CELEX: 61994CJ0341
Tulldeklaration
Ursprungsland
Tysklands enande
Påföljder

Cour d'appel de Paris har genom beslut av den 20 december 1994, som inkom till domstolen den 30 december samma år, med tillämpning av artikel 177 i EG-fördraget begärt ett förhandsavgörande angående följderna av enandet av Förbundsrepubliken Tyskland och Tyska demokratiska republiken för handelsutbytet mellan före detta Tyska demokratiska republikens territorium och gemenskapens övriga tullområde såvitt avser en eventuell omkvalificering av fakta i ett brottmål.
Bolaget Steel Trading France (nedan kallat Steel Trading), Nantes, för vilket André Allain var direktör, sysslade med import och distribution av stålprodukter. Under åren 1985 och 1986 importerade Steel Trading stålbalkar och plåt till Frankrike varvid det uppgav att produkterna härrörde från Jugoslavien. Inhemska och internationella tullutredningar visade emellertid att produkterna hade sitt ursprung i Tyska demokratiska republiken.
Till följd av dessa konstateranden väckte tullmyndigheterna i november 1990 talan mot André Allain och Steel Trading för varusmuggling och krävde betalning av vederbörlig tull och skatt. Brottet ”importation non déclarée de marchandises prohibées” [odeklarerad import av förbjudet gods] behandlas i artikel 414 första stycket, artikel 423—427 och artikel 38 i Code des douanes [Frankrikes tullag]. Påföljder för detta brott föreskrivs i artikel 414 första stycket, artikel 437 första stycket och artikel 438 i samma Code des douanes.
Genom dom av den 21 mars 1991 dömde Tribunal de grande instance de Nantes André Allain till tre månaders fängelse, villkorlig dom, och till att solidariskt med Steel Trading betala böter om 73551080 FF samt ett belopp av 73551080 FF i stället för konfiskering av det gods som hade varit föremål för brottet.
André Allain överklagade denna dom vid Cour d'appel de Rennes, både för egen del och i egenskap av företrädare för Steel Trading. Denna domstol fastställde domen genom dom av den 21 januari 1992.
Efter överklagande av André Allain och Steel Trading upphävde brottmålsavdelningen vid Frankrikes Cour de cassation, genom dom av den 2 juni 1993, den ovannämnda domen i sin helhet med motiveringen
”att, den dag då tullförfarandet inleddes, hade gemenskapsbestämmelserna om fri rörlighet för varor inom Europeiska ekonomiska gemenskapens tullområde och bestämmelserna om förbud mot restriktioner eller åtgärder med motsvarande verkan blivit tillämpliga inom det forna Östtysklands territorium, på grund av DDR: s anslutning till BRD genom fördraget av den 31 augusti 1990, vilket gäller sedan den 3 oktober 1990;
att Cour d'appel har underlåtit att beakta bland annat artikel 410.2 a i Code des douanes genom att uttala sig som den har gjort, utan att ex officio undersöka om inte de mer fördelaktiga gemenskapsbestämmelser, som omedelbart blev tillämpliga, i det pågående förfarandet medförde att den rättsliga grunden för gärningens straffbarhet förändrades, och, i förekommande fall, om inte fakta skulle kunna kvalificeras annorlunda.”
I artikel 410.1 och 410.2 a i Code des douanes föreskrivs följande:
”1.   För brott mot bestämmelser i de lagar och andra författningar som tullmyndigheten skall tillämpa döms till böter högst 20000 F om det inte föreskrivs strängare straff i denna lag.
2.   Bestämmelserna i första punkten omfattar särskilt:
a)
Varje utelämnande eller oriktighet avseende de uppgifter som deklarationen skall innehålla när felaktigheten inte har någon inverkan på tillämpningen av tull eller förbud.”
Målet hänsköts till Cour d'appel de Paris som genom beslut i avvaktan på dom av den 20 december 1994 beslutade att ställa följande fråga till domstolen:
”Innebär Tyska demokratiska republikens anslutning till Förbundsrepubliken Tyskland — vilken synes ha fått till resultat att det åtal som väckts enligt inhemsk fransk lag mot André Allain för import av förbjudet gods blivit verkningslöst på grund av den retroaktiva verkan av ny lagstiftning som leder till lindrigare påföljd — att det mot bakgrund av gemenskapens tullbestämmelser som följt på anslutningen föreligger hinder för en eventuell omkvalificering av fakta enligt nationell rätt, framför allt omkvalificering som oriktig varudeklaration, såsom de franska tullmyndigheterna har förespråkat, eller innebär den, såsom försvaret har hävdat, att tullmyndigheterna endast kan kräva betalning av den tull som har undvikits utan andra ekonomiska konsekvenser?”
