros arī
Laboratoire Champagnat Desmoulins Philippakis
. Šis lēmums ir pārsūdzēts saistītajā lietā T‑24/09.

Par
ONP
un tās padomēm

ONP
un tās padomju darbība ir reglamentēta Francijas
code de la santé publique
[Sabiedrības veselības aizsardzības kodeksā] (turpmāk tekstā – “
CSP
”).

CSP
L 4231‑1. pantā ir paredzēts:
“[
ONP
] darbības mērķis ir:
1)      nodrošināt profesionālo pienākumu ievērošanu;
2)      nodrošināt profesijas prestiža un neatkarības aizsardzību;
3)      uzraudzīt farmaceitu profesionālo kvalifikāciju;
4)      piedalīties sabiedrības veselības un veselības aprūpes pakalpojumu kvalitātes veicināšanā, it īpaši nodrošinot profesionālās
darbības drošību.
[
ONP
] ir apvienoti Francijā strādājošie farmaceiti.”

CSP
L 4232‑1. pantā ir precizēts, ka
ONP
ietilpst septiņas nodaļas, katra no kurām, izņemot E nodaļu, kuras pamatā ir ģeogrāfiski apsvērumi, atbilst kādai konkrētai
farmācijas nozares disciplīnai (aptiekas, rūpniecība, vairumtirdzniecība, brīvi un stacionāri praktizējamā biomedicīna, stacionārā
farmācija). G nodaļā ietilpst farmaceiti biologi, kuri ir nodarbināti valsts un privātās biomedicīnisko analīžu laboratorijās.
Katru nodaļu vada centrālā padome.

ONP
darbojas
CNOP
, centrālo padomju, kuru starpā ir arī
CCG
, un reģionālo padomju ietvaros.
CSP
L 4233‑1. pantā ir noteikts, ka dažādajām
ONP
padomēm ir civiltiesību subjekta statuss.

Par apstrīdēto lēmumu
Apstrīdētā lēmuma pirmajos četros apsvērumos ir paredzēts:
“Komisijas rīcībā ir informācija, ka, sākot vismaz no 2003. gada, Francijā strādājošo farmaceitu, kuri ir apvienojušies [
ONP
], starpā pastāv nolīgumi un/vai saskaņotas darbības un/vai [
ONP
] un/vai [
CNOP
], un/vai [
CCG
[..] pieņemti lēmumi, kuru mērķis un/vai sekas ir konkurences kopējā tirgū, it īpaši biomedicīnisko analīžu pakalpojumu tirgū,
apgrūtināšana, ierobežošana vai izkropļošana. Šī rīcība ir izpaudusies kā lēmumi, kuri vērsti uz to, lai apgrūtinātu farmaceitu
un/vai juridisko personu piekļuvi biomedicīnisko analīžu pakalpojumu tirgum, ierobežotu to darbību šajā tirgū vai izstumtu
tos no šī tirgus.
[
ONP
] ir profesionāla apvienība, kurai Francijas valsts tostarp ir deleģējusi pienākumu nodrošināt farmaceitu profesionālo pienākumu
ievērošanu un profesijas prestiža un neatkarības aizsardzību, uzraudzīt farmaceitu profesionālo kvalifikāciju, kā arī piedalīties
sabiedrības veselības un veselības aprūpes pakalpojumu kvalitātes veicināšanā, it īpaši nodrošinot profesionālās darbības
drošību. [
ONP
] veido Valsts padome, kā arī septiņas nodaļas, kurās ir attiecīgi iekļauti visi farmaceiti: tā, piemēram, G nodaļā ir iekļauti
farmaceiti biologi, kuri ir nodarbināti valsts un privātās biomedicīnisko analīžu laboratorijās. [
ONP
] un visām tās padomēm ir civiltiesību subjekta statuss.
[
ONP
] un tās padomes ir pilnvarotas kontrolēt pieeju profesionālās darbības veikšanai un pašas šīs profesionālās darbības veikšanu,
kā arī piemērot disciplinārsodus farmaceitiem un juridiskajām personām, kas veic ar farmaceita profesiju saistītu darbību,
kā, piemēram, valsts un privātās biomedicīnisko analīžu laboratorijās nodarbināta farmaceita biologa darbību. Pieeja profesionālās
darbības veikšanai tiek kontrolēta, veicot reģistrāciju katras attiecīgās nodaļas sarakstā. Farmaceitu un juridisko personu,
kas veic ar farmaceita profesiju saistītu darbību, reģistrācija attiecīgajā sarakstā ir likumā paredzēts priekšnosacījums
jebkādu ar farmaceita profesiju saistītu darbību veikšanai. Par saraksta atjaunošanu ir atbildīga attiecīgās nodaļas centrālā
padome. [
ONP
] un tās padomes var noteikt sankcijas, piemēram, īslaicīgu vai galīgu ar farmaceita profesiju saistītu darbību veikšanas
aizliegumu, un atbilstoši šiem lēmumiem attiecīgais farmaceits un/vai juridiskā persona tiek īslaicīgi vai galīgi svītrota
no saraksta.
Komisijas rīcībā ir informācija, ka Francijā strādājošo farmaceitu, kuri ir apvienojušies [
ONP
], starpā pastāv nolīgumi un/vai saskaņotas darbības attiecībā uz farmaceitiem un/vai juridiskām personām, kuras vēlas sniegt
biomedicīnisko analīžu pakalpojumus, kas izpaudušies kā lēmumi par šo personu neiekļaušanu G nodaļas sarakstā, to iekļaušanas
sarakstā neatjaunināšanu un/vai aizliegums šīm personām veikt to darbību, un kuru mērķis un/vai sekas ir konkurences biomedicīnisko
analīžu pakalpojumu tirgū ierobežošana.”
Apstrīdētā lēmuma astotajā un devītajā apsvērumā ir norādīts:
“Lai nodrošinātu šīs pārbaudes efektivitāti, [..] tā ir jāveic, iepriekš par to neinformējot uzņēmumu apvienības, kuras tiek
turētas aizdomās par dalību iespējamo pārkāpumu izdarīšanā.
Līdz ar to saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu ir jāpieņem lēmums, nosakot attiecīgajām uzņēmumu apvienībām
pienākumu pakļauties pārbaudei.”
Apstrīdētā lēmuma 1. panta pirmajā daļā ir paredzēts:
“[
ONP
], [
CNOP
] un [
CCG
] ir pienākums pakļauties pārbaudei, kas attiecas uz to dalību nolīgumos un/vai saskaņotās darbībās starp Francijā strādājošajiem
farmaceitiem, kuri ir apvienojušies [
ONP
], un/vai uz šo nolīgumu un/vai saskaņoto darbību iespējamo īstenošanu, kā arī uz [EKL] 81. un/vai 82. pantam pretēju lēmumu,
kas ir šo nolīgumu un/vai saskaņoto darbību izpausme, pieņemšanu, it īpaši biomedicīnisko analīžu pakalpojumu tirgū. Šī rīcība
tostarp ir izpaudusies kā lēmumi ar mērķi ierobežot farmaceitu un/vai juridisku personu pieeju biomedicīnisko analīžu pakalpojumu
tirgum, kā arī ierobežot to darbību šajā tirgū vai izslēgt tos no šī tirgus.”
Apstrīdētā lēmuma 2. pantā ir norādīts, ka pārbaude varēja sākties 2008. gada 12. novembrī, kas ir datums, kad tā arī tika
veikta prasītāju juridiskajā adresē.
