CELEX: 62004CJ0215
Atliekos
Atliekų vežimas
Panaudojimui skirtos atliekos
"Pranešėjo" sąvoka
Pranešėjui nustatyti įpareigojimai

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų
vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės (OL L 30, p. 1) 2 straipsnio g punkto, 6 straipsnio
5 dalies ir 7 straipsnio 1 ir 2 dalių bei 4 dalies a punkto išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas byloje
Marius Pedersen A/S
(toliau –
Pedersen
), kuri yra elektronikos laužo surinkimo licenciją turinti įmonė, turinti buveinę Danijoje, prieš
Miljøstyrelsen
(Nacionalinė aplinkos agentūra) dėl šių atliekų vežimo į Vokietiją siekiant jas panaudoti.

Teisinis pagrindas
Pagal Reglamento Nr. 259/93 devintą konstatuojamąją dalį:
„<...> apie atliekų vežimą privaloma iš anksto pranešti kompetentingoms institucijoms, kad jos būtų tinkamai informuotos ypač
apie atliekų rūšį, vežimą, šalinimą ar panaudojimą ir galėtų imtis būtinų priemonių aplinkai ir žmonėms apsaugoti bei turėtų
galimybę pareikšti pagrįstus prieštaravimus dėl atliekų vežimo.“
Šio reglamento 2 straipsnio g punkte „pranešėjas“ apibrėžiamas kaip:
„<…> fizinis asmuo ar institucija, įpareigota pranešti, kitaip tariant asmuo <...>, kuris ketina pats vežti atliekas ar tokį
vežimą užsakyti:
i)      asmuo, dėl kurio veiklos atliekos susidaro (pirminis atliekų gamintojas);
arba
ii)      kai to taikyti negalima, surinkėjas, kuris turi valstybės narės tuo tikslu išduotą leidimą, arba registruotas, licencijuotas
prekybininkas ar brokeris, kuris organizuoja atliekų šalinimą ar panaudojimą
<…>.“
To paties reglamento 6 straipsnis numato:
„1.      Kai pranešėjas panaudoti skirtas atliekas <...> ketina siųsti iš vienos valstybės narės į kitą valstybę narę <...>, jis apie
tai praneša paskirties kompetentingai institucijai, o pranešimo kopijas nusiunčia siunčiančiajai ir tranzito kompetentingoms
institucijoms bei gavėjui.
<…>
4.      Pranešdamas apie vežimą, pranešėjas užpildo važtaraštį ir, jei kompetentinga institucija reikalauja, pateikia papildomą informaciją
ir dokumentus.
5.      Pranešėjas važtaraštyje nurodo tokią informaciją:
–        panaudoti vežamų atliekų šaltinį, sudėtį ir kiekį, taip pat gamintoją, o jei atliekos yra surinktos iš įvairių šaltinių, detalų
atliekų aprašą ir, jei žinoma, pradinius jų gamintojus,
<…>.“
Pagal Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnį:
„1.      Gavusi pranešimą, paskirties kompetentinga institucija per tris darbo dienas pranešėjui nusiunčia patvirtinimą apie gautą
pranešimą, o jo kopijas išsiunčia kitoms atitinkamoms kompetentingoms institucijoms bei gavėjui.
2.      Siunčiančioji, paskirties ir tranzito kompetentingos institucijos, išsiuntusios patvirtinimą apie gautą pranešimą, gali per
30 dienų pareikšti prieštaravimą dėl atliekų vežimo. Prieštaravimas turi būti paremtas šio straipsnio 4 dalimi. Visus prieštaravimus
būtina pateikti raštu pranešėjui ir kitoms kompetentingoms institucijoms per 30 dienų.
<…>.
