CELEX: 62008CJ0577
Rovnosť zaobchádzania s mužmi a so ženami v oblasti sociálneho zabezpečenia
Smernica 79/7/EHS
Cezhraniční pracovníci
Výpočet dôchodku

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 1 smernice Rady 79/7/EHS z 19. decembra 1978 o postupnom
vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením (Ú. v. ES L 6,
1979, s. 24; Mim. vyd. 05/001, s. 215).
Táto otázka bola položená v rámci konania o žalobe podanej Elisabeth Brouwerovou proti Rijksdienst voor Pensioenen (Národný
dôchodkový úrad, ďalej len „Rijksdienst“) vo veci údajne diskriminačného výpočtu výšky starobného dôchodku, ktorý jej bol
priznaný.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Účelom smernice 79/7 je postupné odstránenie diskriminácie na základe pohlavia v oblasti sociálneho zabezpečenia. Podľa jej
článku 3 ods. 1 písm. a) sa vzťahuje na zákonné systémy, ktoré poskytujú ochranu, a to najmä pred starobou.
Podľa článku 4 ods. 1 tejto smernice:
„Zásadou rovnakého zaobchádzania sa rozumie, že neexistuje žiadna priama či nepriama diskriminácia z dôvodu pohlavia, najmä
s odvolaním sa na manželský alebo rodinný stav, predovšetkým pokiaľ ide o:
...
–        výpočet dávok vrátane ich zvýšenia s ohľadom na manžela/manželku a závislé osoby, a podmienky určujúce trvanie a zachovanie
nároku na dávky.“
Článok 7 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice stanovuje, že táto smernica sa nedotýka práva členských štátov vylúčiť z jej pôsobnosti:
„určovanie veku odchodu do dôchodku na účely poskytovania starobného dôchodku a dôchodku za výsluhu rokov a jeho možné dôsledky
na iné dávky.“

Vnútroštátna právna úprava
Článok 5 ods. 7 kráľovského nariadenia z 23. decembra 1996, ktorým sa vykonávajú články 15 až 17 zákona z 26. júla 1996 o modernizácii
sociálneho zabezpečenia a zabezpečení fungovania zákonných dôchodkových systémov, stanovuje:
„Pracovník s belgickou štátnou príslušnosťou:
a)      ktorý pravidelne pracoval ako robotník, zamestnanec alebo baník v krajine susediacej s Belgickom, pod podmienkou, že si zachoval
trvalé bydlisko v Belgicku a vracal sa doň v zásade každý deň,
b)      alebo ktorý bol zamestnaný v zahraničí ako robotník alebo zamestnanec vždy počas obdobia kratšieho ako jeden rok u zamestnávateľa
usadeného v tejto krajine, aby tam vykonával prácu za mzdu alebo podobnú sezónnu činnosť, pod podmienkou, že si zachoval trvalé
bydlisko v Belgicku a jeho rodina tam naďalej bývala,
môže získať starobný dôchodok rovnajúci sa rozdielu medzi výškou starobného dôchodku, ktorý by získal, ak by túto činnosť
vykonával ako zamestnanec v Belgicku, a výškou dôchodku, ktorý získal za rovnakú činnosť na základe právnej úpravy krajiny,
v ktorej bol zamestnaný.“
Podľa článku 25 kráľovského nariadenia z 21. decembra 1967 o všeobecnej úprave systému starobných a pozostalostných dôchodkov
zamestnancov (
Moniteur belge
zo 16. januára 1968) mzdu na určenie starobného dôchodku, ktorý by mali dostávať zamestnanci spadajúci pod článok 5 ods. 7
kráľovského nariadenia z 23. decembra 1996 v prípade, ak by túto činnosť zamestnanca vykonávali v Belgicku, alebo mzdu na
určenie pozostalostného dôchodku stanoví kráľ na každý kalendárny rok s prihliadnutím na údaje týkajúce sa predchádzajúceho
kalendárneho roka uvedené na osobnom konte.

Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
Elisabeth Brouwer, belgická štátna príslušníčka bývajúca v Belgicku, pracovala od 15. augusta 1960 do 31. decembra 1998 v Holandskom
kráľovstve ako cezhraničná pracovníčka. Od 1. januára 1999 prestala pracovať a ako predčasná dôchodkyňa poberala v Belgicku
dávky.