Apstrīdētā lēmuma 3. pantā ir paredzēts:
“Šis lēmums ir adresēts [
ONP
], [
CNOP
] un [
CCG
].
Uzņēmumu apvienībām, kurām šis lēmums ir adresēts, par šo lēmumu ir paziņots tieši pirms pārbaudes uzsākšanas [..].”

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2009. gada 21. janvārī,
prasītājas cēla šo prasību.
Savā prasības pieteikumā prasītājas lūdza apvienot šo lietu ar lietu T‑24/09. Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētājs
šo lūgumu neapmierināja.
Ar atsevišķu dokumentu, kas datēts ar šo pašu datumu, prasītājas lūdza izskatīt lietu paātrinātā kārtībā atbilstoši Vispārējās
tiesas Reglamenta 76.a pantam. Ar Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētāja 2009. gada 19. februāra rīkojumu
šis lūgums tika noraidīts.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (ceturtā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un Vispārējās tiesas Reglamenta
64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros rakstveidā uzdeva prasītājām jautājumus. Prasītājas izpildīja
šo lūgumu.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada
23. februāra tiesas sēdē.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam prasītājas ir izvirzījušas trīs prasības pamatus. Pirmais prasības pamats ir saistīts ar tāda principa
pārkāpumu, atbilstoši kuram iestāžu lēmumiem ir jābūt adresētiem vienībām, kurām ir juridiskas personas statuss. Otrais prasības
pamats attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu. Trešais prasības pamats attiecas uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta
4. punkta pārkāpumu.

Par pirmo pamatu, kas attiecas uz tāda principa pārkāpumu, atbilstoši kuram iestāžu lēmumiem ir jābūt adresētiem vienībām,
kurām ir juridiskas personas statuss
Lietas dalībnieku argumenti
Saistībā ar šī prasības pamata pieņemamību prasītājas ir norādījušas, ka nav noliedzams, ka tām ir interese celt prasību par
trešām personām adresētiem lēmumiem, kuri var tās nelabvēlīgi ietekmēt, un it īpaši jau konkurences jomā. Šajā gadījumā papildus
tam, ka prasītājas acīmredzami ir ieinteresētas lūgt atcelt apstrīdēto lēmumu, jo tas tieši attiecas uz tām, tās varot izvirzīt
arī prasības pamatu par to, ka
ONP
nav juridiskas personas statusa, tiktāl, ciktāl tās ir uzskatāmas par šīs organizācijas pārstāvības institūcijām. Tas, ka
apstrīdētais lēmums tieši attiecas uz
ONP
, tādējādi rada tām tiešas nelabvēlīgas sekas un tām ir tieša ieinteresētība panākt kaut vai tikai daļēju apstrīdētā lēmuma
atcelšanu. Turklāt tās esot cēlušas prasību
ONP
vārdā kā tās pārstāvības institūcijas.
Par lietas būtību prasītājas apgalvo, ka
ONP
, pretēji tās dažādajām padomēm, nav juridiskas personas statusa. Tās uzskata, ka lēmumam par pārbaudes veikšanu ir jābūt
adresētam tādai vienībai, kurai ir juridiskas personas statuss.
Komisija norāda, ka šis prasības pamats ir nepieņemams un katrā ziņā tas ir nepamatots.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saistībā ar šī prasības pamata pieņemamību ir jānorāda, ka tas attiecas uz to apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas sadaļu,
kurā ir runa par citu vienību, nevis prasītājām.
Šajā ziņā nav ticis apstrīdēts, ka prasītājām ir juridiskas personas statuss. Šādos apstākļos, neatkarīgi no tā, ka prasītājas
ir uzskatāmas par
ONP
pārstāvības institūcijām, ir jānorāda, ka, pat ja Vispārējā tiesa izskatītu šo prasības pamatu pēc būtības un secinātu, ka
lēmumi par pārbaudes veikšanu nevar tikt adresēti tādām vienībām, kurām nav juridiskas personas statusa, un ka
ONP
šāda statusa nav, šāds secinājums neietekmētu apstrīdētā lēmuma spēkā esamību daļā, kurā tas ir adresēts prasītājām.
Turklāt ir jāteic, ka, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotu rakstveida jautājumu, prasītājas ir norādījušas, ka tas, ka apstrīdētais
lēmums bija adresēts arī
ONP
, nav ietekmējis pārbaudes, ko Komisija varēja veikt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, apjomu, jo šī pārbaude tika veikta vienīgi
prasītāju birojos, ņemot vērā, ka
ONP
juridiski nemaz nepastāv un ka to attiecībā pret trešām personām pārstāv tikai un vienīgi tās padomes. Šādos apstākļos apstrīdētā
lēmuma atcelšana daļā, kurā tas ir adresēts
ONP
, neietekmētu attiecībā uz prasītājām veicamās pārbaudes apjomu un tās rezultātus.
Līdz ar to ir jāsecina, ka apstrīdētā lēmuma atcelšana daļā, kurā tas ir adresēts
ONP
, nevar sniegt nekādu ieguvumu prasītājām. Tādēļ pirmais prasības pamats ir noraidāms.

Par otro prasības pamatu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka pienākuma norādīt pamatojumu izpilde ir jāizvērtē, ņemot vērā lietas apstākļus un it īpaši attiecīgā
tiesību akta saturu, kas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka pienākumam norādīt pamatojumu ir būtiska nozīme, ievērojot Cilvēktiesību
un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”), kas parakstīta Romā, 1950. gada 4. novembrī, 8. pantu.
Prasītājas apgalvo, ka šī lieta ir nošķirama no lietas, kuras ietvaros Komisijas pārbaude tiek veikta attiecībā uz tādu vienību,
par kurai piemītošo uzņēmuma statusu nav nekādu šaubu. Šajā lietā apstrīdētais lēmums esot adresēts
ONP
,
CNOP
un
CCG
, bet tajā neesot norādīta vienība, kas var tikt atzīta par uzņēmumu vai uzņēmumu apvienību Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta
izpratnē. Prasītājas apgalvo, ka tām nav zināms, kas ir tās vienības, kuru atzīšana par uzņēmumu vai uzņēmumu apvienību ļautu
Komisijai piemērot šo noteikumu, kā arī tās šajā ziņā veiktais izvērtējums. Prasītājas norāda, ka apstrīdētā lēmuma saņemšanas
brīdī tām līdz ar to nebija zināms attiecībā pret tām veiktā pasākuma pamatojums, kas esot atzīstams par tiesību uz mājokļa
neaizskaramību ECPAK 8. panta izpratnē pārkāpumu un saistībā ar ko esot bijis jāsniedz pietiekamas garantijas. Tādēļ apstrīdētā
lēmuma pamatojums neesot pietiekams, lai Vispārējā tiesa varētu veikt savu pārbaudi.
Prasītājas apgalvo, ka Komisija ir likusi saprast, ka aizsardzība, kas piešķirama juridiskas personas darījuma rakstura telpām,
nav tik plaša kā fizisku personu mājoklim piešķiramā aizsardzība, un līdz ar to ir uzskatījusi, ka lēmuma par pārbaudes veikšanu
juridiskas personas darījuma rakstura telpās gadījumā tā pamatojums var būt īsāks. Prasītājas nepiekrīt šādai argumentācijai,
jo juridisku personu darījuma rakstura telpām atbilstoši ECPAK 8. pantam piešķiramā aizsardzība esot līdzvērtīga aizsardzībai,
kāda piemērojama attiecībā uz fizisku personu mājokļiem, un katrā ziņā ne mazāka. Šajā ziņā tās it īpaši norāda uz ģenerāladvokāta
Ž. Mišo [
J. Mischo
] secinājumiem, kas sniegti saistībā ar Tiesas 2002. gada 22. oktobra spriedumu lietā C‑94/00
Roquette Frères
(
Recueil
, I‑9011., I‑9015. lpp.).