4.      a)     Siunčiančioji ir paskirties kompetentingos institucijos gali kelti pagrįstus prieštaravimus dėl planuojamo atliekų vežimo:
–        pagal Direktyvą 75/442/EEB, ypač jos 7 straipsnį
arba
–        jei jis neatitinka aplinkos apsaugos, viešosios tvarkos, visuomenės saugos ir sveikatos apsaugos nacionalinių įstatymų bei
kitų teisės aktų
<…>.
<…>.
5.      Jei per šio straipsnio 2 dalyje nustatytą laiką kompetentingos institucijos įsitikina, kad jų prieštaravimus sukėlę ginčai
yra išspręsti ir kad transportavimo sąlygų bus laikomasi, jos nedelsdamos raštu apie tai informuoja pareiškėją, o kopijas
nusiunčia gavėjui ir kitoms kompetentingoms institucijoms.
Jei vėliau vežimo sąlygose atsiranda svarbių pakeitimų, turi būti pateikiamas naujas pranešimas.“
1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų (OL L 194, p. 39), iš dalies pakeistos 1991 m. kovo 18 d. Tarybos
direktyva 91/156/EEB (OL L 78, p. 32, toliau – Direktyva 75/442), 4 straipsnis nustato:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad atliekos būtų panaudotos ar pašalintos nesukeliant pavojaus žmonėms
ir nenaudojant procesų ar būdų, galinčių pakenkti aplinkai, konkrečiai:
–        nesukeliant pavojaus vandeniui, orui, dirvožemiui, augalams ir gyvūnams,
–        nesukeliant triukšmo ar kvapų,
–        nedarant neigiamo poveikio kraštovaizdžiui ar ypatingai svarbioms vietovėms.
Valstybės narės taip pat imasi būtinų priemonių uždrausti atliekų išmetimą, išvertimą ar nekontroliuojamą šalinimą.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2000 m. vasario 21 d. pranešimu
Pedersen
paprašė
Miljøstyrelsen
leidimo pervežti 2000 tonų panaudoti skirtų elektronikos laužo surinkimo Vokietijoje esančiai jos įmonei partnerei. Agentūra
atsisakė išduoti leidimą vežti dėl to, kad
Pedersen
jai nepateikė prašymo nagrinėjimui būtinos informacijos, be kita ko:
1)      pirminių atliekų gamintojų suteikto įgaliojimo, patvirtinančio, kad
Pedersen
jiems atstovauja pervežant surinktas atliekas;
2)      įrodymo, kad Vokietijoje esantys prietaisai apdoroja atliekas būdu, kuris aplinkosaugos požiūriu yra lygiavertis numatytajam
Danijos teisės aktuose;
3)      pakankamos informacijos apie atliekų sudėtį, kadangi tarptautinio gabenimo dokumente
Pedersen
nurodė vien tai, kad vežamas „elektronikos laužas“.
Be to, atsižvelgdama į tai, kad pranešimas tariamai buvo neišsamus,
Miljøstyrelsen
nutarė, jog neprasidėjo Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnyje numatytas trisdešimties dienų terminas, per kurį siunčiančioji
kompetentinga institucija gali pareikšti savo sutikimą arba prieštaravimus.
2001 m. gegužės 22 d.
Pedersen
pareiškė ieškinį
Østre Landsret
, manydama, jog pateikė pakankamai dokumentų, kad
Miljøstyrelsen
galėtų suteikti prašomą leidimą, jog terminas pareikšti prieštaravimus baigėsi ir kad dėl to ji turėjo teisę pradėti pagrindinėje
byloje nagrinėjamą vežimą.
Šiomis aplinkybėmis
Østre Landsret
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar <...> Reglamento Nr. 259/93 <...> 2 straipsnio g punkto ii papunkčio formuluotė „kai to taikyti negalima“ turi būti aiškinama
taip, kad licenciją turintis surinkėjas savaime negali tapti pranešėju apie panaudoti skirtų atliekų eksportą?