Talans upptagande till sakprövning
Den franska regeringen har uttryckt tvivel i fråga om möjligheten att uppta den fråga som Cour d'appel de Paris har ställt till prövning, eftersom den nationella domstolen synes anmoda EG-domstolen att bedöma de villkor under vilka Cour de cassation i ett principiellt avgörande, i en tullfråga, har medgivit tillämpningen av principen om retroaktiv verkan av den strafflag som leder till den lindrigaste påföljden, och detta i det särskilda fallet med enandet mellan Förbundsrepubliken Tyskland och Tyska demokratiska republiken.
Enligt den franska regeringen skulle det för domstolens del således bli fråga om att tolka regler i nationell rätt, nämligen i förevarande fall en princip som i beslut nr 81-127-DC av den 19 och den 20 januari 1981 har erkänts av Frankrikes Conseil constitutionnel som en konstitutionell princip, på grundval av artikel 8 i Déclaration des droits de l'homme et du citoyen [deklaration om mänskliga och medborgerliga rättigheter] av den 26 augusti 1789, och som har inskrivits i artikel 112-1 i den nya Code pénal [Frankrikes strafflag].
Det kan inledningsvis erinras om att domstolen inte är behörig, enligt artikel 177 i EG-fördraget, att meddela ett förhandsavgörande angående tolkningen av regler i nationell rätt (se dom av den 19 mars 1964, Unger,
75/63, Rec. s. 347
).
Det framgår emellertid av beslutet om hänskjutande att den nationella domstolen har ansett det nödvändigt att fråga domstolen om tolkningen av gemenskapsbestämmelser som har följt på enandet av Förbundsrepubliken Tyskland och Tyska demokratiska republiken med motiveringen att den nationella domstolen i förekommande fall skulle tillämpa principen, enligt nationell rätt, om retroaktiv verkan av den strafflag som leder till den lindrigaste påföljden. Den nationella domstolen skulle således inte tillämpa nationell rätt i fråga om åtal för oriktig varudeklaration, enligt artikel 410.2 a i Code des douanes, om de gemenskapsrättsliga tullbestämmelser som är följden av detta enande skulle utgöra hinder för ett sådant åtal för att beivra överträdelser av den gemenskapslagstiftning som var tillämplig vid tidpunkten för händelserna i målet.
Det finns således anledning att besvara den ställda frågan, eftersom det tillkommer den nationella domstolen att bedöma nödvändigheten av såväl ett förhandsavgörande för att den skall kunna avgöra målet som vilka frågor som är relevanta att ställa till domstolen (se i detta avseende dom av den 23 februari 1995, Bordessa m. fl.,
C-358/93 och C-416/93, REG s. I-361, punkt 10
).
Saken
Redan år 1977 lämnade kommissionen, på grundval av artiklarna 74 och 86 i EKSG-fördraget, rekommendation 77/328/EKSG av den 15 april 1977 om skydd mot import som utgör eller hotar att utgöra en allvarlig fara för produktionen på den gemensamma marknaden av liknande eller direkt konkurrerande varor (
EGT nr L 114, s. 4
) och, på grundval av artikel 74 i EKSG-fördraget, rekommendation 77/330/EKSG av den 15 april 1977 till medlemsstaternas respektive regeringar om upprättande av gemenskapens övervakning av import till gemenskapen av vissa stålprodukter som omfattas av Fördraget om upprättande av Europeiska kol-och stålgemenskapen med ursprung i tredje land (
EGT nr L 114, s. 15
)[vid översättningen fanns ingen svensk version av rekommendation 77/330/EKSG att tillgå].
Det följer i detta hänseende av det fjärde övervägandet i rekommendation 77/330 att ”för att upprätta detaljerade program krävs så exakta kunskaper som möjligt om avsikten med importen och det måste tillses att importen eller de villkor under vilka importen sker inte hotar att utgöra en allvarlig fara för produktionen inom gemenskapen”. I det sjätte övervägandet i samma rekommendation angavs att det ”under dessa villkor ligger ... i gemenskapens intresse att tillfälligt föreskriva att importen till gemenskapen av vissa stålprodukter med ursprung i tredje land förutsätter uppvisande av en importhandling som uppfyller enhetliga krav”.
