CELEX: 62001CJ0381
Tagállami kötelezettségszegés
77/388/EGK irányelv
HÉA
11. cikk A. rész (1) bekezdés a) pont
Adóalap
Az árral közvetlenül összefüggő támogatás
603/95/EK rendelet
A szárított-takarmány-ágazatban nyújtott támogatások

A Bíróság Hivatalához 2001. október 4-én benyújtott keresetlevelével az Európai Közösségek Bizottsága az EK 226. cikk alapján
keresetet indított annak megállapítása iránt, hogy az Olasz Köztársaság – mivel tartózkodott a szárított takarmány piacának
közös szervezéséről szóló, 1995. február 21-i 603/95/EK tanácsi rendelet (HL L 63., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet,
17. kötet, 177. o.) végrehajtása során nyújtott támogatásokra vonatkozó hozzáadottérték-adó (a továbbiakban: HÉA) kivetésétől
– nem teljesítette a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer:
egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik HÉA-irányelv) 11. cikkéből eredő kötelezettségeit.

A jogi háttér

A HÉA-ra vonatkozó közösségi szabályozás
A hatodik HÉA-irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerint a HÉA tárgyát képezi „az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás
fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás”.
Ugyanazon irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének a) pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az adóalap a következő:
a)      a […] termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás teljesítése esetén minden, ami a teljesítés ellenértékét képezi, amelyet az
átadó vagy a szolgáltatást teljesítő ezért az értékesítésért az átvevőtől, a szolgáltatás címzettjétől vagy harmadik személytől
kap vagy kapnia kell, beleértve az ezen értékesítés árával közvetlenül összefüggő támogatásokat.”

A szárított takarmány után nyújtott támogatásokra vonatkozó közösségi szabályozás
A 603/95 rendelet 3. cikke szerint a forró levegővel mesterségesen szárított takarmány utáni támogatás összege tonnánként
68,83 euró, a napon szárított takarmány utáni támogatás összege pedig tonnánként 38,64 euró.
Az 1995. június 9-i 1347/95/EK tanácsi rendelettel (HL L 131., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 17. kötet, 367. o.)
módosított 4. cikk gazdasági évenként meghatározza azt a legmagasabb garantált mennyiséget (a továbbiakban: LGM), amely után
támogatás nyújtható. Ezt a mennyiséget felosztja a tagállamok között.
Az 5. cikk szerint:
„Abban az esetben, ha azon szárított takarmány mennyisége, amely után bármely gazdasági évben […] támogatást igényelnek, meghaladja
a 4. cikk[ben] […] meghatározott LGM-et, az adott évben járó támogatást a következők szerint számítják ki:
–        az LGM-et meghaladó első 5%‑ra a támogatást minden tagállamban az adott túllépéssel arányos összeggel csökkentik,
–        minden 5%‑ot meghaladó túllépésre a túllépéssel arányos további csökkentéseket alkalmaznak minden olyan tagállamban, ahol
a termelés az LGM 5%‑kal növelt mennyiségét meghaladja.
[…]”
A 6. cikk (2) bekezdése szerint az előleg kifizetésére való jogosultsághoz a kérdéses szárított takarmánynak el kell hagynia
a feldolgozóvállalkozást.
A 8. cikk szerint:
„A 3. cikkben előírt támogatást – az érdekelt fél kérelmére – a feldolgozóvállalkozásokból már elszállított és a következő
feltételeknek megfelelő szárított takarmány tekintetében nyújtják:
a)      a maximális nedvességtartalma legyen 11% és 14% közötti, amely változhat a termék kiszerelésének módja szerint;
b)      a szárazanyag minimális nyersfehérje-tartalma nem lehet kevesebb, mint:
–        15% az 1. cikk a) pontjában és az 1. cikk b) pontjának második francia bekezdésében felsorolt termékek esetén,
–        45% az 1. cikk b) pontjának első francia bekezdésében felsorolt termékek esetén;
c)      a szárított takarmány legyen hibátlan, eredeti és forgalomképes minőségű.
Különösen a rost- és karotintartalom tekintetében […] további feltételek rögzíthetők.”
A 9. cikk c) pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
„A 3. cikkben előírt támogatást csak [azon] […] feldolgozóvállalkozások kapják meg, amelyek:
[…]
c)      beletartoznak a következő kategóriák legalább egyikébe:
–        a szárításra szánt takarmány termelőivel szerződésben álló vállalkozások,
–        a saját terményeiket vagy, csoportok esetén, tagjaik terményeit feldolgozó vállalkozások,
–        vállalkozások, amelyek készletüket olyan – még meg nem határozott garanciákat nyújtó – jogi vagy természetes személyektől
szerezték be, amelyek vagy akik a szárításra szánt takarmány termelőivel szerződésben állnak; e jogi vagy természetes személyek
azon tagállamok illetékes hatóságai által jóváhagyott vevők, ahol […] a takarmányt betakarították.”
A 11. cikk (2) bekezdése szerint:
„Abban az esetben, ha a 9. cikk c) bekezdésének első francia bekezdésében említett szerződések a termelők által szállított
takarmány feldolgozására vonatkozó külön megrendeléses szerződések, akkor meghatározzák legalább azon területet, amelynek
terményét le kell szállítani, valamint tartalmaznak egy, a feldolgozóvállalkozások kötelezettségeit megállapító záradékot,
amely szerint kifizetik a termelőknek a 3. cikkben előírt azon támogatást, amelyet azok a szerződések alapján feldolgozott
mennyiségekért kapnak.”