Keďže pani Brouwer mala v Belgicku až do svojich šesťdesiatych piatych narodenín nárok na plný starobný dôchodok a povinnosť
vyplácať túto dávku následne prešla na Holandsko z dôvodu dĺžky poistenia dosiahnutej v tejto krajine, podala v roku 2003
na Rijksdienst žiadosť o starobný dôchodok. Tento dôchodok, ktorý sa vypočítal pomerne podľa dosiahnutej dĺžky poistenia,
bol stanovený na 11 724,61 eura a priznaný jej bol od 1. mája 2004.
Výška uvedeného dôchodku bola vypočítaná v súlade s platnou belgickou právnou úpravou, a to najmä podľa článku 5 ods. 7 kráľovského
nariadenia z 23. decembra 1996, na základe fiktívnych a/alebo paušálnych denných miezd, ktoré každoročne stanovuje kráľovské
nariadenie na základe priemernej mzdy, ktorú v Belgicku poberali pracovníci počas predchádzajúceho roka.
Dňa 1. júna 2004 pani Brouwer spochybnila výšku dôchodku, ktorý je bol priznaný, pričom tvrdila, že výpočet uvedenej čiastky
za obdobie od 1. januára 1968 do 31. decembra 1994 vychádzal z fiktívnych a/alebo paušálnych miezd, ktoré boli v priebehu
tohto obdobia v prípade pracovníčok nižšie ako tie, ktoré boli stanovené pre ich mužských kolegov.
Dňa 5. júla 2004 Rijksdienst pani Brouwerovej oznámil, že trvá na svojom pôvodnom rozhodnutí, pričom poukázal na to, že priemerná
reálna mzda, na základe ktorej sa vypočítali starobné dôchodky, nebola počas dotknutého obdobia rovnaká pre pracovníkov mužského
a ženského pohlavia, z čoho vyplývajú rozdiely vo výške dôchodkov. Denná mzda je však od roku 1995 pre pracovníkov mužského
a ženského pohlavia rovnaká. Tento vývoj bol ovplyvnený postupným vyrovnaním miezd, ako aj skutočnosťou, že ženy, ktoré pracujú,
zostávajú aktívne dlhšie.
Pani Brouwer sa proti rozhodnutiu Rijksdienst obrátila so žalobou na Arbeidsrechtbank te Hasselt (Pracovný súd v Hasselte).
Rozsudkom zo 16. júna 2006 tento súd zrušil uvedené rozhodnutie a uložil Rijksdienst povinnosť vykonať nový výpočet starobného
dôchodku pani Brouwerovej na základe fiktívnych a/alebo paušálnych miezd, ktoré sa uplatňovali v prípade cezhraničných pracovníkov
počas obdobia od 1. januára 1968 do 31. decembra 1994.
Arbeidsrechtbank te Hasselt sa domnieval, že ústavné zásady rovnosti a zákazu diskriminácie nevylučujú rozdielne zaobchádzanie
s rôznymi skupinami osôb, pokiaľ sa tento rozdiel zakladá na objektívnom kritériu, sleduje legitímny cieľ a je vzhľadom k sledovanému
cieľu primeraný. V predmetnej veci tieto podmienky neboli splnené.
Arbeidsrechtbank te Hasselt vychádzal z toho, že hoci predtým rozdielne zaobchádzanie na základe pohlavia vyplývalo zo skutočne
existujúceho stavu, pre ktorý bol príznačný rozdiel v úrovni odmeňovania mužov a žien, taká situácia nie je v súlade s článkom
141 ES a povinnosťou zabezpečiť uplatňovanie zásady rovnakej odmeny pre mužov a ženy za rovnakú prácu alebo prácu rovnakej
hodnoty, ktorá z neho vyplýva. Belgický zákonodarca sa preto nemohol viac opierať o systém, podľa ktorého sa vo vzťahu k ženám
pri výpočte ich dôchodku ako cezhraničných pracovníčok zohľadňuje nižšia odmena s odôvodnením, že to odzrkadľuje stav, v ktorom
zamestnankyne dostávali priemerne nižšiu mzdu ako zamestnanci.
Rijksdienst sa proti rozsudku zo 16. júna 2006 odvolal na Arbeidshof te Antwerpen.