Jeigu būtų atsakyta teigiamai, Teisingumo Teismo prašoma patikslinti, kokiais kriterijais vadovaujantis licenciją turintis
surinkėjas gali būti pranešėju apie panaudoti skirtų atliekų eksportą.
Ar šiuo kriterijumi galėtų būti tai, kad atliekų gamintojas nėra žinomas arba gamintojų yra tiek daug ir jų gamyba tokia maža,
kad būtų neprotinga, jei apie atliekų eksportą jie praneštų individualiai?
2.      Ar Reglamento Nr. 259/93 <...> 7 straipsnio 2 dalis, siejant ją su 4 dalies a punkto pirma ir antra įtraukomis, leidžia siunčiančiosios
valstybės kompetentingoms institucijoms pateikti prieštaravimus dėl prašymo leisti eksportuoti panaudoti skirtas atliekas,
jei pranešėjas nepraneša, ar minėtos atliekos paskirties valstybėje bus apdorotos taikant metodus, kurie aplinkosaugos požiūriu
yra lygiaverčiai reikalaujamiems siunčiančiosios valstybės teisės aktais?
3.      Ar Reglamento Nr. 259/93 <…> 6 straipsnio 5 dalies pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad pareiga pateikti informaciją
apie atliekų sudėtį yra įvykdyta, jei pranešėjas nurodo atliekų rūšį, pavyzdžiui, „elektronikos laužas“?
4.      Ar Reglamento Nr. 259/93 <...> 7 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad 7 straipsnio 2 dalyje nustatytas terminas
pradedamas skaičiuoti, kai paskirties valstybės kompetentingos institucijos išsiunčia patvirtinimą apie pranešimo gavimą,
net jei siunčiančiosios valstybės institucijos mano, kad joms buvo pateikta ne visa 6 straipsnio 5 dalyje nurodyta informacija?
Jeigu būtų atsakyta neigiamai, kokia informacija turi būti pridedama prie pranešimo, kad prasidėtų 7 straipsnio 2 dalyje nustatytas
trisdešimties dienų terminas?
Ar šio trisdešimties dienų termino pabaigos teisinė pasekmė yra ta, kad kompetentingos institucijos nebegali pareikšti prieštaravimų
arba reikalauti papildomos informacijos?“

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 259/93 2 straipsnio
g punkto ii papunktis turi būti aiškinamas taip, kad licenciją turintis atliekų surinkėjas savaime negali tapti pranešėju
apie panaudoti skirtų atliekų vežimą.
Iš pačios minėto 2 straipsnio g punkto formuluotės aišku, jog kai asmuo, dėl kurio veiklos susidaro atitinkamos atliekos,
šiuo atveju pirminis gamintojas, negali pranešti apie vežimą, licenciją turintis surinkėjas gali būti pranešėju, tačiau tik
panašiais atvejais.
Todėl šis straipsnis aiškiai atmeta galimybę, kad patvirtintas surinkėjas savaime būtų laikomas vieninteliu pranešėju apie
atliekų vežimą.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo patikslinti, kokiais kriterijais vadovaujantis licenciją
turintis surinkėjas gali būti pranešėju apie panaudoti skirtų atliekų vežimą.
Nors pareiga pranešti apie atliekų vežimą pirmiausia tenka pirminiam atliekų gamintojui, formuluotė „kai to taikyti negalima“
reiškia, jog kai pirminis atliekų gamintojas negali pranešti, tai gali padaryti licenciją turintis surinkėjas. Atsižvelgiant
į vieną iš Reglamento Nr. 259/93 tikslų, kuris įtvirtintas jo devintoje konstatuojamojoje dalyje, t. y. apie vežimą iš anksto
pranešti kompetentingoms valdžios institucijoms, kad jos būtų tinkamai informuotos ir galėtų imtis būtinų priemonių aplinkai
ir žmonėms apsaugoti, formuluotę „kai to taikyti negalima“ reikia aiškinti plačiai, kad būtų užtikrinta, jog, pirminiam gamintojui
neturint galimybės pranešti apie vežimą, tai galėtų padaryti patvirtintas surinkėjas.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos aplinkybės, kaip antai ta, jog atliekų
gamintojas nėra žinomas arba gamintojų yra tiek daug ir jų gamyba tokia maža, kad būtų neprotinga, jei apie atliekų vežimą
jie praneštų individualiai, yra kriterijai, kurie leidžia licenciją turinčiam surinkėjui pranešti apie vežimą kompetentingoms
institucijoms ir kurie patenka į formuluotę „kai to taikyti negalima“.