A pert megelőző eljárás és a kereset
Miután megállapította, hogy az Olasz Köztársaság nem vetett ki HÉA-t a 603/95 rendelet alapján nyújtott támogatásokra, továbbá
arra az álláspontra helyezkedve, hogy ez az állapot ellentétes a hatodik HÉA-irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének
a) pontjával, a Bizottság 1998. november 4-én az EK-Szerződés 169. cikke (jelenleg EK 226. cikk) alapján felszólító levelet
intézett az Olasz Köztársasághoz, amelyben felszólította észrevételeinek két hónapos határidőn belüli megtételére.
Mivel erre a levélre nem érkezett válasz, a Bizottság 1999. július 30-án indokolással ellátott véleményt adott az Olasz Köztársaságnak,
és felszólította, hogy két hónapos határidőn belül tegye meg az abban foglaltaknak való megfeleléshez szükséges intézkedéseket.
Az olasz kormány 1999. szeptember 28-i levélben válaszolt. Vitatta a Bizottság kifogásainak alapját, különösen azzal az indokkal,
hogy a takarmányt feldolgozó vállalkozások közösségi támogatása nem kapcsolódik közvetlenül a dehidratálási eljárás árához,
és így nem tartozik a hatodik HÉA-irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének (a) pontja szerinti HÉA-alap körébe.
Ilyen körülmények között a Bizottság a jelen kereset benyújtása mellett döntött.
A Bíróság elnöke 2003. április 29-i végzésével megengedte, hogy a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság az alperes pernyertességének
előmozdítása végett – az eljárási szabályzat 93. cikkének 7. §‑ában foglaltak szerint, azaz kizárólag a szóbeli szakasz során
előadott észrevételek útján – beavatkozóként részt vegyen az eljárásban.