Savā replikā prasītājas turklāt apgalvo, ka pienākums norādīt pamatojumu ir uzskatāms par attiecīgo uzņēmumu tiesību uz aizstāvību
pamatgarantiju. To apmērs tādējādi nevar tikt ierobežots pārbaudes efektivitātes apsvērumu dēļ. Prasītājas uzskata, ka, lai
arī ir tiesa, ka Komisijai nav pienākuma nedz paziņot lēmuma par pārbaudes veikšanu adresātam visu tās rīcībā esošo informāciju
par iespējamo pārkāpumu, nedz arī sniegt šī pārkāpuma precīzu juridisko kvalifikāciju, tai tomēr ir skaidri jānorāda, kādus
pieņēmumus tā gatavojas pārbaudīt. Tādējādi, lai pierādītu pārbaudes pamatoto raksturu, Komisijai savā lēmumā par pārbaudes
veikšanu ir detalizētā veidā jānorāda, ka tās rīcībā ir pierādījumi un nopietnas materiālas norādes, kas rada aizdomas par
pārkāpumu, kurā tiek turēts aizdomās uzņēmums, uz ko attiecas pārbaude. Tiesībām uz aizstāvību noteikti esot jābūt ievērotām
jau administratīvās procedūras stadijā, kuras ietvaros ir pieņemts apstrīdētais lēmums.
Prasītājas uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā tomēr nav skaidri norādīts, vai darbības, saistībā ar kurām Komisijai ir radušās
aizdomas un kas ir bijušas pārbaudes veikšanas pamatā, ir inkriminētas vienīgi
ONP
, vienīgi
CNOP
vai vienīgi
CCG
, vai arī visām šīm vienībām, kā rezultātā neesot iespējams noteikt, kādus pieņēmumus Komisija gatavojas izmeklēt savas pārbaudes
ietvaros. Tāpat prasītājas apgalvo, ka nav definētas tās
ONP
un/vai prasītāju darbības, kas ir apstrīdētā lēmuma pieņemšanas pamatā.
Savā replikā, kā arī tiesas sēdē prasītājas turklāt ir norādījušas uz to tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Apstrīdētajā lēmumā
izmantotā formulējuma vispārīgais raksturs esot ļāvis Komisijai izņemt daudzus dokumentus par visdažādākajām tēmām. Prasītājas
šajā ziņā ir sagatavojušas izņemto dokumentu veidu sarakstu. Tiesas sēdē prasītājas ir arī norādījušas, ka to tiesību uz aizstāvību
pārkāpumu apstiprina tas, ka paziņojumā par iebildumiem, kas tām tika nosūtīts pēc prasības celšanas, ir ietverts vēl viens
iebildums, kas atšķiras no apstrīdētajā lēmumā minētā iebilduma attiecībā uz pieejas profesionālās darbības veikšanai nosacījumiem.
Komisija norāda, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots.
Vispārējās tiesas vērtējums
Attiecībā uz Komisijas lēmumiem par pārbaudes veikšanu ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktā ir definēti
šajos lēmumos norādāmie pamatelementi, paredzot Komisijai pienākumu tos pamatot – norādot pārbaudes priekšmetu un mērķi, nozīmējot
datumu, kurā tā sāksies, norādot uz sodiem, kas paredzēti šīs regulas 23. un 24. pantā, un uz tiesībām lēmumu pārskatīt Savienības
tiesā. Judikatūrā ir precizēts pienākuma norādīt pamatojumu apmērs saistībā ar lēmumiem par pārbaudes veikšanu, ņemot vērā
šīs tiesību normas saturu (skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 8. marta spriedumu lietā T‑340/04
France Télécom
/Komisija, Krājums, II‑573. lpp., 50.–53. punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jāsecina, ka apstrīdētais lēmums ļauj prasītājām identificēt šajā tiesību normā paredzētos pamatelementus, it
īpaši pārbaudes priekšmetu un mērķi. Apstrīdētā lēmuma pirmajā apsvērumā, kā arī tā 1. pantā šis priekšmets būtībā ir konkretizēts
kā tāds, kas ir saistīts ar Francijā strādājošo farmaceitu, kuri ir apvienojušies
ONP
, starpā noslēgtajiem nolīgumiem un/vai saskaņotajām darbībām un/vai
ONP
un/vai prasītāju pieņemtajiem lēmumiem, kuru mērķis un/vai sekas ir konkurences biomedicīnisko analīžu pakalpojumu tirgū
apgrūtināšana, ierobežošana vai izkropļošana, sākot vismaz no 2003. gada. Lēmuma ceturtajā apsvērumā ir arī norādīts, ka Komisijas
rīcībā ir informācija, saskaņā ar kuru šie nolīgumi un/vai saskaņotās darbības ir izpaudušās kā lēmumi par attiecīgo personu
neiekļaušanu G nodaļas sarakstā, to iekļaušanas sarakstā neatjaunināšanu un/vai kā aizliegums šīm personām veikt to darbību,
un šī informācija tādējādi sniedz precīzas norādes par pieņēmumiem, kurus Komisija gatavojas pārbaudīt. Pārbaudes mērķis ir
izklāstīts sestajā un septītajā apsvērumā, kuros norādīts, ka pārbaudes rezultātā Komisija varēs iegūt informāciju par visiem
faktiskajiem ar iespējamiem nolīgumiem un/vai saskaņotajām darbībām saistītajiem apstākļiem, kā arī par to kontekstu un attiecīgo
uzņēmumu vai uzņēmumu apvienību identitāti, precizējot, ka Komisijai ir pamats uzskatīt, ka par attiecīgo nolīgumu un/vai
saskaņoto darbību un/vai lēmumu esamību un organizācijas kārtību ir zinājis tikai ierobežots skaits personu
ONP
un tās padomēs.
Prasītājas tomēr norāda, ka pienākums norādīt pamatojumu, kas šajā lietā pastāv Komisijai, ir jāizvērtē, ņemot vērā tiesības
uz privātās dzīves aizsardzību, kas paredzētas ECPAK 8. pantā un kuru interpretācija ir sniegta Eiropas Cilvēktiesību tiesas
judikatūrā, kā arī iepriekš 28. punktā minētajos ģenerāladvokāta Ž. Mišo sniegtajos secinājumos lietā
Roquette Frères
. Saskaņā ar šīm tiesībām Komisijai saistībā ar lēmumu par pārbaudes veikšanu uzņēmumos vai uzņēmumu apvienībās ir pienākums
norādīt pamatojumu, kurš ir pielīdzināms attiecībā uz privātpersonām veikto pārbaužu gadījumā pastāvošajam pienākumam norādīt
pamatojumu.
Tiktāl, ciktāl prasītājas ir norādījušas uz apstrīdētā lēmuma adresātu atzīšanu par uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, ir
jāprecizē, ka šī lēmuma 3. panta (skat. šī sprieduma 11. punktu) pirmajā daļā kā tā trīs adresātes ir minētas
ONP
,
CNOP
un
CCG
. No šī panta otrās daļas izriet, ka šīs adresātes ir uzskatītas par uzņēmumu apvienībām, nevis par uzņēmumiem. Kaut gan atsevišķos
apstrīdētā lēmuma apsvērumos ir ietverta atsauce uz “attiecīgajiem uzņēmumiem/uzņēmumu apvienībām”, tā 3. pants nerada nekādas
neskaidrības. Turklāt no citām apstrīdētajā lēmumā, piemēram, astotajā un devītajā apsvērumā, ietvertajām atsaucēm (skat.