Be kita ko, kai pirminis atliekų gamintojas nėra žinomas, visiškai pateisinama ir net pageidautina, kad kompetentingoms valdžios
institucijoms praneštų būtent licenciją turintis surinkėjas. Juk daugybė nedidelių kiekių atliekų gamintojų pateiktų pranešimų,
kaip savo išvados 26 punkte teisingai pažymėjo generalinis advokatas, būtų nesuderinama su Reglamente Nr. 259/93 įtvirtinta
kompetentingų valdžios institucijų pareiga išnagrinėti šiuos pranešimus per pakankamai trumpą terminą.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 259/93 2 straipsnio g punkto ii papunkčio formuluotė „kai to
taikyti negalima“ turi būti aiškinama taip, jog vien tai, kad asmuo yra licenciją turintis surinkėjas, savaime nesuteikia
jam pranešėjo apie panaudoti skirtų atliekų vežimą statuso. Tačiau tokios aplinkybės, kad atliekų gamintojas nėra žinomas
arba gamintojų yra tiek daug ir jų atliekų gamyba tokia maža, jog būtų neprotinga, jei apie atliekų vežimą jie praneštų individualiai,
gali pateisinti tai, kad licenciją turintis surinkėjas būtų laikomas pranešėju apie panaudoti skirtų atliekų vežimą.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar siunčiančiosios valstybės kompetentingoms
valdžios institucijoms leidžiama pateikti prieštaravimus dėl prašymo suteikti leidimą eksportuoti atliekas, skirtas panaudoti
paskirties valstybėje, vien todėl, kad iš pranešėjo pateiktos informacijos nematyti, jog paskirties valstybės teisės aktais
reikalaujama tokio paties kaip ir siunčiančiosios valstybės aplinkosaugos lygio.
Pirmiausia reikia priminti, kad atliekų vežimo klausimas Bendrijos lygiu yra suderintas Reglamentu Nr. 259/93, siekiant užtikrinti
aplinkos apsaugą (2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
DaimlerChrysler
, C‑324/99, Rink p. I–9897, 42 punktas ir 2002 m. vasario 27 d. Sprendimo
ASA
, C‑6/00, Rink. p. 1961, 35 punktas).
Atvejai, kuriais valstybės narės gali pateikti prieštaravimus dėl atliekų vežimo tarp valstybių narių, kiek jis susijęs su
panaudoti skirtomis atliekomis, yra išvardyti baigtiniame sąraše, įtvirtintame šio reglamento 7 straipsnio 4 dalyje, kaip
nurodyta šio straipsnio 2 dalyje (minėto sprendimo
ASA
36 punktas).
Vis dėlto šio 7 straipsnio 4 dalies, kuri nustato atvejus, kuriais siunčiančiosios, tranzito arba paskirties kompetentingos
valdžios institucijos gali pareikšti prieštaravimus dėl panaudoti skirtų atliekų vežimo, taikymas suponuoja, kad kompetentinga
valdžios institucija turi visą reikalingą informaciją, kad patikrintų, ar atliekų vežimas atitinka kurį nors iš šių atvejų.
Šiuo tikslu Reglamento Nr. 259/93 6 straipsnio 5 dalis numato, kad pranešėjas turi pateikti tam tikrą informaciją.
