CELEX: 62005CJ0241
Schengeni rakenduskonventsioon
Artikli 20 lõige 1
Viisanõudest vabastatud kolmandate riikide kodanike liikumistingimused
Maksimaalne viibimisaeg kolm kuud kuuekuulise ajavahemiku jooksul, arvestades Schengeni alale esimese sisenemise kuupäevast
Üksteisele järgnevad viibimisajad
Mõiste "esimene sisenemine"

Eelotsusetaotlus puudutab 19. juunil 1990 Schengenis (Luksemburg) allkirjastatud konventsiooni, millega rakendatakse 14. juuni
1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel
nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 19; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9–52; edaspidi
„Schengeni lepingu rakenduskonventsioon”) artikli 20 lõike 1 tõlgendamist.
See taotlus esitati menetluses, mis algatati Rumeenia kodaniku N. Boti hagiavalduse alusel, milles ta taotleb préfet du Val-de-Marne’i
(Prantsusmaa) selle otsuse tühistamist, milles ta otsustati piirilt tagasi saata.

Õiguslik raamistik

Schengeni acquis
Schengeni lepingud
Schengenis 14. juunil 1985 allkirjastatud Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste
vahelist lepingut kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta nende ühispiiridel (EÜT 2000, L 239, lk 13; ELT eriväljaanne 19/02,
lk 3–8; edaspidi „Schengeni leping”) täpsustati Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni allkirjastamisel.
Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklis 1 määratletakse mõiste „välismaalane” kui „isik, kes ei ole Euroopa ühenduste
liikmesriigi kodanik”.
II jaotises pealkirjaga „Kontrollide kaotamine sisepiiridel ja isikute liikumine” toodud artikli 5 lõige 1 näeb ette tingimused
välismaalaste sisenemiseks konventsiooniosaliste territooriumile (edaspidi „Schengeni ala”) kuni kolmekuulise viibimise puhul.
Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni II jaotise 3. peatükk sisaldab norme viisade kohta.
Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 11 lõige 1, mis kuulub nimetatud peatüki 1. jakku pealkirjaga „Lühiajalised
viisad”, on sõnastatud järgmiselt:
„Artiklis 10 sätestatud viisa võib olla:
a)      kehtiv reisiviisa ühe- või mitmekordseks sisenemiseks, kusjuures ühe katkematu viibimisaja kestus või üksteisele järgnevate
viibimisaegade kestus alates esimese sisenemise kuupäevast ei ületa kolme kuud ühe poolaasta jooksul;
[…]”
Sama peatüki 2. jakku pealkirjaga „Pikaajalised viisad” kuuluv artikkel 18 sätestab:
„Viisa kauemaks kui kolmekuuliseks viibimiseks on ühe konventsiooniosalise poolt kooskõlas tema siseriiklike õigusaktidega
antav siseriiklik viisa. […]”
Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni II jaotise 4. peatüki artiklites 19–24 on sätestatud välismaalaste liikumist käsitlevad
nõuded. Need näevad muu hulgas ette järgmist:
„Artikkel 19
1.      Välismaalane, kellel on ühtne viisa ja kes on seaduslikult sisenenud konventsiooniosalise territooriumile, võib vabalt liikuda
kõigi konventsiooniosaliste territooriumil oma viisa kehtivusaja jooksul, kui ta vastab artikli 5 lõike 1 punktides a, c,
d ja e osutatud sissesõidunõuetele.
[…]
Artikkel 20
1.      Viisanõudest vabastatud välismaalane võib vabalt liikuda konventsiooniosaliste territooriumil kuni kolm kuud kuuekuulise ajavahemiku
jooksul alates esimese sisenemise kuupäevast, kui ta vastab artikli 5 lõike 1 punktides a, c, d ja e osutatud sissesõidunõuetele.
[…]
Artikkel 23
1.      Välismaalane, kes ei täida või enam ei täida konventsiooniosalise territooriumil kohaldatavaid lühiajalise viibimise nõudeid,
peab üldjuhul konventsiooniosalise territooriumilt viivitamata lahkuma.
[…]”.