šī sprieduma 8. punktu), kā arī no noslēguma daļas attiecībā uz naudas sodiem un kavējuma naudu nepārprotami izriet, ka šī
lēmuma adresātes ir uzskatītas par uzņēmumu apvienībām. Pretēji prasītāju apgalvotajam, apstrīdētais lēmums nav uzskatāms
par neskaidru jautājumā par to, kas ir tā adresāti, un to, vai tie ir uzskatāmi par uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām Regulas
Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta izpratnē. Šis arguments līdz ar to ir jānoraida.
Tiktāl, ciktāl prasītājas tādējādi ir vēlējušās pierādīt, ka Komisijai apstrīdētajā lēmumā vajadzēja detalizēti pamatot, kādēļ
tā ir atzinusi prasītājas par uzņēmumu apvienībām, vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma otrajā un trešajā apsvērumā
(skat. šī sprieduma 7. punktu) ir precizēts, ka
ONP
ir profesionāla apvienība, kurai Francijas valsts tostarp ir deleģējusi pienākumu nodrošināt farmaceitu profesionālo pienākumu
ievērošanu un profesijas prestiža un neatkarības aizsardzību, uzraudzīt farmaceitu profesionālo kvalifikāciju un piedalīties
sabiedrības veselības un veselības aprūpes pakalpojumu kvalitātes veicināšanā, it īpaši nodrošinot profesionālās darbības
drošību. Apstrīdētajā lēmumā ir arī norādīts, ka
ONP
veido Valsts padome, kā arī septiņas nodaļas, kurās ir attiecīgi iekļauti visi farmaceiti, un ka G nodaļā ir iekļauti farmaceiti
biologi, kuri ir nodarbināti valsts un privātās biomedicīnisko analīžu laboratorijās. Tāpat tajā ir norādīts, ka attiecīgajām
vienībām ir kontroles pilnvaras pieejas farmaceita un farmaceita biologa profesionālās darbības veikšanai jomā.
Ir jākonstatē, ka šis pamatojums liecina, ka Komisija ir uzskatījusi
ONP
par farmaceitus un farmaceitus biologus apvienojošu profesionālo apvienību, kurai Francijas valsts ir deleģējusi noteiktas
pilnvaras. No tā arī izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka
CNOP
un
CCG
darbojas
ONP
ietvaros. Šie precizējumi sniedz noteiktas norādes, kas ļauj izprast, kādēļ Komisija ir uzskatījusi, ka
ONP
un prasītājas ir uzņēmumu apvienības. Tomēr ir jāatzīst, ka apstrīdētajā lēmumā nav ietverts konkrēts pamatojums attiecībā
uz iemesliem, kuru dēļ tāda profesionāla apvienība kā šajā lietā un tās institūcijas šajā gadījumā ir uzskatītas par uzņēmumu
apvienībām Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta izpratnē.
Tomēr ir jāatgādina, ka pienākuma pamatot individuālu lēmumu mērķis ir ļaut tiesai īstenot savu kontroli pār lēmuma likumību
un sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu norādi, lai saprastu, vai lēmums ir pamatots vai tajā, iespējams, pieļauta kļūda,
kas ļauj apstrīdēt tā likumību, precizējot, ka šī pienākuma apjoms ir atkarīgs no attiecīgā akta rakstura un konteksta, kādā
tas ir ticis pieņemts, kā arī no attiecīgo jomu regulējošo juridisko noteikumu kopuma (Tiesas 1984. gada 25. oktobra spriedums
lietā 185/83
Interfacultair Instituut Electronenmicroscopie der Rijksuniversiteit te Groningen
,
Recueil
, 3623. lpp., 38. punkts; Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedums lietā T‑349/03
Corsica Ferries France
/Komisija, Krājums, II‑2197. lpp., 62. un 63. punkts, un iepriekš 33. punktā minētais spriedums lietā
France Télécom
/Komisija, 48. punkts).
Šajā ziņā, lai gan prasītājas ir pareizi norādījušas, ka saskaņā ar judikatūru ir jābūt respektētai ECPAK 8. pantā paredzētajai
privātās dzīves neaizskaramībai un ka mājokļa neaizskaramība ir attiecināma arī uz sabiedrību darījuma rakstura telpām (šajā
ziņā skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2002. gada 16. aprīļa spriedumu lietā
Colas Est
u.c. pret Franciju, 41. punkts; attiecībā uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulu Nr. 17, Pirmo regulu par [EKL 81.] un [82.] panta
īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), skat. iepriekš 28. punktā minēto spriedumu lietā
Roquette Frères
, 27. punkts, un Tiesas 2005. gada 17. novembra rīkojumu lietā C‑121/04 P
Minoan Lines
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 31. punkts), runājot par apstrīdētā lēmuma raksturu un kontekstu, kādā tas ir ticis pieņemts,
ir jānorāda, ka Tiesa ir arī uzsvērusi, ka ir jāsaglabā lietderīgā iedarbība, kas piemīt pārbaudēm kā instrumentam, kas nepieciešams,
lai Komisija varētu izpildīt savas Līguma ievērošanas uzraudzītājas funkcijas konkurences jomā. Tādējādi, lai saglabātu lietderīgo
iedarbību Komisijas tiesībām piekļūt uzņēmuma, attiecībā pret kuru ir uzsākta EKL 81. un 82. panta piemērošanas procedūra,
darījuma rakstura telpām, šīs tiesības ietver pilnvaras meklēt citu informāciju, kas vēl nav zināma vai pilnībā identificēta
(saistībā ar Regulu Nr. 17 skat. Tiesas 1989. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās 46/87 un 227/88
Hoechst
/Komisija,
Recueil
, I‑2859. lpp., 27. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Minoan Lines
/Komisija, 36. punkts).
No tā izriet, ka, ņemot vērā, kādā administratīvās procedūras stadijā tiek pieņemti lēmumi par pārbaudes veikšanu, Komisijas
rīcībā tajā brīdī vēl nav precīzas informācijas, kas tai ļautu novērtēt, vai attiecīgā darbība vai akti var tikt atzīti par
uzņēmumu vai uzņēmumu apvienību lēmumiem EKL 81. panta izpratnē. Tieši ņemot vērā lēmumu par pārbaudes veikšanu īpašo raksturu,
judikatūrā pamatojuma norādīšanas jomā ir norādīts, kāda veida informācijai ir jābūt ietvertai lēmumā par pārbaudes veikšanu,
lai ļautu adresātiem šajā administratīvās procedūras stadijā izmantot savas tiesības uz aizstāvību. Šajā ziņā, nosakot Komisijai
plašāku pienākumu norādīt pamatojumu, netiktu pienācīgi ņemts vērā pārbaudes sākotnējais raksturs, kuras mērķis tieši ir ļaut
Komisijai nākamajā stadijā noskaidrot, vai Kopienu konkurences tiesību pārkāpumus attiecīgā gadījumā ir izdarījuši lēmuma
par pārbaudes veikšanu adresāti vai arī trešās personas. Būtībā, kā izriet no paša apstrīdētā lēmuma formulējuma, attiecīgie
nolīgumi vai saskaņotās darbības nav atzītas par pierādītām, bet vienīgi par tādām, saistībā ar kurām ir radušās aizdomas
(šajā ziņā pēc analoģijas skat. Tiesas 1989. gada 17. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no 97/87 līdz 99/87
Dow Chemical Ibérica
u.c./Komisija,
Recueil
, 3165. lpp., 55. punkts).