Be to, iš šio 6 straipsnio 4 dalies aišku, kad kompetentingos valdžios institucijos pranešėjo gali prašyti papildomos informacijos
ir dokumentų.
Tačiau kadangi Reglamentas Nr. 259/93 nenumato specifinės procedūros tuo atveju, kai toks papildomos informacijos ar dokumentų
prašymas nevykdomas, kompetentinga valdžios institucija gali pareikšti šio reglamento 7 straipsnio 2 dalyje numatytą „prieštaravimą“,
jei ji neturi informacijos, reikalingos patikrinti, ar atliekų vežimas nesukelia problemų pagal to paties reglamento 7 straipsnio
4 dalį.
Šiuo atveju informacijos, kuri turi būti laikoma būtina ir kurios kompetentinga valdžios institucija gali paprašyti, lygmuo
skiriasi atsižvelgiant į atvejus, kurie numatyti Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 4 dalyje.
Dėl Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 4 dalies a punkto pirmoje įtraukoje numatyto atvejo 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
EU-Wood-Trading
(C‑277/02, Rink. p. I–11957) 43 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad kompetentingos valdžios institucijos prieštaravimą
gali pagrįsti motyvais ne tik dėl pačios atliekų vežimo operacijos, bet ir dėl su šiuo vežimu susijusios panaudojimo operacijos.
Iš tikrųjų kadangi pagal Direktyvos 75/442 4 straipsnį valstybėms narėms priimant priemones būtina užtikrinti, kad atliekos
bus panaudotos ar pašalintos be pavojaus žmonių sveikatai ir kad naudojami būdai ar metodai nebus žalingi aplinkai, Reglamento
Nr. 259/93 7 straipsnio 4 dalies a punkto pirma įtrauka turi būti aiškinama kaip suteikianti teisę siunčiančiosioms kompetentingoms
valdžios institucijoms pareikšti prieštaravimus dėl panaudoti skirtų atliekų vežimo, motyvuojant tuo, kad numatytas panaudojimas
neatitinka minėtame 4 straipsnyje numatytų reikalavimų.
Minėtame sprendime
EU-Wood-Trading
Teisingumo Teismas nusprendė, jog Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 4 dalies a punkto pirma įtrauka reiškia, kad siunčiančiosios
kompetentingos valdžios institucijos, įvertindamos šio atliekų panaudojimo paskirties valstybėje riziką žmonių sveikatai ir
aplinkai, gali atsižvelgti į visus šiuo atveju svarbius kriterijus, įskaitant ir galiojančius siunčiančiojoje valstybėje,
net jei jie yra griežtesni nei paskirties valstybėje, ir tiek, kiek jais siekiama išvengti šio pavojaus. Siunčiančiosios kompetentingos
valdžios institucijos dėl to neturėtų būti ribojamos savo valstybės kriterijų, jei šie kriterijai nėra geriau pritaikyti išvengti
šio pavojaus nei paskirties valstybės kriterijai (minėto sprendimo
EU-Wood-Trading
46 punktas).
Be to, siunčiančiosios kompetentingos valdžios institucijos prieštaravimas dėl vežimo remiantis nacionalinėmis normomis, reglamentuojančiomis
panaudojimą, gali būti teisėtai pateiktas, tik jei pastarosios, vadovaudamosi proporcingumo principu, yra tinkamos įgyvendinti
tikslą pašalinti pavojų žmonių sveikatai ir aplinkai ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (minėto sprendimo
EU-Wood-Trading
49 punktas). Šis pavojus turi būti įvertintas remiantis ne bendro pobūdžio samprotavimais, bet atitinkamais moksliniais tyrimais
(minėto sprendimo
EU-Wood-Trading
50 punktas).
Remiantis Reglamento Nr. 259/93 6 straipsnyje nustatyta išankstinio pranešimo tvarka, pranešėjas pagal šio straipsnio 5 dalį
kartu su pranešimu turi pateikti važtaraštį ir jame nurodyti ne tik panaudoti vežamų atliekų sudėtį ir kiekį bei jų vežimo
sąlygas, bet ir sąlygas, kuriomis šios atliekos bus panaudojamos.