Za týchto okolností Arbeidshof te Antwerpen rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Sú kráľovské nariadenia z 1. decembra 1969, 18. júna 1970, 8. júna 1971, zo 14. septembra 1972, z 31. júla 1973, 12. júla
1974, 13. februára 1975, 28. novembra 1975, 26. novembra 1976, 26. septembra 1977, 31. júla 1978, 31. augusta 1979, 2. decembra
1980, 13. januára 1982, zo 14. marca 1983, z 11. januára 1984, 30. novembra 1984, 24. januára 1986, 30. decembra 1986, zo
6. januára 1988, z 2. decembra 1988, 30. novembra 1989, 10. decembra 1990, 1. júna 1993, 8. decembra 1993, 19. decembra 1994
a 10. októbra 1995 prijaté na vykonanie článku 25 kráľovského nariadenia z 21. decembra 1967 o všeobecnej úprave systému starobných
a pozostalostných dôchodkov zamestnancov, ktoré na účely výpočtu starobného dôchodku cezhraničných pracovníčok stanovujú fiktívne
a/alebo paušálne mzdy, ktoré sú nižšie ako tie, ktoré sú stanovené v prípade cezhraničných pracovníkov, v súlade s článkom
4 ods. 1 smernice 79/7/EHS o postupnom vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so
sociálnym zabezpečením?“

O prejudiciálnej otázke
Európska komisia vychádza z predpokladu, podľa ktorého priemerné reálne mzdy pracovníkov v Belgicku za obdobie od roku 1968
až do roku 1994, na základe ktorých boli vypočítané starobné dôchodky, sa týkali rovnakej práce alebo práce rovnakej hodnoty.
Komisia sa domnieva, že vzhľadom na to, že belgické orgány nevyrovnali rozdiely vo mzdách, ktoré existujú v praxi, tieto rozdiely
rovnako ovplyvnili fiktívne a/alebo paušálne mzdy uplatňované na účely výpočtu starobného dôchodku.
Komisia poukazuje na to, že taký výpočet predstavuje v zmysle práva Spoločenstva priamu diskrimináciu, ktorá je nezlučiteľná
s článkom 4 smernice 79/7.
Pokiaľ ide o belgickú vládu, tá vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že taká diskriminácia neexistovala. Počas obdobia
od roku 1968 do roku 1994 existoval výrazný rozdiel v odmeňovaní medzi pracovníkmi mužského a ženského pohlavia zamestnanými
v rôznych odvetviach, pričom ženy mali často kratší pracovný čas. Z toho vyplývalo, že odmena, ktorá sa musela zohľadniť na
účel výpočtu priemerných miezd, bola rozdielna. Je preto normálne, že vo fiktívnych a paušálnych denných mzdách sa vyskytujú
rozdiely, čo má za následok rozdiely vo výške dôchodkov. Podľa belgickej vlády je od roku 1995 denná mzda pre pracovníkov
mužského a ženského pohlavia rovnaká, pretože sa mzdy vyrovnali a ženy sa stali aktívnejšími v odborných činnostiach, ktoré
boli tradične vyhradené mužom.
Je však potrebné uviesť, že belgická vláda v priebehu pojednávania úplne zmenila svoje stanovisko.
Po prvé, belgická vláda uznala existenciu nerovnosti zaobchádzania a poukázala na kroky, ktoré uskutočnila, aby túto situáciu
napravila a aby vyhovela požiadavkám smernice 79/7. Predovšetkým bol vypracovaný návrh kráľovského nariadenia, ktorým sa na
obdobie od roku 1984 do roku 1994 vyrovnávajú paušálne denné mzdy žien s paušálnymi dennými mzdami mužov. Belgická vláda tvrdila,
že článok 2 tohto návrhu stanovuje, že osoby, ktoré chcú využívať toto vyrovnanie, musia podať žiadosť v súlade so všeobecným
nariadením o starobných a pozostalostných dôchodkoch pre zamestnancov.
Po druhé, belgická vláda požiadala Súdny dvor, aby časovo obmedzil účinky svojho rozsudku, pričom táto žiadosť o obmedzenie
sa netýkala zaplatenia dlžných súm, ale len úrokov z týchto dlžných súm. Belgická vláda predovšetkým žiadala, aby bol nárok
na tieto úroky vyhradený skupine oprávnených osôb, ktoré podali žalobu pred 18. decembrom 2008, t. j. pred dátumom, keď Arbeidshof
te Antwerpen podal tento návrh na začatie prejudiciálneho konania.
Belgická vláda tvrdila, že obe podmienky uznané judikatúrou Súdneho dvora, ktoré umožňujú časovo obmedziť účinky rozsudku
Súdneho dvora, boli splnené.