Turklāt ir jāprecizē, ka attiecībā uz konkrēto jomu reglamentējošajām tiesību normām, kas tiks aplūkotas vēlāk, trešā prasības
pamata ietvaros, Tiesa savā 2002. gada 19. februāra spriedumā lietā C‑309/99
Wouters
u.c. (
Recueil
, I‑1577. lpp.), uz kuru ir norādījušas prasītājas, jau iepriekš ir atzinusi, ka profesionāla apvienība, kurā ir pārstāvēti
kādas brīvās profesijas pārstāvji, nav
a priori
izslēgta no EKL 81. panta piemērošanas jomas.
Šādos apstākļos, it īpaši ņemot vērā iepriekš precizēto apstrīdētā lēmuma raksturu un attiecīgo jomu reglamentējošās tiesību
normas, ir jāsecina, ka Komisijai nebija pienākuma apstrīdētajā lēmumā ietvert konkrētu juridisko vērtējumu, pamatojoties
uz kuru tā ir atzinusi lēmuma adresātus par uzņēmumu apvienībām, papildus paskaidrojumiem, kas šajā ziņā ir sniegti apstrīdētā
lēmuma otrajā un trešajā apsvērumā (skat. šī sprieduma 7., 37. un 38. punktu).
Turklāt attiecībā uz argumentu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas pirmoreiz ir izvirzīts replikas stadijā un otrreiz
atkārtots tiesas sēdē, it īpaši saistībā ar Komisijas izņemto dokumentu veidu, ir jākonstatē, ka prasības pieteikumā, vispirms
atgādinot judikatūru pienākuma norādīt pamatojumu jomā, ir vienīgi norādīts uz apstrīdētā lēmuma nepietiekamo pamatojumu attiecībā
uz šī lēmuma adresātu veidu (uzņēmumi un/vai uzņēmumu apvienības), bet nav formulēts iebildums par to tiesību uz aizstāvību
pārkāpumu šajā gadījumā.
Tas, ka saistībā ar lēmumiem par pārbaudes veikšanu pienākuma norādīt pamatojumu mērķis tieši ir šī lēmuma adresātu tiesību
uz aizstāvību aizsardzība, nenozīmē, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpums, kas pēc savas dabas ir subjektīvs, neietilpst būtisku
procesuālu noteikumu pārkāpumu jomā un tādēļ tiesa to nevar izskatīt pēc savas ierosmes (Pirmās instances tiesas 2004. gada
8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 425. punkts, un iepriekš 39. punktā minētais spriedums lietā
Corsica Ferries France
/Komisija, 77. punkts). Līdz ar to iebildums par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas pirmoreiz izvirzīts replikas stadijā,
ir noraidāms kā nepieņemams atbilstoši Reglamenta 48. panta 2. punktam.
Visbeidzot attiecībā uz iebildumiem, kas izvirzīti saistībā ar paziņojuma par iebildumiem saturu, pietiek norādīt, ka runa
ir par apstākli, kas radies pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un kas nevar ietekmēt tā tiesiskumu, jo tas ir jāizvērtē, ņemot
vērā lēmuma pieņemšanas brīdī pastāvējušos faktiskos un tiesiskos apstākļus (skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra
spriedumu lietā T‑322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 325. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to otrais prasības pamats ir noraidāms.

Par trešo prasības pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta pārkāpumu
Šo prasības pamatu veido divas daļas. Pirmā daļa attiecas uz, kā tiek apgalvots, kļūdaino
ONP
un prasītāju atzīšanu par uzņēmumiem un otrā – uz to kļūdainu atzīšanu par uzņēmumu apvienībām.
Par pirmo daļu, kas attiecas uz kļūdaino
ONP
un prasītāju atzīšanu par uzņēmumiem
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas nepiekrīt tam, ka
ONP
un tās pašas būtu atzīstamas par uzņēmumiem. Tās neveicot nekādu ar tirdzniecību saistītu vai saimniecisku darbību. To darbība
esot saistīta ar valsts varas īstenošanu. Tās uzskata, ka apstrīdētais lēmums ietver tām nelabvēlīgu neskaidrību, jo tajā
nav skaidri definēts, vai šī lēmuma adresāti ir uzskatāmi par uzņēmumiem vai par uzņēmumu apvienībām.
Komisija nepiekrīt prasītāju izvirzītajiem argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ka norādīts šī sprieduma 36. punktā, no apstrīdētā lēmuma nepārprotami izriet, ka tā adresāti ir uzskatīti par uzņēmumu apvienībām,
nevis par uzņēmumiem. Līdz ar to trešā prasības pamata pirmā daļa ir noraidāma.
Par otro daļu, kas attiecas uz kļūdainu
ONP
un prasītāju atzīšanu par uzņēmumu apvienībām
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas nepiekrīt tam, ka
ONP
un tās pašas ir uzņēmumu apvienības. Tās atsaucas uz iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā
Wouters
u.c., kas, pēc to domām, paredz divos posmos veicamu novērtējumu, lai pārbaudītu, vai profesionāla apvienība var tikt atzīta
par uzņēmumu apvienību. Vispirms esot jānosaka, vai šīs apvienības biedri ir uzņēmumi Kopienu konkurences tiesību izpratnē,
un pēc tam, vai šīs darbības, ņemot vērā to raksturu vai Tiesas izstrādātos kritērijus, nav atzīstamas par nesaistītām ar
komercdarbības jomu.
Pirmkārt, prasītājas norāda, ka visi
ONP
biedri nav uzņēmumi EKL 81. panta izpratnē, jo daži no tiem ir valsts ierēdņi. Runa esot par stacionārās veselības aprūpes
jomā strādājošajiem farmaceitiem, kuri ir iekļauti
ONP
G un H nodaļas sarakstā. Turklāt citā kategorijā ietilpstošiem biedriem – augstskolu pasniedzējiem, kas pasniedz farmācijas
nozares disciplīnas – arī esot valsts ierēdņa statuss. Tāpat par uzņēmumiem nav atzīstami arī algotu darbu strādājošie farmaceiti,
par kādiem ir uzskatāma ievērojama
ONP
sarakstā iekļauto biedru daļa. Šajā ziņā prasītājas apstrīd Pirmās instances tiesas 2006. gada 13. decembra sprieduma apvienotajās
lietās T‑217/03 un T‑245/03
FNCBV
u.c./Komisija, Krājums, II‑4987. lpp.) nozīmi šajā lietā.
Prasītājas apstrīd arī Francijas Konkurences padomes 1997. gada 18. marta lēmuma un šo lēmumu apstiprinošā Francijas Kasācijas
tiesas 2000. gada 16. maija sprieduma, kuros ir konstatēts konkurences tiesību pārkāpums zāļu piegādes uz mājām nozarē, nozīmi
šajā lietā. Prasītājas norāda, ka šajā lēmumā un spriedumā, kuri attiecās konkrēti uz
ONP
A nodaļu, nebija konstatēts, ka
ONP
ir uzskatāma par uzņēmumu apvienību, un to pamatā bija secinājums, ka šī A nodaļa ir pārsniegusi savas valsts pārvaldes jomā
pastāvošās funkcijas, bet
CCG
nekad nav pārsniegusi savas likumīgās pilnvaras.