Schengeni protokoll
Vastavalt Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule Amsterdami lepinguga lisatud protokolli Schengeni
acquis
’ Euroopa Liitu integreerimise kohta (edaspidi „Schengeni protokoll”) artiklile 1 on kolmteist Euroopa Liidu liikmesriiki,
sh Prantsuse Vabariik, volitatud omavahel sisse seadma tihedama koostöö Schengeni
acquis
’ kehtivusalas, mis on määratletud nimetatud protokolli lisas. Kõnealune koostöö peab toimuma EL ja EÜ lepingute ning liidu
õiguslikus ja institutsionaalses raamistikus.
Vastavalt Schengeni protokolli lisale koosneb Schengeni
acquis
eelkõige Schengeni lepingust ja selle lepingu rakenduskonventsioonist.
Schengeni protokolli artikli 2 lõike 1 esimese lõigu kohaselt kohaldatakse alates Amsterdami lepingu jõustumise kuupäevast
ehk 1. maist 1999 selle protokolli artiklis 1 nimetatud kolmeteistkümne liikmesriigi suhtes Schengeni
acquis’
d.
Nõukogu võttis Schengeni protokolli artikli 2 lõike 1 teise lõigu teise lause alusel 20. mail 1999 vastu otsuse 1999/436/EÜ,
millega määratakse kooskõlas Euroopa Ühenduse asutamislepingu ja Euroopa Liidu lepingu asjakohaste sätetega kindlaks iga Schengeni
acquis
’d moodustava sätte või otsuse õiguslik alus (EÜT L 176, lk 17; ELT eriväljaanne 19/01, lk 152). Selle otsuse artiklist 2
koosmõjus otsuse A-lisaga tuleneb, et nõukogu määratles Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 õiguslikuks aluseks
EÜ artikli 62 lõike 3, mis kuulub EÜ asutamislepingu IV jaotise alla, mille pealkiri on „Viisa-, varjupaiga-, sisserände-
ja muu isikute vaba liikumisega seotud poliitika”.
Määrus (EÜ) nr 539/2001
Nõukogu 15. märtsi 2001. aasta määruse (EÜ) nr 539/2001, milles loetletakse kolmandad riigid, kelle kodanikel peab välispiiride
ületamisel olema viisa, ja need kolmandad riigid, kelle kodanikud on sellest nõudest vabastatud (EÜT L 81, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04,
lk 65), muudetud nõukogu 7. detsembri 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 2414/2001 (EÜT L 327, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 172),
artikli 1 lõike 2 alusel on Rumeenia kodanikud liikmesriikide välispiiride ületamisel viisa omamise kohustusest vabastatud
viibimiste puhul, mis kokku ei ületa kolme kuud.

Siseriiklik õigus
2. novembri 1945. aasta määruse nr 45­2658 välismaalaste Prantsusmaale sisenemise ja seal viibimise kohta (
JORF
, 4.11.1945, lk 7225), muudetud muu hulgas 26. novembri 2003. aasta seadusega nr 2003-1119 immigratsiooni kontrolli, välismaalaste
Prantsusmaal viibimise ja kodakondsuse kohta (
JORF
, 27.11.2003, lk 20136; edaspidi „määrus nr 45­2658”), artikkel 22 nägi ette järgmist:
„I. Departemangus võib riigi esindaja ja Pariisis politseiprefekt põhistatud otsusega otsustada välismaalase piirilt tagasi
saata järgmistel juhtudel:
1) kui välismaalane ei suuda tõendada, et ta on seaduslikult Prantsusmaa territooriumile sisenenud, v.a juhul, kui tal on
kehtiv elamisluba;
[…]
II. I lõike punkti 1 sätteid kohaldatakse välismaalase suhtes, kes ei ole Euroopa Ühenduse liikmesriigi kodanik:
a) kui ta ei vasta [Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni] artiklis 5 ette nähtud nõuetele või
b) kui ta otse [Schengeni lepingu] liikmesriigi territooriumilt saabudes ei suuda tõendada, et ta sisenes Prantsusmaa territooriumile
kooskõlas [Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni] artikli 19 lõikega 1 või 2 või artikli 20 lõikega 1 või artikli 21 lõikega
1 või 2.”

Vaidlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotlusest selgub, et Rumeenia kodanik N. Bot viibis Schengeni alal, eelkõige Prantsusmaal, 15. augustist kuni 2. novembrini
2002 ja novembri lõpust 2002 kuni jaanuari lõpuni 2003. Seejärel tuli ta enda ütluste kohaselt 23. veebruaril 2003 transiidi
korras Ungari, Austria ja Saksamaa kaudu Prantsusmaale, kus ta 25. märtsil 2003 kinni peeti.
Préfet du Val-de-Marne langetas 26. märtsil 2003 otsuse N. Boti piirilt tagasisaatmise kohta määruse nr 45­2658 artikli 22
II lõike punkti b alusel.
N. Boti poolt selle otsuse peale esitatud tühistamiskaebuse jättis Tribunal administratif de Melun (Meluni halduskohus) oma
1. aprilli 2003. aasta otsusega rahuldamata, sisuliselt põhjusel, et saabudes taas Prantsusmaale ajal, mil isegi Schengeni
lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõikes 1 ette nähtud kuuekuuline tähtaeg ei olnud möödunud, rikkus N. Bot korduvalt
seda sätet ja seega ei saa teda käsitleda kui isikut, kes on tõendanud, et on nimetatud määruse tähenduses seaduslikult Prantsusmaale
saabunud.
5. mail 2003 taotles N. Bot Conseil d’État’lt (kõrgeim halduskohus) selle kohtuotsuse tühistamist.
Leides, et vastus küsimusele, kas N. Boti olukord oli piirilt tagasi saatmise otsuse tegemise kuupäeval Schengeni lepingu
rakenduskonventsiooni artikli 20 lõike 1 tähenduses seaduslik, sõltub sellest, mida mõista „esimese sisenemise kuupäevana”
selle sätte tähenduses, otsustas Conseil d’État menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„[mida tuleb] mõista „esimese sisenemise kuupäevana” [Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni] artikli 20 lõike [1] tähenduses,
nimelt, kas „esimese sisenemisena” tuleb käsitleda iga selle konventsiooni osalisriikide territooriumile sisenemist, mis leiab
aset pärast niisuguse kuuekuulise ajavahemiku lõppemist, mille jooksul ei toimunud ühtegi sellele territooriumile sisenemist,
ning mitmeid kordi lühiajalise viibimise eesmärgil riiki siseneva välismaalase puhul samuti iga riiki sisenemist, mis leiab
aset kohe pärast kuuekuulise ajavahemiku lõppemist, arvestades viimasest teadaolevast „esimesest sisenemisest”[?]”.

Eelotsuse küsimus
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus saada Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõikes 1 toodud
mõiste „esimene sisenemine” tõlgendust, et teha kindlaks, kas viisanõudest vabastatud kolmanda riigi kodaniku õigus selle
sätte alusel vabalt liikuda Schengeni alal kuni kolm kuud kuuekuulise ajavahemiku jooksul on põhikohtuasja hageja puhul ammendunud.
Eelotsusetaotlusest selgub, et kui hageja oli kuuekuulise ajavahemiku jooksul, arvestades tema esimese sisenemise kuupäevast
Schengeni alale, seal korduvalt kokku üle kolme kuu viibinud, saabus ta pärast esimese kuuekuulise ajavahemiku lõppemist uuesti
sellele alale, kus kontrolliti tema dokumente enne kolme kuu möödumist sellest uuest sisenemisest.
Selles olukorras tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas mõiste „esimene sisenemine” viitab kõigile uutele Schengeni
alale sisenemistele või viitab see peale kõige esimese sellele territooriumile sisenemise ainult sellele sisenemisele, mis
toimus pärast kuuekuulise ajavahemiku lõppemist, arvestades sellest kõige esimesest sisenemisest.
Nagu tuleneb Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõike 1 sõnastusest, kujutab viisanõudest vabastatud kolmanda
riigi kodaniku esimese Schengeni alale sisenemise kuupäev endast lähtepunkti kuuekuulise ajavahemiku kulgema hakkamiseks,
mille jooksul sel kodanikul on vastavalt selle sättele õigus sellel alal vabalt kuni kolm kuud liikuda.