Az ügy érdeméről

A felek érvelése
A Bizottság szerint a takarmányt feldolgozó vállalkozások tevékenységének három lehetséges végzési módja közül az alábbi kettő
a HÉA tárgyát képezi:
–      a zöldtakarmány termelőktől történő megvétele és a feldolgozott termék harmadik személyek részére történő viszonteladása;
–      olyan bérmunkaszerződés kötése a termelőkkel, amely alapján a zöldtakarmány átadására a tulajdonjog átruházása nélkül kerül
sor, és a feldolgozott terméket visszaszolgáltatják e termelőknek.
Azon feldolgozóvállalkozások esetében, amelyek a takarmányt megveszik a termelőktől és harmadik személyek részére továbbértékesítik,
adásvételi szerződések jönnek létre, amelyek a hatodik HÉA-irányelv értelmében termékértékesítésnek minősülnek, és így adókötelesek.
A bérmunkaszerződések esetében – mivel a feldolgozóvállalkozás a dehidratált takarmányt visszaszolgáltatja a zöldtakarmány
termelőjének – a tevékenységet takarmányszárítási szolgáltatásnak kell tekinteni. Ez a szolgáltatásnyújtás tehát, mint olyan,
a hatodik HÉA-irányelv alapján adóköteles.
Az irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének a) pontja szerint az adóköteles tevékenységek megalapozzák a 603/95 rendelet
alapján nyújtott támogatásokra vonatkozó HÉA kivetését.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a 603/95 rendelet 9. cikke szerint „[a] 3. cikkben előírt támogatást csak [a] […] termékeket
feldolgozó […] vállalkozások kapják meg […]”. Ezek a vállalkozások a támogatások jogi értelmében vett címzettjei, akiket a
közösségi jogalkotó szándékosan jelölt ki, amikor a hatodik HÉA-irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének a) pontjában
arra az ellenértékre hivatkozik, „[…] amelyet az átadó vagy a szolgáltatást teljesítő […] az átvevőtől, a szolgáltatás címzettjétől
vagy harmadik személytől kap […]”. A 603/95 rendelet nem említ senki mást, aki a szárított takarmány forgalmazásához nyújtott
támogatás jogi értelemben vett jogosultja lenne.
A Bizottság elismeri, hogy a vállalkozások egy adott körének nyújtott támogatások kedvező gazdasági hatással járhatnak a termelési
ciklusban mind előttük (az adott esetben a zöldtakarmány-termelők), mind utánuk (az adott esetben az állattenyésztők) álló
vállalkozásokra. A Bizottság megállapítja, hogy a bérmunkaszerződések esetében maga a közösségi jogalkotó írja elő a 603/95
rendelet 11. cikkének (2) bekezdésében, hogy a takarmányt feldolgozó vállalkozás köteles kifizetni a termelőnek a beavatkozó
intézménytől kapott támogatást.
Ennek ellenére az a lehetőség, hogy valamely támogatás más vállalkozásoknak is hasznot hajt, vagy az a tény, hogy kötelezettség
áll fenn a más vállalkozások által kapott támogatások egészének vagy részének kifizetésére, nem változtat a kérdés jogi természetén.
A támogatás jogi értelemben vett címzettjét – azaz a feldolgozóvállalkozást – meg kell különböztetni a támogatás gazdasági
értelemben vett közvetett kedvezményezettjétől.
A Bizottság szerint azzal, hogy a hatodik HÉA-irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének a) pontjában az „értékesítés árával
közvetlenül összefüggő támogatások” fogalmát használja, a közösségi jogalkotó a HÉA adóalapjába akarta vonni az összes támogatást,
amelynek közvetlen hatása van az átadó vagy a szolgáltatást nyújtó által kapott ellenértékre. Az ilyen támogatásoknak közvetlen
vagy ok-okozati kapcsolatban kell állniuk a pontosan meghatározott vagy meghatározható mennyiségű termékértékesítéssel vagy
szolgáltatásnyújtással, azaz a támogatást akkor nyújtják, ha az érintett termékeket vagy szolgáltatásokat ténylegesen értékesítik
a piacon. Jelen esetben pedig éppen ez a helyzet.
Az olasz kormány arra hivatkozik a bérmunkaszerződések tekintetében, hogy 603/95 rendelet 11. cikkének (2) bekezdése szerint
– amely alapján a bérmunkaszerződéseknek tartalmazniuk kell egy, a feldolgozóvállalkozások kötelezettségét megállapító záradékot,
amely szerint kifizetik a termelőknek az ugyanazon rendelet 3. cikkében előírt, nekik járó támogatást – a támogatás nem a
feldolgozóvállalkozásnak kedvez, hanem a termelőnek. Ilyen körülmények között a nyújtott támogatás nem esik a HÉA tárgyi hatálya
alá.
Ami azt az esetet illeti, amikor a feldolgozóvállalkozás a termelőtől megvásárolja a zöldtakarmányt azért, hogy a feldolgozást
követően harmadik személyek részére továbbértékesítse, a HÉA-nak a támogatásra történő kivetése attól függ, hogy bizonyítható-e,
hogy a szárított takarmány vevői abból hasznot húznak. Ez a bizonyíték azonban hiányzik.
A tárgyaláson a finn és svéd kormány támogatta az olasz kormány kérelmét.