Otrkārt, prasītājas uzskata, ka to un
ONP
veiktā darbība nav saistīta ar komercdarbību, jo tās īsteno arī sociāla rakstura funkcijas, kuru pamatā ir solidaritātes
princips, un ka tās īsteno tipiskas publiskās varas funkcijas.
Saistībā ar to īstenoto sociālo funkciju prasītājas norāda uz
CSP
L 4231‑2. panta 6. punktu, saskaņā ar kuru
CNOP
, kuras sastāvā ir visu centrālo padomju, tostarp arī
CCG
, pārstāvji, “ir tiesīga valsts līmenī risināt visus ar savstarpējo palīdzību un profesionālo solidaritāti un it īpaši ar
nelaimes/apdrošināšanas gadījumiem un pensionēšanos saistītos jautājumus”. Šīs sociālās funkcijas pamatā esot solidaritātes
princips, kas izpaužas tādējādi, ka daļa no biedru veiktajām iemaksām var tikt novirzīta kādai darbībai grūtībās vai pensijā
esošo farmaceitu labā.
Lai pierādītu, ka tās veic tipiskas publiskās varas funkcijas, prasītājas ir uzskaitījušas visas savas veiktās darbības, pamatojoties
uz Francijas tiesību normām. Prasītājas tostarp veic tiesu un administratīva rakstura funkcijas.
Attiecībā uz to tiesu instances funkciju tās norāda, ka, būdamas profesionālās apvienības, tās Francijas tiesībās ir pielīdzinātas
administratīvajām tiesām un ka to disciplinārlietu palātas vada administratīvo lietu tiesnesis. Turklāt tās atbilstot kritērijiem,
kas noteikti, lai varētu izvērtēt, vai attiecīgajai institūcijai ir tiesas iezīmes EKL 234. panta izpratnē, proti, to tiesu
instances funkcijas ir paredzētas tiesību aktos, tās ir pastāvīgas, tām ir saistošs raksturs, tajās notiekošo procesu pamatā
ir sacīkstes princips, tās veic tiesību normu piemērošanu un ir neatkarīgas.
Attiecībā uz to veikto administratīva rakstura darbību prasītājas norāda, ka tās organizē farmaceitu profesionālo tālākizglītību,
tām ir tiesības atstādināt farmaceitus, kuru veselības stāvokļa dēļ var tikt apdraudēta to profesionālās darbības veikšana,
kā arī to, ka
ONP
padomes nodrošina ētikas normu ievērošanu. Turklāt par tipisku publiskās varas funkciju esot uzskatāma arī
ONP
darbībai un tās uzdevumu izpildei nepieciešamo iemaksu iekasēšana. Visbeidzot prasītājas piebilst, ka
CNOP
ar likumu ir uzticēts organizēt farmaceitiskā reģistra ieviešanu, kas ir pirmais elektroniskais veselības aprūpes jomā pastāvošais
valsts reģistrs.
Treškārt, prasītājas ir norādījušas uz trīs papildu kritērijiem, kas pierāda, ka tās nav nedz uzņēmumi, nedz uzņēmumu apvienības
Kopienu konkurences tiesību izpratnē, un kas ir tikuši ņemti vērā arī iepriekš 42. punktā minētajā spriedumā lietā
Wouters
u.c. Tās norāda, pirmkārt, ka profesionālās apvienības vadības institūciju locekļus ieceļ valsts iestādes, otrkārt, ka attiecīgajai
profesionālajai apvienībai ir pienākums ievērot noteiktus ar sabiedrības interesēm saistītus kritērijus un, treškārt, ka attiecīgā
profesionālā apvienība nevar ietekmēt savus biedrus.
Par sastāvu, kāds tām ir kā
ONP
vadības institūcijām, prasītājas norāda, ka to sastāvā nav tikai un vienīgi farmaceiti, kurus ievēlējuši pārējie biedri un
kuri veic savu darbību brīvās profesijas veidā, bet ka tajā ietilpst arī valsts iestāžu iecelti valsts ierēdņi, valsts pārstāvji
un farmācijas nozares pārstāvji, kuru darbību valsts iestādes turpina kontrolēt.
Likumdevējs tām ir uzticējis arī uzdevumu veicināt sabiedrības veselības aizsardzību un veselības aprūpes pakalpojumu kvalitāti,
kas ir ar sabiedrības interesēm saistīts kritērijs, kurš tiek ievērots visās to veiktajās darbībās un it īpaši iekļaušanas
sarakstā ietvaros. Šajā ziņā tās norāda, ka no Tiesas nesen pieņemtās judikatūras izriet, ka tādu pamatprincipu kā, piemēram,
sabiedrības veselība aizsardzības ietvaros valsts ir tiesīga ar attiecīgas struktūrvienības starpniecību reglamentēt iekļaušanas
nosacījumus attiecībā uz profesiju, ko tā pati ir reglamentējusi (Tiesas 2009. gada 19. maija spriedumi apvienotajās lietās
C‑171/07 un C‑172/07
Apothekerkammer des Saarlandes
u.c., Krājums, I‑4171. lpp., un lietā C‑531/06 Komisija/Itālija, Krājums, I‑4103. lpp.).
Prasītājas arī apgalvo, ka tās nevar ietekmēt savu biedru rīcību, kas izslēdzot arī to atzīšanu par uzņēmumu apvienībām. Pirmkārt,
CNOP
tieši nepiedaloties farmaceitu iekļaušanā sarakstā, jo savu pieteikumu tie iesniedz vienā no attiecīgajā jomā kompetentajām
centrālajām vai reģionālajām padomēm un tā pieņemot lēmumu tikai iekļaušanas atteikuma gadījumā. Otrkārt, biomedicīnas jomā
CCG
iesaistīšanās iekļaušanas sarakstā vai iekļaušanas sarakstā grozījumu ietvaros ir tieši atkarīga no kompetentā prefekta,
kas attiecīgajā departamentā pārstāv valsti, sniegtā apstiprinājuma un izsniegtajām atļaujām.
CCG
loma esot tikai nesaistošu atzinumu sagatavošana. Turklāt iekļaušanas un svītrošanas no saraksta jomā
CNOP
un
CCG
esot tikai stingri tiesību aktos paredzētas pilnvaras. Tā esot saistīta kompetence, jo tām nav tiesību atteikt tādas personas
iekļaušanu sarakstā, kura atbilst visiem tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem. Tāpat, izvērtējot šo lēmumu faktisko ietekmi
uz šo profesionālo darbību veicošajām personām, esot jāņem vērā iespēja pārsūdzēt iekļaušanas atteikumu un svītrošanu no saraksta.
Visbeidzot, atbildot uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru apstrīdētā lēmuma adresātu formāla atzīšana par uzņēmumiem vai
uzņēmumu apvienībām nav šī lēmuma tiesiskuma priekšnosacījums, prasītājas apgalvo, ka EKL 5., 7. un 211. pantā paredzētais
pilnvaru sadalījuma princips paredz, ka Komisija ir tiesīga pieņemt lēmumu tikai atbilstoši attiecīgam juridiskajam pamatam
un tikai tad, ja ir izpildīti visi šī juridiskā pamata izmantošanai paredzētie nosacījumi. Līdz ar to prasītājas uzskata,
ka pārbaudes veikšanas brīdī atzīšanai par uzņēmumu apvienībām ir jābūt jau notikušai. Pretējā gadījumā esot atzīstams, ka
apstrīdētajam lēmumam nav attiecīga juridiskā pamata, jo Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktā ir nepārprotami paredzēts,
ka Komisija var veikt visas vajadzīgās “uzņēmumu un uzņēmumu apvienību” pārbaudes.