Vid tiden för de faktiska omständigheterna ansågs Tyska demokratiska republiken vara ett tredje land såvitt avsåg handeln med de produkter som omfattas av EKSG-fördraget med andra medlemsstater än Förbundsrepubliken Tyskland. De gällande rekommendationerna i fråga om gemenskapens övervakning var kommissionens rekommendation 41/85/EKSG av den 4 januari 1985 om gemenskapens övervakning av import av vissa stålprodukter, som omfattas av Fördraget om upprättande av Europeiska kol-och stålgemenskapen och som har sitt ursprung i andra tredje länder än Spanien (
EGT nr L 7, s. 5
), samt kommissionens rekommendation 3658/85/EKSG av den 23 december 1985 om gemenskapens övervakning av importen av vissa stålprodukter som omfattas av Fördraget om upprättande av Europeiska kol-och stålgemenskapen och som har sitt ursprung i tredje land (
EGT nr L 348, s. 32
)[vid översättningen fanns ingen svensk version av dessa rekommendationer att tillgå].
I artikel 1 i rekommendation 41/85 föreskrevs att import till gemenskapen av de stålprodukter, uppräknade i bilagorna III A och III B till samma rekommendation, som omfattades av EKSG-fördraget och som hade sitt ursprung i andra tredje länder än Spanien var underkastad ett krav på utfärdande av en importhandling. I artikel 1 i rekommendation 3658/85 föreskrevs likaledes ett utfärdande av denna handling för övergång till fri omsättning av samma produkter med ursprung i tredje land.
Det framgår av artikel 2.1 a i rekommendationerna 41/85 och 3658/85 att importörens ansökan skulle innehålla uppgifter om varornas ursprungsland och avsändningsland. Enligt artikel 2.4 i dessa rekommendationer skulle ”importören ... intyga att hans ansökan om importhandling är riktig”.
Det framgår av den franska regeringens svar på domstolens frågor att utrikeshandelsministeriet i Frankrike den 7 mars 1985 offentliggjorde ett meddelande till importörerna av vissa produkter med ursprung i andra länder
(JORF
av den 7 mars 1985, s. 2848) för att uppfylla rekommendation 41/85. I avsnitt 4 i detta meddelande föreskrevs att det särskilda kontrollsystemet avseende import från Tyska demokratiska republiken fortsatte att vara tillämpligt.
Importen av produkterna i fråga från detta land var underkastad ett särskilt kontrollsystem genom importlicenser, i överensstämmelse med meddelandena från ministeriet för industriell omstrukturering och utrikeshandel till importörerna av vissa stålprodukter med ursprung i och som sänts från Tyska demokratiska republiken
(JORF
av den 29 december 1984, s. 12168, och av den 5 mars 1986, s. 3452).
Det kan i detta hänseende påpekas att nu gällande regler om gemenskapens övervakning av import av vissa stålprodukter med ursprung i vissa tredje länder fortfarande innefattar en skyldighet för importören att uppge de importerade varornas ursprungsland och avsändningsland (se artikel 2 i kommissionens förordning (EG) nr 2914/95 av den 18 december 1995 om införande av en gemenskapens förhandsövervakning av import av vissa järn-och stålprodukter som omfattas av Parisfördraget och Romfördraget med ursprung i vissa tredje länder (
EGT nr L 305, s. 23
)).
Varken rekommendation 41/85, rekommendation 3658/85 eller förordning nr 2914/95 innehåller föreskrifter om särskilda påföljder i fall av överträdelse av bestämmelserna i dessa.
Enligt artikel 14.3 i EKSG-fördraget skall ”Rekommendationerna ... vara bindande med avseende på de mål de avser, men överlåta åt dem de riktas till att bestämma lämpligt tillvägagångssätt för att uppnå dessa mål”. Även om medlemsstaterna enligt denna bestämmelse har frihet att välja sätt och medel för att säkerställa genomförandet av en rekommendation, innebär denna frihet att skyldigheten helt överlåts på var och en av de medlemsstater som den riktas till att inom ramen för den nationella rättsordningen vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa rekommendationernas fulla verkan, i överensstämmelse med det mål som eftersträvas med rekommendationerna (se i detta hänseende, såvitt avser direktiv, dom av den 10 april 1984, Von Colson och Kamann,
14/83, Rec. s. 1891, punkt 15
).