A Bíróság álláspontja
Annak előírásával, hogy a HÉA adóalapja – az ott meghatározott feltételek mellett – tartalmazza az adóalanyoknak nyújtott
támogatásokat, a hatodik HÉA-irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének a) pontja a termékek és a szolgáltatásnyújtások
teljes értékét a HÉA tárgyává szándékozik tenni, és ily módon kívánja elkerülni, hogy a támogatások kifizetése alacsonyabb
adóbevételeket eredményezzen.
Megfogalmazásának megfelelően ez a rendelkezés akkor alkalmazandó, ha a támogatás közvetlenül összefügg az érintett tevékenység
árával.
Hogy ez teljesüljön, a támogatást kifejezetten valamely meghatározott termék értekesítésére vagy meghatározott szolgáltatás
nyújtására kell kifizetni a kedvezményzett vállakozás részére. A támogatás csak ebben az esetben tekinthető úgy, mint a termékértékesítés
vagy a szolgáltatásnyújtás ellenértékének része, és ennek következtében csak ebben az esetben adóköteles. Különösen annak
kell megállapíthatónak lennie, hogy a támogatásra való jogosultságot az adóköteles tevékenység elvégzésével szerzi meg a jogosult
(a C‑184/00. sz., Office des produits wallons ügyben 2001. november 22-én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑9115. o.] 12. és 13.
pontja).
Másrészről ellenőrizni kell, hogy a termék átvevői vagy a szolgáltatás címzettjei hasznot húznak a jogosult által szerzett
támogatásból. Az átvevő vagy a címzett által fizetett árat oly módon kell meghatározni, hogy az arányosan csökkenjen a termék
átadója vagy a szolgáltatás nyújtója részére adott támogatással, amely így az általuk követelt ár meghatározásának elemét
képezi. Ellenőrizni kell tehát, hogy a támogatás kifizetése ténylegesen lehetővé teszi-e az átadó vagy a szolgáltatást nyújtó
számára a termék vagy a szolgáltatás olyan áron történő értékesítését, illetve nyújtását, amely alacsonyabb annál, mint amit
az átadó vagy a szolgáltatást nyújtó a támogatás hiányában követelne (a fent hivatkozott Office des produits wallons ügyben
hozott ítélet 14. pontja).
A támogatásban megtestesülő ellenértéknek mindenesetre meghatározhatónak kell lennie. Nem szükséges, hogy a támogatás összege
szigorúan megfeleljen az értékesített termék vagy a nyújtott szolgáltatás árában bekövetkezett csökkenésnek. Elegendő, ha
az árcsökkenés és a támogatás között – amely támogatás átalányjellegű is lehet – jelentős összefüggés van (a fent hivatkozott
Office des produits wallons ügyben hozott ítélet 17. pontja).
Végső soron az „árral közvetlenül összefüggő támogatásnak” a hatodik HÉA-irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének a) pontja
szerinti fogalma csak azokra a támogatásokra terjed ki, amelyek termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás teljes vagy részleges
ellenértékét képezik, és amelyeket harmadik személyek nyújtanak az átadónak vagy a szolgáltatás nyújtójának (a fent hivatkozott
Office des produits wallons ügyben hozott ítélet 18. pontja).
Meg kell állapítani, hogy a jelen tényállásban a Bizottság által megjelölt két eset – azaz egyrészt a szárítást követően a
zöldtakarmány termelőjétől vásárolt takarmánynak a feldolgozóvállalkozás általi értékesítése, másrészt a feldolgozóvállalkozás