Komisija nepiekrīt prasītāju izvirzītajiem argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 preambulas 24. apsvērumā ir precizēts, ka Komisijai jāpiešķir pilnvaras veikt
tādas pārbaudes, kādas vajadzīgas, lai tiktu atklāts jebkāds nolīgums, lēmums vai saskaņota darbība, kas aizliegta ar EKL
81. pantu. Šajā ziņā Regulas Nr. 1/2003 20. panta 1. punktā ir norādīts, ka Komisija var veikt visas vajadzīgās uzņēmumu un
uzņēmumu apvienību pārbaudes. Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktam uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām jāpakļaujas
pārbaudēm, kas pieprasītas ar Komisijas lēmumu.
Tāpat arī jānorāda, ka, tā kā ar Regulu Nr. 1/2003 tiek īstenoti EKL 81. un 82. pantā noteiktie konkurences noteikumi, tās
20. pantā ietverto jēdzienu “uzņēmumi” un “uzņēmumu apvienības” definīcijai principā ir jāatbilst EKL 81. panta piemērošanas
ietvaros izmantotajai definīcijai.
Tomēr ir jāņem vērā lēmumu par pārbaudes veikšanu īpašais raksturs (skat. šī sprieduma 40. punktu). It īpaši, ņemot vērā,
ka šie lēmumi tiek pieņemti izmeklēšanas sākumposmā, šajā stadijā nav iespējams galīgi izvērtēt, vai lēmuma adresātu vai citu
vienību veiktā darbība vai pieņemtie lēmumi var tikt kvalificēti kā uzņēmumu starpā noslēgts nolīgums, uzņēmumu apvienību
pieņemts lēmums vai saskaņota darbība, kas aizliegti ar EKL 81. panta 1. punktu, vai arī kā EKL 82. pantā aizliegta darbība.
Kaut arī Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktā ir paredzēts, ka Komisijai lēmumā par pārbaudes veikšanu ir jānorāda tās priekšmets,
šajā stadijā vēl netiek sniegts konkrētās rīcības izvērtējums, jo pārbaudes mērķis tieši arī ir iegūt pierādījumus par iespējamo
rīcību.
Turklāt ir jāņem vērā arī tas, ka ar Regulu Nr. 1/2003 Komisijai ir piešķirtas pilnvaras, kuru mērķis ir ļaut tai izpildīt
tās uzdevumu, kas tai ir uzticēts Līgumā, proti, uzraudzīt konkurences tiesību normu ievērošanu kopējā tirgū (attiecībā uz
Regulu Nr. 17 skat. Tiesas 1980. gada 26. jūnija spriedumu lietā 136/79
National Panasonic
/Komisija,
Recueil
, 2033. lpp., 20. punkts, un iepriekš 40. punktā minēto spriedumu lietā
Minoan Lines
/Komisija, 34. punkts), kas ir arī atgādināts Regulas Nr. 1/2003 preambulas 24. apsvērumā (skat. šī sprieduma 66. punktu).
Judikatūrā tāpat ir apstiprināts, ka pārbaudes apjoms var būt ļoti plašs un ka tiesībām iekļūt visās uzņēmumu telpās, zemes
īpašumā un transportlīdzekļos ir īpaša nozīme, jo šīs tiesības paredzētas, lai ļautu Komisijai iegūt pierādījumus par konkurences
tiesību normu pārkāpumiem vietās, kurās tie parasti ir konstatējami (attiecībā uz Regulu Nr. 17 šajā ziņā skat. iepriekš 40. punktā
minēto spriedumu lietā
Hoechst
, 26. punkts, un rīkojumu lietā
Minoan Lines
/Komisija, 35. punkts).
Šajā lietā saistībā ar
ONP
un prasītāju atzīšanu par uzņēmumu apvienībām Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta izpratnē ir jāatgādina, ka konkurences
tiesību jomā uzņēmuma jēdziens ietver visas vienības, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no attiecīgās vienības juridiskā
statusa un tās finansēšanas veida, un ka par saimniecisko darbību ir uzskatāmas visas darbības, kuru ietvaros tiek piedāvātas
preces vai pakalpojumi kādā konkrētā tirgū (iepriekš 42. punktā minētais spriedums lietā
Wouters
u.c., 46. un 47. punkts).
Jākonstatē, ka farmaceiti, katrā ziņā vismaz neatkarīgi praktizējošie farmaceiti, par atlīdzību piedāvā it īpaši zāļu izplatīšanas
mazumtirdzniecībā pakalpojumus un uzņemas ar šo darbību saistīto finansiālo risku. Līdz ar to ir jāsecina, ka šīs personas
nodarbojas ar saimniecisku darbību un tādēļ ir uzskatāmas par uzņēmumiem EKL 81., 82. un 86. panta izpratnē (šajā ziņā un
pēc analoģijas skat. Tiesas 2000. gada 12. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑180/98 līdz C‑184/98
Pavlov
u.c.,
Recueil
, I‑6451. lpp., 76. un 77. punkts, un iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā
Wouters
u.c., 48. un 49. punkts). Prasītājas turklāt nav apstrīdējušas, ka zināms skaits farmaceitu, kas ir
ONP
biedri, var tikt atzīti par uzņēmumiem konkurences tiesību izpratnē, jo tie veic savu profesionālo darbību brīvās profesijas
veidā un tādējādi uzņemas ar tās veikšanu saistīto finansiālo risku.
Turklāt papildus aptiekās strādājošajiem farmaceitiem vai farmaceitu asistentiem, kas ir A nodaļas biedri, G nodaļas biedri,
proti, biomedicīnisko laboratoriju vadītāji un vadītāju vietnieki, tāpat atbilst saistībā ar uzņēmuma jēdzienu pastāvošajiem
kritērijiem. Kaut arī, kā apgalvo prasītājas, G nodaļā ietilpstošo farmaceitu vairākums strādā algotu darbu privātās un valsts
biomedicīnisko analīžu laboratorijās, vismaz daļa no šīs nodaļas biedriem var tikt atzīti par uzņēmumiem konkurences tiesību
izpratnē, ko prasītājas arī ir apstiprinājušas tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotu jautājumu.
Prasītājas tomēr norāda, ka tas, ka daļu no to biedriem nevar atzīt par uzņēmumiem, nozīmē, ka uz attiecīgajām pārstāvību
nodrošinošajām institūcijām neattiecas EKL 81. panta piemērošanas joma.
Ir jānorāda, ka šis arguments ir pretrunā judikatūrai. Savā iepriekš 53. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
FNCBV
u.c./Komisija Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka arodbiedrības, kas apvieno un pārstāv zemnieku saimniecības, kuras ir
atzīstamas par uzņēmumiem EKL 81. panta izpratnē, var kvalificēt kā uzņēmumu apvienības minētās tiesību normas piemērošanas
nolūkos, neraugoties uz to, ka tās var apvienot arī lauksaimnieku laulātos, it īpaši tādēļ, ka, pēc Pirmās instances tiesas
uzskatiem, ar to apstākli vien, ka uzņēmumu apvienība var apvienot arī personas vai struktūrvienības, kas nav kvalificējamas
kā uzņēmumi, katrā ziņā nav pietiekami, lai šai apvienībai atņemtu šo raksturiezīmi EKL 81. panta 1. punkta izpratnē (iepriekš
53. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
FNCBV
u.c./Komisija, 55. punkts).