Tačiau iš pranešėjo negalima reikalauti, kad jis įrodytų, jog panaudojimas paskirties valstybėje bus lygiavertis tam, kurį
numato siunčiančiosios valstybės teisės aktai. Priešingai, jei pagal Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 4 dalies a punkto
pirmą įtrauką kompetentinga valdžios institucija nori pareikšti prieštaravimą dėl vežimo remdamasi savo nacionalinėmis normomis,
reglamentuojančiomis panaudojimą, būtent ji turi įrodyti pavojų žmonių sveikatai ir aplinkai, kurį sukeltų atliekų panaudojimas
paskirties valstybėje.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, jog į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija
pagal Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 2 dalį ir 4 dalies a punkto pirmą įtrauką gali pareikšti prieštaravimą dėl atliekų
vežimo, neturėdama informacijos apie jų apdorojimą paskirties valstybėje. Tačiau iš pranešėjo negalima reikalauti, kad jis
įrodytų, jog panaudojimas paskirties valstybėje bus lygiavertis tam, kurį numato siunčiančiosios valstybės teisės aktai.

Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar atliekų rūšies, pavyzdžiui, „elektronikos
laužas“, nurodymo pranešant apie vežimą pakanka vykdant pareigą pateikti informaciją dėl atliekų sudėties, kurią numato Reglamento
Nr. 259/93 6 straipsnio 5 dalies pirma įtrauka.
Kaip jau buvo pažymėta šio sprendimo 16 punkte, vienas iš Reglamento Nr. 259/93 tikslų yra užtikrinti, kad apie vežimą iš
anksto būtų pranešta kompetentingoms valdžios institucijoms, kad jos būtų tinkamai informuotos ir galėtų imtis būtinų priemonių
aplinkai ir žmonėms apsaugoti.
Užtikrinti, kad šis tikslas bus pasiektas, gali tik išsamus pranešimas, kuriame detaliai apibūdinta panaudoti vežamų atliekų
kilmė, sudėtis ir apimtis, o kai atliekos surinktos iš įvairių šaltinių – ir detalus atliekų aprašas.
„Elektronikos laužo“ nurodymas neatitinka šios sąlygos dėl savo abstraktaus ir netikslaus pobūdžio, taip pat dėl to, kad nėra
detalios informacijos, galinčios informuoti kompetentingą valdžios instituciją apie specifines atitinkamų atliekų charakteristikas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, jog Reglamento Nr. 259/93 6 straipsnio 5 dalies
pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad pareiga pateikti informaciją apie atliekų sudėtį nėra įvykdyta, jei pranešėjas
pareiškia apie atliekų rūšį, nurodydamas, kad tai yra „elektronikos laužas“.

Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausima, ar tai, jog siunčiančioji kompetentinga
valdžios institucija mano, kad gavo nevisą būtiną informaciją dėl panaudoti skirtų atliekų vežimo, turi įtakos datai, nuo
kurios pradedamas skaičiuoti Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 2 dalyje numatytas 30 dienų terminas. Be to, šis teismas klausia,
ar šio termino viršijimas pašalina galimybę kompetentingoms valdžios institucijoms pareikšti prieštaravimų arba iš pranešėjo
prašyti papildomos informacijos.
Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia išnagrinėti Reglamente Nr. 259/93 įtvirtintą pranešimo apie atliekų vežimą mechanizmą.
Pagal šio reglamento 6 straipsnio 1 dalį, kai pranešėjas panaudoti skirtas atliekas ketina siųsti iš vienos valstybės narės
į kitą valstybę narę, jis apie tai praneša paskirties kompetentingai valdžios institucijai, o pranešimo kopijas nusiunčia
siunčiančiajai ir tranzito kompetentingoms valdžios institucijoms bei gavėjui.
