CELEX: 62005CJ0331
Pritožba
Nepogodbena odgovornost
Vzročna zveza
Stroški postopkov pred Evropskim varuhom človekovih pravic

S pritožbo Internationaler Hilfsfonds eV (v nadaljevanju: IH) predlaga razveljavitev Sklepa Sodišča prve stopnje Evropskih
skupnosti z dne 11. julija 2005 v zadevi Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji (T-294/04, ZOdl., str. II‑2719, v nadaljevanju:
izpodbijani sklep), s katerim je to sodišče kot očitno neutemeljeno zavrglo njegovo tožbo na podlagi člena 288, drugi odstavek,
ES, s katero je od Komisije Evropskih skupnosti zahteval odškodnino zaradi škode, ki naj bi jo imel s stroški odvetniškega
zastopanja v treh pritožbenih postopkih pred Evropskim varuhom človekovih pravic.

Pravni okvir
Evropski parlament je 9. marca 1994 je sprejel Sklep (94/262/ESPJ, ES, Euratom) o pravilih in splošnih pogojih, ki urejajo
opravljanje funkcije varuha človekovih pravic (UL L 113, str. 15).
Na podlagi člena 1(3) Odločbe 94/262 Varuh človekovih pravic ne sme posredovati v primerih pred sodišči ali postavljati pod
vprašaj pravilnosti odločitev sodišč.
Člen 2(6) te odločbe določa, da pritožbe, posredovane varuhu človekovih pravic, ne vplivajo na roke za pritožbe v upravnih
ali sodnih postopkih.
Člen 2(7) te Odločbe pa določa, da se, kadar mora varuh človekovih pravic zaradi tekočih ali zaključenih sodnih postopkov
v zvezi z dejstvi, ki so mu bila predložena, pritožbo razglasiti za nedopustno ali jo prenehati obravnavati, ugotovitve preiskav,
ki jih je do takrat izvedel, dokončno arhivirajo.

Dejansko stanje
Dejansko stanje spora je izpodbijani sklep povzel tako:
„6      Tožeča stranka je nevladna organizacija (NVO) nemškega prava, ki pomaga beguncem ter žrtvam vojne in katastrof. Med letoma
1993 in 1997 je pri Komisiji skupno vložila šest predlogov za sofinanciranje projektov.
7      Pri presoji prvih predlogov so službe Komisije presodile, da tožeča stranka, ker ni zadostila splošnim pogojem za sofinanciranje
projektov, ni upravičena do pomoči, ki se dodeli NVO. Tožeča stranka je bila o tem seznanjena z dopisom z dne 12. oktobra
1993. Komisija je z dopisom z dne 29. julija 1996 pojasnila bistvene razloge, zaradi katerih je sklenila, da tožeča stranka
ni upravičena do financiranja kot NVO.
8      Tožeča stranka je 5. decembra 1996 pri Komisiji predložila nov projekt. Spremenjena različica projekta z novim predlogom je
bila pri Komisiji vložena septembra 1997. Komisija o teh novih projektih sofinanciranja ni odločala, ker je menila, da odločitev
z dne 12. oktobra 1993 o neupravičenosti do financiranja velja še naprej.
9      Zato je tožeča stranka pri varuhu človekovih pravic vložila tri pritožbe, in sicer eno leta 1998 (pritožba št. 338/98/VK)
in še dve leta 2000 (pritožbi št.