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, tuleneb sellest, et Schengeni alale kõige esimese sisenemise kuupäev kujutab
endast Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõike 1 tähenduses esimest sisenemist, millest alates tuleb kindlaks
määrata tema õigus viibida alal kuni kolm kuud kuuekuulise ajavahemiku jooksul.
Nagu möönsid kõik huvitatud liikmesriigid, kes Euroopa Kohtule kirjalikke märkusi esitasid, võimaldab nimetatud säte selles
osas – sarnaselt sellega, mida Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 11 lõike 1 punkt a näeb sõnaselgelt ette seoses
kolmandate riikide kodanikega, kellele kehtib lühiajalise viisa nõue – nii katkematut kolmekuulist viibimisaega kui ka üksteisele
järgnevaid lühemaid viibimisaegu, mis kokku liites ei ületa kolme kuud.
Samas tuleneb Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõikest 1 koosmõjus artikli 23 lõikega 1, et juhul, kui maksimaalne
viibimisaeg kolm kuud kuuekuulise ajavahemiku jooksul alates esimese Schengeni alale sisenemise kuupäevast on mööda saanud,
peab asjaomane kodanik siis, kui tema viibimisaeg nimetatud alal ületab maksimaalse kestuse, põhimõtteliselt sellelt alalt
viivitamatult lahkuma.
Seetõttu, kuigi miski Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõike 1 sõnastuses ei keela samal kodanikul seejärel
uuesti Schengeni alal liikuda – mida ei ole vaidlustanud ka ükski huvitatud liikmesriikidest, kes Euroopa Kohtule kirjalikke
märkusi esitasid – võib ta seda teha tingimusel, et ta siseneb nimetatud alale uuesti ja teeb seda alles siis, kui tema kõige
esimesest sellele alale sisenemisest on möödunud kuuekuuline ajavahemik.
Nagu Prantsuse, Tšehhi ja Slovaki valitsus kinnitasid, tuleb niisugust sisenemist seega, sarnaselt kõige esimese Schengeni
alale sisenemisega, samuti käsitleda esimese sisenemisena Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõike 1 tähenduses.
Nii võimaldab see säte viisanõudest vabastatud kolmandate riikide kodanikel üksteisele järgnevate kuuekuuliste ajavahemike
jooksul viibida nimetatud alal kuni kolm kuud, tingimusel et iga ajavahemik algab niisuguse esimese sisenemisega.
Seda tõlgendust toetavad ka Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni sätted, mida kohaldatakse lühiajaliste viisade suhtes.
Konventsiooni artikli 11 lõike 1 punkti a ja artikli 19 alusel võivad Schengeni alale seaduslikult sisenenud reisiviisat omavad
kolmandate riikide kodanikud seal vabalt liikuda kuni kolm kuud poole aasta jooksul, arvestades esimese sisenemise kuupäevast;
nii on sõnaselgelt lubatud kolmekuulised viibimisajad üksteisele järgnevate kuuekuuliste ajavahemike jooksul.
Peale selle tuleb täpsustada, nagu seda on õigesti väitnud ka Prantsuse ja Tšehhi valitsus ning Euroopa Ühenduste Komisjon,
et selliselt tõlgendatud Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõikes 1 toodud mõiste „esimene sisenemine” ei
piira sugugi siseriiklike pädevate ametiasutuste võimalust karistada ühenduse õigust järgides kolmanda riigi kodanikku, kelle
viibimine Schengeni alal mõne eelmise kuuekuulise ajavahemiku jooksul on ületanud kolm kuud, isegi kui tema dokumentide kontrollimise
kuupäeval – sarnaselt N. Boti juhtumiga põhikohtuasjas – ei ületa tema viibimine nimetatud alal, alates kõige viimasest esimesest
sisenemist, kolme kuud.