Šio reglamento 7 straipsnio 1 dalis numato, kad gavusi pranešimą paskirties kompetentinga valdžios institucija per tris darbo
dienas pranešėjui nusiunčia patvirtinimą apie gautą pranešimą, o jo kopijas išsiunčia kitoms atitinkamoms kompetentingoms
valdžios institucijoms bei gavėjui.
Pagal to paties straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą siunčiančioji, paskirties ir tranzito kompetentingos valdžios institucijos,
išsiuntusios patvirtinimą apie gautą pranešimą, per 30 dienų gali pareikšti prieštaravimą dėl atliekų vežimo.
Iš Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio formuluotės aišku, kad 30 dienų terminas pradedamas skaičiuoti, kai paskirties kompetentinga
valdžios institucija išsiunčia patvirtinimą apie gautą pranešimą. Tai, kad išsiuntimo kompetentinga valdžios institucija,
kaip pagrindinėje byloje, mano negavusi visos būtinos informacijos, nėra kliūtis šiam terminui prasidėti. Šis 30 dienų terminas
yra svarbi garantija pranešėjui, kad planuojamas vežimas bus tikrinamas tame pačiame reglamente numatytu terminu ir kad ne
vėliau kaip iki šio termino pabaigos jis bus informuotas, ar gali vykdyti vežimą ir kokiomis sąlygomis, jeigu jų būtų (žr.
šiuo klausimu dėl siunčiančiosios kompetentingos valdžios institucijos prieštaravimo, susijusio su klaidingu vežimo kvalifikavimu,
minėto sprendimo
ASA
49 punktą).
Dėl to, atsižvelgiant į teisinio saugumo aspektus, Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama siaurai.
Kadangi šiame straipsnyje numatytas 30 dienų laikotarpis yra gero administravimo garantija, kompetentingos valdžios institucijos
gali pareikšti prieštaravimus tik tada, jei jos laikosi šio termino.
Tam tikros informacijos, kurią kompetentinga valdžios institucija, šiuo atveju – siunčiančioji institucija, mano esant reikalinga
arba netgi būtina paprašyti, nebuvimas negali sutrukdyti tam, kad prasidėtų Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 2 dalyje nustatytas
30 dienų terminas.
Danijos, Austrijos ir Lenkijos vyriausybės savo rašytinėse pastabose išreiškė nuogąstavimus dėl tokio aiškinimo, manydamos,
jog tai, kad bus pripažinta, jog 30 dienų terminas pradedamas skaičiuoti, kai paskirties kompetentinga valdžios institucija
išsiunčia patvirtinimą apie gautą pranešimą, ir tai, nepaisant to, jog pranešimas yra neišsamus, reikš, jog kompetentingos
valdžios institucijos nebegalės pareikšti prieštaravimo dėl vežimo.
Šiuo klausimu, atsižvelgiant į tai, kad išankstiniu pranešimu kompetentingos valdžios institucijos turi būti tinkamai informuotos
apie atliekų rūšį, vežimą, šalinimą ar panaudojimą tam, kad galėtų imtis būtinų priemonių aplinkai ir žmonėms apsaugoti bei
turėtų galimybę pareikšti pagrįstus prieštaravimus dėl atliekų vežimo, būtina išsaugoti kompetentingų valdžios institucijų
teisę paprašyti papildomos informacijos tada, kai jos mano, kad pranešimas yra neišsamus, t. y. teisę, kurią joms suteikia
Reglamento Nr. 259/93 6 straipsnio 4 dalis.