Prasītājas apstrīd šī sprieduma atbilstību šajā lietā, norādot, ka Pirmās instances tiesa iepriekš minētajā spriedumā ir arī
norādījusi uz apstākli, ka lauksaimnieku laulātie parasti piedalās ģimenes saimniecības uzdevumu izpildē. Līdz ar to šie laulātie
veic saimniecisku darbību, kas liela skaita
ONP
biedru gadījumā tā neesot. Kaut arī Pirmās instances tiesa iepriekš 53. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
FNCBV
u.c./Komisija 55. punktā patiešām ir minējusi šo apstākli, prasītāju argumentam nevar piekrist, jo iepriekš minētajā punktā
ir skaidri norādīts, ka ar to vien, ka atsevišķi uzņēmumu apvienības biedri nav atzīstami par uzņēmumu, “katrā ziņā” nav pietiekami,
lai attiecībā uz šo apvienību nebūtu piemērojams EKL 81. pants.
Līdz ar to
ONP
un prasītājas ir uzskatāmas par struktūrvienībām, kurās ir apvienots un pārstāvēts zināms skaits tādu profesionāļu, tostarp
aptiekās strādājošie farmaceiti un biomedicīnisko analīžu laboratoriju vadītāji, kas var tikt atzīti par uzņēmumiem EKL 81. panta
izpratnē.
Ar šo konstatējumu pietiek, lai secinātu, ka Komisija varēja atzīt
ONP
un prasītājas par uzņēmumu apvienībām Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta izpratnē (šajā ziņā un pēc analoģijas skat.
iepriekš 53. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
FNCBV
u.c./Komisija, 53. un 54. punkts) un ka tā bija tiesīga pakļaut tās pārbaudei atbilstoši šai tiesību normai. It īpaši ir
iespējams, ka, atrodoties šādā statusā, šīs iepriekš minētās struktūrvienības varēja pieņemt EKL 81. pantam pretējus lēmumus
– kas ir pieņēmums, kuru Komisija atbilstoši tās funkcijām ir tiesīga pārbaudīt, tostarp pamatojoties uz pārbaudes laikā iegūtiem
pierādījumiem.
Prasītāju argumenti saistībā ar iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā
Wouters
u.c. nevar ietekmēt šo secinājumu. Šajā iepriekš minētajā lietā izskatītais jautājums bija par to, vai tāda profesionālā
apvienība kā Nīderlandes zvērinātu advokātu kolēģija, pieņemot konkrēto regulējumu, bija uzskatāma par uzņēmumu apvienību
vai, tieši pretēji, par valsts iestādi (iepriekš 42. punktā minētais spriedums lietā
Wouters
u.c., 56. punkts). Tomēr šajā lietā jautājums par to, vai prasītāju konkrēto funkciju īstenošanas ietvaros uz tām nav attiecināms
EKL 81. pants vai arī, tieši pretēji, atsevišķas to darbības ir atzīstamas par uzņēmumu apvienību lēmumiem šīs tiesību normas
izpratnē, ir acīmredzami pāragrs un attiecīgā gadījumā tas var būt jāizskata galīgā lēmuma, kurā ietverti Komisijas izvirzītie
iebildumi, ietvaros. Turklāt spriedumā lietā
Wouters
u.c. nepārprotami ir apstiprināts, ka profesionālās apvienības nav
a priori
izslēgtas no EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomas (šajā ziņā skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā
Wouters
u.c., 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat arī jānorāda, ka ar apstrīdēto lēmumu noteiktā pārbaude neattiecās tikai un vienīgi uz iespējamiem uzņēmumu apvienību
lēmumiem EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, kas tika izvērtēti iepriekš 42. punktā minētajā spriedumā lietā
Wouters
u.c., bet arī uz prasītāju iespējamo līdzdalību nolīgumos un/vai saskaņotās darbībās starp Francijā strādājošajiem farmaceitiem,
kuri apvienojušies
ONP
, kā arī uz EKL 82. panta pārkāpumu.
Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka Francijas Konkurences padome ir pieņēmusi vairākus lēmumus, kuros ir atzīta
ONP
un/vai tās struktūrvienību izdarītie konkurences tiesību pārkāpumi, un ka Francijas Konstitucionālā tiesa ir apstiprinājusi
vismaz vienu no šiem lēmumiem. Pretēji prasītāju apgalvotajam un lai gan šie lēmumi attiecās uz
ONP
A nodaļu, nevis uz tās G nodaļu, tā ir uzskatāma par papildu norādi, kas ļāva Komisijai secināt, ka
ONP
un prasītājas nevar tikt
a priori
izslēgtas no EKL 81. panta piemērošanas jomas, jo A nodaļā un G nodaļā ir vairāki tādi biedri, kas var tikt atzīti par uzņēmumiem,
un tiesību aktos paredzētu ar sabiedrības interesēm saistītu funkciju pastāvēšana katras no šīm nodaļām gadījumā neizslēdz
to, ka tās var pieņemt tiesību aktus ārpus šī juridiskā ietvara un pārkāpjot EKL 81. pantu.
Visbeidzot attiecībā uz prasītāju atsauci uz iepriekš 62. punktā minētajiem spriedumiem apvienotajās lietās
Apothekerkammer des Saarlandes
u.c. un lietā Komisija/Itālija, no kuriem izriet, ka tādu pamatprincipu, kā, piemēram, sabiedrības veselība aizsardzības
ietvaros valsts ir tiesīga ar attiecīgas struktūrvienības starpniecību reglamentēt iekļaušanas nosacījumus attiecībā uz profesiju,
ko tā pati ir reglamentējusi, ir jānorāda, ka šie spriedumi bija saistīti ar EKL 43. un 56. panta, kas reglamentē brīvību
veikt uzņēmējdarbību un kapitāla brīvu apriti, piemērošanu saistībā ar valsts tiesisko regulējumu par farmaceita profesionālas
darbības veikšanas nosacījumiem. Tomēr šiem spriedumiem šajā lietā nav nekādas nozīmes, jo no judikatūras izriet, ka tas,
ka noteikumi nav atzīstami par brīvas pārvietošanās ierobežojumu, jo tiem pašiem par sevi nav nekā kopīga ar saimniecisko
darbību, nenozīmē nedz to, ka uz attiecīgo darbību noteikti neattiecas EKL 81. un 82. panta piemērošanas joma, nedz arī to,
ka šie noteikumi neatbilst šo pantu piemērošanas nosacījumiem (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2006. gada 18. jūlija
spriedumu lietā C‑519/04 P
Meca-Medina
un
Majcen
/Komisija, Krājums, I‑6991. lpp., 31. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija apstrīdētā lēmuma pieņemšanas stadijā varēja uzskatīt, ka
ONP
un prasītājas ir uzņēmumu apvienības Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta izpratnē. Līdz ar to nav konstatējams Komisijas
pieļauts šīs tiesību normas pārkāpums tiktāl, ciktāl tā ir atzinusi apstrīdētā lēmuma adresātes par uzņēmumu apvienībām.
Tādējādi trešā prasības pamata otrā daļa ir jānoraida un līdz ar to ir noraidāms arī viss trešais prasības pamats kopumā.
No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir noraidāma kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, tām
jāpiespriež segt pašām savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Conseil national de l’Ordre des pharmaciens
(
CNOP
) un
Conseil central de la section G de l’Ordre national des pharmaciens
(
CCG
) atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 26. oktobrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.