által a zöldtakarmány termelőjével kötött bérmunkaszerződés – egyikében sem teljesülnek a jogvita tárgyává tett támogatások
HÉA alá vonásának feltételei.
A termelőtől vásárolt takarmány szárítást követő értékesítése
Amint arra a Bizottság hivatkozik, a feldolgozóvállalkozás által szárított takarmány értékesítése – a nyersanyag zöldtakarmány-termelőtől
történt megvásárlása után – a hatodik HÉA-irányelv értelmében termékértékesítésnek minősül.
A támogatást a feldolgozóvállalkozás részére fizetik ki, és ez rendelkezhet vele.
Ugyanakkor a hatodik HÉA-irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének a) pontja értelmében a támogatás közvetlenül nem függ
össze az adóköteles tevékenység árával.
Valójában a támogatást nem azért nyújtják, hogy a feldolgozóvállalkozás szárított takarmányt szállítson az átvevő részére.
Jelen esetben a felek egyetértenek abban, hogy a világpiacon nincs szárított-takarmány-hiány. Az is általánosan elfogadott,
hogy a támogatási rendszer célja egyrészt a Közösségen belüli termelésre való ösztönzés a belső ellátási források biztosítása
érdekében, a világpiaci árat meghaladó költségek ellenére, másrészt a minőségi szárított takarmány termelésének ösztönzése.
Ebben a tekintetben a 603/95 rendelet tizenegyedik preambulumbekezdése kiemeli azokat a célokat, „[…]hogy a feldolgozóknak
zöldtakarmánnyal való rendszeres ellátását ösztönözzék, valamint hogy a termelők számára lehetővé tegyék, hogy a támogatási
rendszer előnyeit élvezhessék […]”; a tizedik preambulumbekezdés pedig megállapítja, hogy meg kell határozni a támogatásra
jogosult szárított takarmány legalacsonyabb minőségére vonatkozó feltételeket, melyeket a hivatkozott rendelet 8. cikke pontosít.
Ebben az összefüggésben nem állapítható meg, hogy a támogatási rendszer a fogyasztás ösztönzését szolgáló rendszer lenne.
Nem célja, hogy a támogatás révén harmadik személyeket a világpiaci árfolyamnál alacsonyabb árral ösztönözzön szárított takarmány
vásárlására, amely esetben a kifizetett árra korlátozódó HÉA-alap nem felelne meg az értékesített termék teljes értékének.
A támogatási rendszer célja az, hogy a harmadik személyek a Közösségen belüli forrásból szerezzenek be takarmányt a világpiaci
árfolyammal összehasonlítható áron, amely árfolyamon minden bizonnyal beszerezéseiket a Közösségen kívülről is megvalósíthatnák,
ha a támogatás hiányában azon belül nem lenne kínálat, vagy az elégtelen lenne. Az erre az árra kivetett HÉA tehát teljességében
fedi a termék piaci értékét.
Kizárólag ezen indok alapján, és anélkül, hogy vizsgálni kellene az összes egyéb olyan feltétel teljesülését, amely alapján
a támogatások bevonhatók a HÉA adóalapjába, meg kell állapítani, hogy a termelőtől vásárolt takarmány szárítást követő értékesítése
tekintetében a Bizottság által megfogalmazott kifogás megalapozatlan.
Bérmunkaszerződés
Amint arra a Bizottság hivatkozik, a bérmunkaszerződés tárgya szárítási szolgáltatás, azaz olyan szolgáltatásnyújtás, amelyet
a feldolgozóvállalkozás végez a zöldtakarmány termelője részére.
Mindazonáltal a hatodik HÉA-irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének a) pontja szerint ahhoz, hogy a támogatás adóköteles