Pokiaľ ide o prvú podmienku, ktorou je existencia dobrej viery v prípade nesprávneho výkladu ustanovenia práva Spoločenstva,
v tomto prípade článku 4 ods. 1 smernice 79/7, belgická vláda tvrdila, že rozdiely v odmeňovaní žien a mužov považovala za
odôvodnené objektívnymi skutočnosťami. Belgická vláda v tejto súvislosti poukázala na skutočnosť, že belgickým súdom nebola
predložená žiadna podobná vec a že Komisia v tejto súvislosti nepodala proti Belgickému kráľovstvu žiadnu žalobu o nesplnenie
povinnosti.
Pokiaľ ide o druhú podmienku, ktorou je riziko vážnych ekonomických dôsledkov takého rozsudku vo vzťahu k dotknutému členskému
štátu, belgická vláda tvrdila, že samotné vyplatenie dlžných súm bez úrokov predstavuje pre belgické verejné financie veľmi
veľkú záťaž.

Posúdenie Súdnym dvorom
V prvom rade treba uviesť, že v rámci konania podľa článku 234 ES Súdny dvor nemá právomoc rozhodovať o zlučiteľnosti vnútroštátneho
ustanovenia s právom Spoločenstva, a preto je potrebné prejudiciálnu otázku preformulovať a vykladať tak, že sa týka určenia,
či článok 4 ods. 1 smernice 79/7 bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa výpočet starobného dôchodku cezhraničných
pracovníčok za obdobie od roku 1968 do roku 1994 zakladal na fiktívnych a/alebo paušálnych denných mzdách, ktoré boli nižšie
ako fiktívne a/alebo paušálne denné mzdy v prípade cezhraničných pracovníkov.
Na zodpovedanie tejto otázky je potrebné, ako správne uviedla Komisia, rozdeliť obdobie od roku 1968 do roku 1994, ktorého
sa spor vo veci samej týka. Treba najmä rozlišovať medzi obdobím od 23. decembra 1984, t. j. od dátumu uplynutia lehoty na
prebratie smernice 79/7, do 31. decembra 1994 a obdobím od 1. januára 1968 do 22. decembra 1984.
V súvislosti s obdobím od 1. januára 1968 do 22. decembra 1984 platí, že vzhľadom na to, že smernica 79/7 bola prijatá až
v roku 1978 a lehota na jej prebratie bola stanovená na 23. decembra 1984, zlučiteľnosť vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú
ide vo veci samej, môže byť preskúmaná len v súvislosti s článkom 119 Zmluvy ES (články 117 až 120 Zmluvy ES boli nahradené
článkami 136 ES až 143 ES). Ustanovenia, o aké ide vo veci samej, ktoré sa týkajú právnej úpravy zákonných dôchodkových systémov,
však nespadajú do pôsobnosti uvedeného článku, a preto sa nemôžu považovať za ustanovenia, ktoré by boli s týmto článkom v rozpore
(pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. mája 1971, Defrenne, 80/70, Zb. s. 445, bod 7).
Pokiaľ ide o obdobie od 23. decembra 1984 do 31. decembra 1994, treba konštatovať, že Belgické kráľovstvo, ako samo pripustilo
na pojednávaní, si v súvislosti s výpočtom starobných dôchodkov nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smernice 79/7,
a to tým, že do 1. januára 1995 uplatňovalo diskriminačnú metódu výpočtu, ktorá sa zakladala na fiktívnych a/alebo paušálnych
denných mzdách, ktoré boli, pokiaľ ide o rovnakú prácu alebo prácu rovnakej hodnoty, v prípade cezhraničných pracovníkov vyššie
ako tie, z ktorých sa vychádzalo v prípade cezhraničných pracovníčok.
Vzhľadom na to, čo bolo uvedené, treba konštatovať, že článok 4 ods. 1 smernice 79/7 bráni takej vnútroštátnej právnej úprave,
podľa ktorej sa výpočet starobného dôchodku cezhraničných pracovníčok za obdobie od roku 1984 do roku 1994 zakladal na fiktívnych
a/alebo paušálnych denných mzdách, ktoré boli, pokiaľ ide o rovnakú prácu alebo prácu rovnakej hodnoty, nižšie ako fiktívne
a/alebo paušálne denné mzdy stanovené pre cezhraničných pracovníkov.
Pokiaľ ide o žiadosť belgickej vlády o časové obmedzenie účinkov rozsudku v prípade, že by Súdny dvor konštatoval existenciu
diskriminácie, treba zdôrazniť tieto skutočnosti.