Komisjon väidab siiski, et Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõike 1 sõnasõnaline tõlgendamine võib viia
liialdusteni, mille eesmärk on kõrvale hiilida pikaajaliste viibimiste suhtes kohaldatavatest normidest, samas kui nii EÜ
artiklid 62 ja 63 kui ka Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklid, eelkõige artiklid 5 ja 18, teevad selget vahet
ühelt poolt üle kolmekuulistel viibimistel, mida reguleeritakse immigratsioonipoliitika valdkonna normidega, ja teiselt poolt
alla kolmekuulistel viibimistel, mida reguleeritakse isikute vaba liikumise valdkonna normidega.
Komisjon ja ka Soome valitsus väidavad, et viisanõudest vabastatud kolmanda riigi kodanik – kes, olles kandnud hoolt selle
eest, et ta lahkub Schengeni alalt juba sinna esimese sisenemise päeval, on esimese kuuekuulise ajavahemiku lõpul Schengeni
alal viibinud ühe päeva võrra vähem kui kolm kuud – võib juhul, kui ta lahkub Schengeni alalt selle esimese ajavahemiku lõppedes
vaid üheks päevaks ja siseneb sinna uuesti järgmisel päeval, viibida sellel alal täiendavalt kolm kuud teise kuuekuulise ajavahemiku
jooksul, mis võimaldab tal nimetatud territooriumil vabalt liikuda ühe päeva võrra vähem kui kuue järjestikuse kuu pikkuse
ajavahemiku jooksul.
Nendel tingimustel leiavad komisjon ja Soome valitsus, et Schengeni konventsiooni artikli 20 lõiget 1 tuleks selle konventsiooni
eesmärkidest lähtudes tõlgendada selliselt, et saaks tagada, et iga kolmanda riigi kodanik, kes kavandab ühte või mitut järjestikust
Schengeni alal viibimist, mis kokku kestavad kauem kui maksimaalsed kolm kuud mis tahes kuuekuulise ajavahemiku jooksul, oleks
allutatud korrale, mis on pikaajaliste viibimiste suhtes ühenduse õiguses ette nähtud.
Komisjoni arvates tuleb mõistet „esimene sisenemine” seega tõlgendada nii, et see viitab kõige esimesele Schengeni alale sisenemisele
ning igale uuele sisenemisele, tingimusel et viimasest sellelt alalt väljumisest kuni uue sisenemiseni on möödunud vähemalt
üle kolmekuuline ajavahemik ilma sellel alal viibimiseta. Kui see nii ei ole, tuleks eristada sellest lähtudes, kas sellele
uuele sisenemisele eelnenud kuuekuulise ajavahemiku jooksul aset leidnud viibimine on pikem või lühem kui kolm kuud. Esimesel
juhul on viibimisõigus ammendunud. Teisel juhul tuleb viibimisõigus arvutada selle kuuekuulise ajavahemiku jooksul aset leidnud
viibimiste kokkuliitmisest lähtudes.
Soome valitsus leiab, et mõistet „esimene sisenemine” tuleb tõlgendada nii, et see viitab uuele Schengeni alale sisenemisele
eelnenud kuuekuulise ajavahemiku jooksul toimunud esimesele sisenemisele, kusjuures kõik sellel ajavahemikul aset leidnud
viibimised vähendavad vastavalt lubatud kolmekuulise viibimise kestust.
EÜ artikli 62 lõike 3, mis vastavalt otsusele 1999/436 on Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõike 1 õiguslikuks
aluseks, sõnastusest tuleneb tõesti, et nõukogu võib vaid EÜ asutamislepingu selle sätte alusel võtta meetmed, mis sätestavad
tingimused, mille kohaselt kolmandate riikide kodanikel on õigus vabalt liikuda Schengeni alal kuni kolme kuu vältel.
Sellest tuleneb, et sõltumata sellest, kas on järgitud Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõikes 1 toodud
nõuet seoses kuuekuulise ajavahemikuga, arvestades esimese sisenemise kuupäevast, ei või kolmanda riigi kodaniku viibimine
Schengeni alal selle sätte alusel mitte mingil juhul ületada kokku kolme järjestikust kuud. Viisanõudest vabastatud kolmandate
riikide kodanike puhul tuleneb niisugune absoluutne ülempiir selgelt Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 5 lõikest 1
ja määruse nr 539/2001 artikli 1 lõikest 2.