legyen, azt a termék értékesítője vagy a szolgáltatás nyújtója javára kell biztosítani oly módon, hogy az rendelkezhessen
vele.
Bérmunkaszerződés esetén azonban a feldolgozóvállalkozás által kapott támogatást nem az ő javára nyújtják.
A 603/95 rendelet 9. cikke valóban rögzíti, hogy „[a] támogatást csak [a] […] feldolgozó […] vállalkozások kapják meg”.
Ugyanakkor a 603/95 rendelet tizenötödik preambulumbekezdése a bérmunkaszerződések tekintetében előírja a támogatásnak a termelőhöz
történő visszajutását, a hivatkozott rendelet 11. cikkének (2) bekezdése pedig rögzíti a feldolgozóvállalkozások azon kötelezettségét,
hogy a termelőknek kifizessék a szerződések alapján feldolgozott mennyiségért kapott támogatást.
Így a feldolgozóvállalkozás nem rendelkezhet a kapott támogatással. Ő csak közvetítői szerepet tölt be a támogatást folyósító
szervezet és a takarmány termelője között. Erre való tekintettel nem teljesül a Bizottság által hivatkozott, a támogatás gazdasági
előnyétől független „jogi címzett” fogalmán alapuló feltétel.
Ilyen körülmények között a támogatás nem tekinthető úgy, mint a feldolgozóvállalkozás szolgáltatásnyújtásának ellenértéke,
és nem teszi lehetővé a vállalkozás számára, hogy szolgáltatását alacsonyabb áron nyújtsa.
A szárítási szolgáltatás árának tehát tekintettel kell lennie a szokásos feldolgozási költségekre, oly módon, hogy az árra
kivetett HÉA a szolgáltatás teljes értékét lefedje.
A termelő részére visszajuttatott támogatás a termelőnek mérsékli a szárított takarmány költségeit. Ugyanakkor a mérséklésre
nem az adóköteles tevékenység árának kifizetésekor kerül sor. Ez utólag, a szolgáltatás teljes értékének megfelelő ár kifizetését
követően történik.
A végső soron a zöldtakarmány termelőjének nyújtott támogatásnak az adóalapba történő bevonása azzal járna, hogy a szárítási
tevékenységet – a hatodik HÉA-irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdése a) pontjának céljával ellentétben – túladóztatnák.
Kizárólag ezen indokokból, és anélkül, hogy vizsgálni kellene az összes egyéb olyan feltétel teljesülését, amely alapján a
támogatások bevonhatók a HÉA adóalapjába, meg kell állapítani, hogy a bérmunkaszerződések tekintetében a Bizottság által megfogalmazott
kifogás megalapozatlan.
Végül, mivel a Bizottság által tett két kifogás egyike sem megalapozott, a keresetet el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A Bizottság pervesztes lett. Az Olasz Köztársaság ennek ellenére maga viseli saját költségeit, mivel nem kérte,
hogy a felperest kötelezzék a költségek viselésére.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §‑ával összhangban a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság – mint az Olasz Köztársaságot
támogató beavatkozók – maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
Az Olasz Köztársaság maga viseli saját költségeit.
3)
A Finn Köztársaság és a Svéd Királyság maguk viselik saját költségeiket.
Timmermans
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues

Colneric
Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. július 15-i  nyilvános ülésen.
R. Grass

C. W. A. Timmermans
hivatalvezető

a második tanács elnöke
*
Az eljárás nyelve: olasz.