Tačiau šio sprendimo 46 ir 47 punktuose pateiktas aiškinimas niekaip nepaveikia šios teisės. Kadangi Reglamentas Nr. 259/93
nenumato specifinės procedūros, per kurią kompetentingos valdžios institucijos pateikia prašymus dėl papildomos informacijos
ir dokumentų pagal šio reglamento 6 straipsnio 4 dalį, tokius prašymus kompetentingos valdžios institucijos, šiuo atveju –
siunčiančioji institucija, gali pateikti per 30 dienų terminą „prieštaravimo“ forma, kurią numato to paties reglamento 7 straipsnio
2 dalis. Tokia išeitis leidžia suderinti griežtą 7 straipsnio 2 dalies aiškinimą su kompetentingų valdžios institucijų teisės
prašyti papildomos informacijos laikymusi.
Tuo atveju, kai siunčiančiosios kompetentingos valdžios institucijos reikalaujama papildoma informacija gaunama iki pasibaigiant
30 dienų terminui ir kai ši institucija mano, kad prieštaravimus sukėlę ginčai išspręsti, ji apie tai nedelsdama raštu informuoja
pranešėją pagal Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 5 dalį, o kopijas nusiunčia gavėjui ir kitoms kompetentingoms valdžios
institucijoms. Jei vėliau padaromas esminis vežimo tvarkos pakeitimas, turi būti siunčiamas naujas pranešimas.
Šiomis aplinkybėmis į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 2 dalyje nustatytas terminas
pradedamas skaičiuoti, kai paskirties valstybės kompetentingos valdžios institucijos išsiunčia patvirtinimą apie pranešimo
gavimą, net jei siunčiančiosios valstybės kompetentingos valdžios institucijos mano, kad gavo nevisą šio reglamento 6 straipsnio
5 dalyje nurodytą informaciją. Šio termino viršijimo pasekmė yra ta, kad kompetentingos valdžios institucijos nebegali pareikšti
prieštaravimų dėl vežimo arba iš pranešėjo prašyti papildomos informacijos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos
priežiūros ir kontrolės 2 straipsnio g punkto ii papunkčio formuluotė „kai to taikyti negalima“ turi būti aiškinama taip,
jog vien tai, kad asmuo yra licenciją turintis surinkėjas, savaime nesuteikia jam pranešėjo apie panaudoti skirtų atliekų
vežimą statuso. Tačiau tokios aplinkybės, kad atliekų gamintojas nėra žinomas arba gamintojų yra tiek daug ir jų atliekų gamyba
tokia maža, jog būtų neprotinga, jei apie atliekų vežimą jie praneštų individualiai, gali pateisinti tai, kad licenciją turintis
surinkėjas būtų laikomas pranešėju apie panaudoti skirtų atliekų vežimą.
2.
Siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija pagal Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 2 dalį ir 4 dalies a punkto pirmą
įtrauką gali pareikšti prieštaravimą dėl atliekų vežimo, neturėdama informacijos apie jų apdorojimą paskirties valstybėje.
Tačiau iš pranešėjo negalima reikalauti, kad jis įrodytų, jog panaudojimas paskirties valstybėje bus lygiavertis tam, kurį
numato siunčiančiosios valstybės teisės aktai.
3.
Reglamento Nr. 259/93 6 straipsnio 5 dalies pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad pareiga pateikti informaciją apie
atliekų sudėtį nėra įvykdyta, jei pranešėjas pareiškia apie atliekų rūšį, nurodydamas, kad tai yra „elektronikos laužas“.
4.
Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 2 dalyje nustatytas terminas pradedamas skaičiuoti, kai paskirties valstybės kompetentingos
valdžios institucijos išsiunčia patvirtinimą apie pranešimo gavimą, net jei siunčiančiosios valstybės kompetentingos valdžios
institucijos mano, kad gavo nevisą šio reglamento 6 straipsnio 5 dalyje nurodytą informaciją. Šio termino viršijimo pasekmė
yra ta, kad kompetentingos valdžios institucijos nebegali pareikšti prieštaravimų dėl vežimo arba iš pranešėjo prašyti papildomos
informacijos.
Parašai.
*
Proceso kalba: danų.