Sellisel juhul – vastupidiselt komisjoni ja Soome valitsuse arvamusele – ei võimalda Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni
artikli 20 lõikes 1 toodud mõiste „esimene sisenemine” selle käesoleva kohtuotsuse punktidest 28 ja 29 tuleneval kujul sugugi
viisanõudest vabastatud kolmandate riikide kodanikel Schengeni alal vabalt liikuda rohkem kui kolme järjestikuse kuu jooksul,
sest, nagu nendes punktides sedastati, nõuab iga selle sätte tähenduses „esimene sisenemine” tingimata uut nimetatud alale
sisenemist pärast eelneva kuue kuu möödumist.
Kuigi on tõsi, et komisjoni ja Soome valitsuse välja pakutud tõlgenduste kohaselt on mõiste „esimene sisenemine” sisuliselt
selline, et võimaldab tagada, et viisanõudest vabastatud kolmanda riigi kodanik ei viibi Schengeni alal üle kolme kuu mis
tahes kuuekuulise ajavahemiku jooksul, tuleb sedastada, et see ei ole Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõikes 1
esitatud norm; nimetatud norm piirdub sellega, et keelab üle kolme kuu kestvad viibimised kuuekuulise ajavahemiku jooksul,
mis algab sellele alale esimese sisenemise kuupäevast. Kui võtta siiski arvesse vahetuvad esimese sisenemise kuupäevad, mis
muutuvad viimase sisenemise kuupäevast lähtudes, siis eiravad nimetatud tõlgendused asjaolu, et Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni
artikli 20 lõige 1 on üles ehitatud just mõiste „esimene sisenemine” ümber, asendades selle viimase sisenemise kuupäeva mõistega,
mida sättes ei ole.
Kuna neile tõlgendustele, mille suhteline keerukus võiks pealegi mõjutada Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20
lõike 1 ühetaolist kohaldamist ja seetõttu kahjustada eraisikute õiguskindlust, ei leidu selle sätte sõnastuses ühtegi alust,
ei saa neid nendel tingimustel vastuvõetavaks pidada.
Mis puudutab komisjoni väidet pikaajalistele viibimistele kohaldatavatest normidest kõrvale hiilimise ohu kohta, siis piisab
märkimisest, et kui Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõige 1 selle praeguses sõnastuses võimaldab tegelikult
viisanõudest vabastatud kolmanda riigi kodanikul kahte järjestikust, aga mitte katkematut viibimist liites viibida Schengeni
alal peaaegu kuue kuu jooksul, siis on ühenduse seadusandja ülesanne vajadusel seda sätet muuta, kui ta leiab, et niisugune
liitmine võib riivata üle kolmekuuliste viibimiste suhtes kohaldatavaid norme.
Järelikult tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõiget 1 tuleb tõlgendada
nii, et selles sättes toodud mõiste „esimene sisenemine” viitab peale kõige esimese Schengeni alale sisenemise veel niisugusele
esimesele Schengeni alale sisenemisele, mis toimub pärast kuuekuulise ajavahemiku lõppemist, arvestades sellest kõige esimesest
sisenemisest, ning kõigile teistele esimestele sisenemistele, mis toimuvad pärast iga uue kuuekuulise ajavahemiku lõppemist,
arvestades eelmisest esimese sisenemise kuupäevast.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus otsustab:
19. juunil 1990 Schengenis allkirjastatud konventsiooni, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi
Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise
kaotamise kohta, artikli 20 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes toodud mõiste „esimene sisenemine” viitab peale
kõige esimese sisenemise nimetatud lepingu osaliste territooriumile veel niisugusele esimesele sisenemisele nende territooriumile,
mis toimub pärast kuuekuulise ajavahemiku lõppemist, arvestades sellest kõige esimesest sisenemisest, ning kõigile teistele
esimestele sisenemistele, mis toimuvad pärast iga uue kuuekuulise ajavahemiku lõppemist, arvestades eelmisest esimese sisenemise
kuupäevast.
Allkirjad
* Kohtumenetluse keel: prantsuse.