Súdny dvor môže výnimočne, po zohľadnení vážnych dôsledkov, ktoré by jeho rozsudok vo vzťahu k minulosti mohol spôsobiť, rozhodnúť
o obmedzení možnosti dotknutých osôb odvolávať sa na výklad, ktorý pri rozhodovaní o prejudiciálnej otázke poskytol určitému
ustanoveniu práva Únie (pozri rozsudok zo 17. mája 1990, Barber, C‑262/88, Zb. s. I‑1889, bod 41).
Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že finančné dôsledky, ktoré by mohli vyplynúť pre členský štát z rozsudku vydaného v prejudiciálnom
konaní, samy osebe neodôvodňujú časové obmedzenie účinkov tohto rozsudku (rozsudky z 20. septembra 2001, Grzelczyk, C‑184/99,
Zb. s. I‑6193, bod 52; z 15. marca 2005, Bidar, C‑209/03, Zb. s. I‑2119, bod 68, a z 27. apríla 2006, Richards, C‑423/04,
Zb. s. I‑3585, bod 41).
Obmedzenie účinkov rozsudku, odvolávajúc sa na tento typ úvah, by viedlo k podstatnému zmenšeniu rozsahu súdnej ochrany práv,
ktoré právo Spoločenstva jednotlivcom priznáva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. septembra 1998, Komisia/Francúzsko, C‑35/97,
Zb. s. I‑5325, bod 52).
Okrem existencie rizika vážnych ekonomických dôsledkov, predovšetkým vzhľadom na veľký počet právnych vzťahov, ktoré vznikli
v dobrej viere na základe právnej úpravy, ktorá sa oprávnene považovala za platnú, je ďalším faktorom, ktorý treba na účely
časového obmedzenia účinkov rozsudku zohľadniť, existencia vážnej a objektívnej neistoty týkajúcej sa rozsahu pôsobnosti ustanovení
Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudky Richards, už citovaný, bod 42, a Bidar, už citovaný, bod 42).
V predmetnej veci sa však belgické orgány nemôžu odvolávať na existenciu objektívnej neistoty týkajúcej sa rozsahu povinnosti
zabezpečiť rovnaké zaobchádzanie, ktoré jasne vyplýva z článku 4 ods. 1 smernice 79/7, podľa ktorého sa pod pojmom zásada
rovnakého zaobchádzania rozumie, že neexistuje nijaká priama či nepriama diskriminácia z dôvodu pohlavia, predovšetkým pokiaľ
ide o výpočet dávok.
Ak sa preukáže, že fiktívne a/alebo paušálne mzdy za rovnakú prácu alebo prácu rovnakej hodnoty boli skutočne zohľadnené ako
základ výpočtu starobných dôchodkov, čoho overenie prináleží vnútroštátnemu súdu, belgické orgány si nemôžu legitímne myslieť,
že skutočnosť, že mzdy pracovníčok boli nižšie ako mzdy pracovníkov, vyplýva z existencie objektívnych faktorov, a nie zo
samotnej mzdovej diskriminácie.
Okrem toho skutočnosť, že Komisia v tejto súvislosti nepodala proti Belgickému kráľovstvu žiadnu žalobu o nesplnenie povinnosti,
sa nemôže vykladať ako konkludentný súhlas Komisie so mzdovou diskrimináciou, ktorú počas obdobia od roku 1984 do roku 1994
belgické orgány tolerovali pri výpočte starobných dôchodkov cezhraničných pracovníčok.
Vzhľadom na to, že v predmetnej veci sa existenciu objektívnej neistoty týkajúcej sa pôsobnosti článku 4 ods. 1 smernice 79/7
nepodarilo preukázať, toto konštatovanie stačí na odôvodnenie toho, aby účinky tohto rozsudku neboli časovo obmedzené.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
Článok 4 ods. 1 smernice Rady 79/7/EHS z 19. decembra 1978 o postupnom vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami
vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa výpočet starobného
dôchodku cezhraničných pracovníčok za obdobie od roku 1984 do roku 1994 zakladal na fiktívnych a/alebo paušálnych denných
mzdách, ktoré boli, pokiaľ ide o rovnakú prácu alebo prácu rovnakej hodnoty, nižšie ako fiktívne a/alebo paušálne denné mzdy
stanovené pre cezhraničných pracovníkov.
Podpisy
*
Jazyk konania: holandčina.