Artikel 86 i EKSG-fördraget och artikel 5 i EG-fördraget innebär en skyldighet för medlemsstaterna att vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa räckvidden och verkan av gemenskapsrätten när en gemenskapsrättslig reglering inte innehåller föreskrifter om särskilda påföljder vid överträdelse av bestämmelserna däri eller om där i detta hänseende hänvisas till nationella bestämmelser. Samtidigt som medlemsstaterna har kvar ett utrymme för skönsmässig bedömning i fråga om valet av påföljder, skall de ombesörja att överträdelserna av gemenskapslagstiftningen beivras enligt regler motsvarande de materiella och processuella regler som gäller för överträdelser av samma art och svårighetsgrad enligt nationell rätt, och påföljderna skall under alla omständigheter vara effektiva, stå i rimlig proportion till överträdelsen samt vara avskräckande (se i detta hänseende, såvitt avser förordningar, dom av den 26 oktober 1995, Siesse,
C-36/94, REG s. I-3573, punkt 20
, och, såvitt avser direktiv, dom av den 8 juni 1994, kommissionen mot Förenade kungariket,
C-382/92, Rec. s. I-2435, punkt 55
).
Skyldigheten för medlemsstaterna enligt en rekommendation att uppnå det resultat som åsyftas med rekommendationen, samt deras skyldighet enligt artikel 86 i EKSG-fördraget att vidta alla allmänna eller särskilda åtgärder ägnade att säkerställa uppfyllandet av denna skyldighet, gäller för medlemsstaternas samtliga myndigheter, inklusive domstolarna inom ramen för dessas behörighet (se, såvitt avser direktiv, ovannämnda dom i målet Van Colson och Kamann, punkt 26).
Kommissionen har understrukit att enandet den 3 oktober 1990 av Förbundsrepubliken Tyskland och Tyska demokratiska republiken medförde en automatisk tilllämpning av gemenskapsrätten inom den sistnämndas territorium. I detta nya gemenskapsrättsliga sammanhang fortsatte deklarationsformaliteterna i tullhänseende att äga tillämpning mellan medlemsstaterna, men huvudsakligen för skatteändamål eller statistiska ändamål eller inom ramen för artikel 36 eller artikel 115 i EEG-fördraget.
Vidare anser kommissionen att dessa formaliteter avskaffades från den 1 januari 1993 i och med upprättandet av den inre marknaden, vilket följaktligen helt utesluter möjligheten för en medlemsstat att kräva en ursprungsdeklaration för gemenskapsprodukter när produkterna importeras till statens territorium. Följaktligen ankommer det på den nationella domstolen att avgöra vilken verkan denna utveckling kan ha fått — i samband med att gemenskapens tullområde utvidgades till att omfatta den forna Tyska demokratiska republikens territorium och med beaktande av kraven på fri rörlighet för varor och kravet på en inre marknad — för en eventuell omkvalificering i ett brottmål av faktiska händelser som ägde rum före anslutningen. Vid sammanträdet anslöt sig den franska regeringen till denna inställning.
Det skall emellertid understrykas att utvidgningen av gemenskapens tullområde genom en medlemsstats enande eller genom anslutning av nya medlemsstater är en ny faktisk omständighet, som inte medför att medlemsstaterna befrias från sin skyldighet att vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa räckvidden och verkan av den gemenskapsrätt som var tillämplig vid tidpunkten för händelserna i målet.
En sådan utvidgning innebär således inte att de nationella domstolarna är förhindrade att beivra överträdelser av gemenskapslagstiftningen enligt regler motsvarande de materiella och processuella regler som gäller för överträdelser av samma art och svårighetsgrad enligt nationell rätt, om påföljderna under alla omständigheter är effektiva, står i rimlig proportion till överträdelsen och är avskräckande.
Under dessa förhållanden skall den ställda frågan besvaras enligt följande. Gemenskapens tullbestämmelser, som blev tillämpliga efter enandet av Förbundsrepubliken Tyskland och Tyska demokratiska republiken, utgör inte hinder för en eventuell omkvalificering av fakta vid tillämpning av nationell rätt för att beivra överträdelser av den gemenskapslagstiftning som gällde vid tidpunkten för händelserna i målet.
Rättegångskostnader
De kostnader som har förorsakats Frankrikes regering och Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.

På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
— angående den fråga som genom beslut av den 20 december 1994 förts vidare av Cour d'appel de Paris — följande dom:

Gemenskapens tullbestämmelser, som blev tillämpliga efter enandet av Förbundsrepubliken Tyskland och Tyska demokratiska republiken, utgör inte hinder för en eventuell omkvalificering av fakta vid tillämpning av nationell rätt för att beivra överträdelser av den gemenskapslagstiftning som gällde vid tidpunkten för händelserna i målet.

Kakouris
Kapteyn
Ragnemalm
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 26 september 1996.
R. Grass
Justi tiesekreterare
C. N. Kakouris
Ordförande på sjätte avdelningen
(
*1
)	Rattcgingsspråk: franska.