1160/2000/GG in št.1613/2000/GG). Te pritožbe so se v bistvenem nanašale na dva vidika, in sicer na eni strani na vprašanje
pravice do vpogleda v spis in na drugi strani na vprašanje, ali je Komisija ustrezno presodila predloge tožeče stranke.
10      Glede pravice do vpogleda v spis je varuh človekovih pravic z odločbo z dne 30. novembra 2001 ugotovil, da seznam dokumentov,
ki jih je Komisija predložila tožeči stranki na vpogled, ni bil popoln, da je Komisija določene dokumente neutemeljeno zamolčala
in da je zato to ravnanje Komisije mogoče obravnavati kot nepravilno. Komisiji je predlagal, naj zagotovi primeren vpogled
v spis. Dokumenti so bili ogledani 26. oktobra 2001 v prostorih Komisije. Varuh človekovih pravic je glede preostalega menil,
da je Komisija nepravilno ravnala s tem, da se tožeča stranka ni imela možnosti formalno izreči glede podatkov, ki jih je
Komisija pridobila od tretjih in jih je uporabila za sprejetje odločbe zoper njo.
11      Glede vprašanja, ali je Komisija predlog tožeče stranke ustrezno presodila, je varuh človekovih pravic z drugo odločbo, prav
tako sprejeto 30. novembra 2001, v kateri so bile upoštevane določene informacije, ki so jih posredovali tretji, ugotovil,
da Komisija take presoje ni opravila. V odločbi z dne 11. julija 2000 je varuh človekovih pravic ugotovil, da je Komisija
porabila preveč časa, preden je pisno pojasnila razloge za to, da je leta 1993 sklenila, da tožeča stranka ni upravičena do
financiranja. Nazadnje, kar je zadevalo dejstvo, da Komisija formalno ni odločila o predlogih, ki so bili vloženi decembra
1996 in septembra 1997, je varuh človekovih pravic z odločbo z dne 19. julija 2001 priporočil Komisiji, naj to nadoknadi najpozneje
do 31. oktobra 2001.
12      Da bi Komisija izpolnila priporočilo varuha človekovih pravic, je tožeči stranki poslala dopis z dne 16. oktobra 2001, v katerem
je zavrnila oba, decembra 1996 in septembra 1997 predložena projekta, ker tožeča stranka ni bila upravičena do sofinanciranja.
13      Zoper dopis z dne 16. oktobra 2001 je tožeča stranka 15. decembra 2001 vložila tožbo. S sodbo z dne 18. septembra 2003 v zadevi
Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji (T‑321/01, Recueil, str. II‑3225), je Sodišče prve stopnje odločbo Komisije z dne
16. oktobra 2001 o zavrnitvi predlogov tožeče stranke za sofinanciranje, ki ju je vložila decembra 1996 in septembra 1997,
razglasilo za nično in toženi stranki naložilo plačilo stroškov.
14      Tožeča stranka je v tožbi zahtevala tudi povračilo stroškov, ki so ji s pritožbo nastali v postopku pred varuhom človekovih
pravic. Sodišče prve stopnje je v sodbi odločilo, da stroškov za postopek pred varuhom človekovih pravic ni mogoče obravnavati
kot nujne izdatke v smislu člena 91(b) Poslovnika Sodišča prve stopnje in se zato ne povrnejo.“

Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijani sklep
Z vlogo, ki je v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje prispela 23. julija 2004, je IH vložil tožbo in zahteval, naj Komisiji
naloži plačilo 54.037 eurov zaradi premoženjske škode, ki mu je nastala zaradi stroškov odvetniškega zastopanja, ki so nastali
v treh pritožbenih postopkih pred varuhom človekovih pravic.
Z izpodbijanim sklepom je Sodišče prve stopnje tožbo IH zavrnilo kot očitno neutemeljeno.
Sodišče prve stopnje je to zavrnitev obrazložilo s tem, da naj med ravnanjem institucije Skupnosti in škodo, ki se uveljavlja,
ne bi bilo nujno potrebne vzročne zveze, ker je po eni strani IH svobodno izbral, da se bo pritožil pri varuhu človekovih
pravic, preden bo vložil tožbo na Sodišče prve stopnje in po drugi strani ker storitve odvetniškega zastopanja za postopke
pred varuhom človekovih pravic niso bile potrebne.
V izpodbijanem sklepu je Sodišče prve stopnje najprej začelo razlogovanje s tem, da je z institucijo varuha človekovih pravic
Pogodba ES državljanom Unije za obrambo njihovih interesov poleg tožbe pred sodiščem Skupnosti ponudila še alternativno pot.
Ta alternativna zunajsodna pritožbena pot ustreza posebnim merilom in nima nujno istega cilja kot tožba. Poleg tega obeh postopkov
ni mogoče voditi hkrati. Čeprav pritožbe, vložene pri varuhu človekovih pravic, ne prekinejo roka za vložitev tožbe pri sodišču
Skupnosti, mora varuh človekovih pravic zaključiti preiskavo in razglasiti pritožbo za nedopustno, če je zadevni državljan
hkrati vložil tožbo na podlagi istih dejstev pri sodišču Skupnosti. Tako je državljan tisti, ki mora presoditi, po kateri
poti bo najbolje uresničil svoje interese.
Nadalje je Sodišče prve stopnje povzelo, da se stroški za postopke pred varuhom človekovih pravic ne smejo obravnavati kot
nujni izdatki v smislu člena 91(b) Poslovnika Sodišča prve stopnje in se zato na podlagi te določbe ne povrnejo. Ugotovil
je, da je IH z odškodninsko tožbo zahteval vračilo teh istih stroškov odvetniškega zastopanja v postopkih pred varuhom človekovih
pravic in da bi bilo priznanje teh stroškov v nasprotju s sodno prakso Sodišča prve stopnje glede nepovračljivosti teh izdatkov
iz naslova stroškov.
V tem sobesedilu je Sodišče prve stopnje presodilo, da naj bi bil ta postopek, drugače kot postopek pred sodišči Skupnosti,
zasnovan tako, da ni potrebno zastopanje po odvetniku. Zadoščala naj bi namreč predstavitev dejanskega stanja v pritožbi,
pravno utemeljevanje pa ni potrebno. V teh okoliščinah svobodna odločitev državljana, da ga v okviru postopka pred varuhom
človekovih pravic zastopa odvetnik, pomeni, da mora sam plačati stroške zanj.
Poleg tega je Sodišče prve stopnje iz sodbe Sodišča z dne 9. marca 1978 v zadevi Herpels proti Komisiji (54/77, Recueil, str. 585,
točke od 45 do 50) sklepalo, da dejstvo, da nekdo najame odvetnika, preden vloži pravno sredstvo pri sodnemu organu Skupnosti,
izhajal iz dejstva, da imajo zadevne stranke izbiro, ki ne sme biti v breme toženega organa. V teh okoliščinah pravno gledano
manjka kakršnakoli vzročna zveza med domnevno škodo, namreč stroški odvetniškega zastopanja, in ravnanjem Skupnosti.
Poleg tega je Sodišče prve stopnje poudarilo, da se je IH svobodno odločil, da se bo, preden bo vložil tožbo pri Sodišču prve
stopnje, pritožil pri varuhu človekovih pravic.
Zato je Sodišče prve stopnje presodilo, da stroški odvetniškega zastopanja, ki nastanejo v postopku pred varuhom človekovih
pravic, niso povračljivi kot škoda v okviru odškodninske tožbe, in odločilo, da tožbo zavrne kot očitno neutemeljeno.

Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
IH je z dopisom, ki je prispel na Sodišče 12. aprila 2007, na podlagi členov 61 in 118 Poslovnika Sodišča predlagal ponovno
odprtje ustnega postopka. Predlog je utemeljil z domnevno neskladnostjo sklepnih predlogov generalne pravobranilke.
Sodišče lahko v skladu s členom 61 Poslovnika po uradni dolžnosti ali na predlog generalnega pravobranilca oziroma na predlog
strank odredi ponovno odprtje ustnega postopka, če meni, da dejansko stanje ni dovolj razjasnjeno ali da je treba v zadevi
odločiti na podlagi trditve, o kateri stranki nista razpravljali (glej sklep z dne 4. februarja 2000 v zadevi Emesa Sugar,
C-17/98, Recueil, str. I-665, točka 18, in sodbo z dne 14. decembra 2004 v zadevi Swedish Match, C-210/03, ZOdl., str. I-11893,
točka 25).
Vendar v tej zadevi ne gre za tak primer. Po eni strani namreč IH le komentira sklepne predloge generalne pravobranilke, pri
čemer ne navaja elementov dejanskega stanja ali pravnih določb, na katere naj bi se slednja oprla in glede katerih naj stranke
ne bi razpravljale. Po drugi strani je treba ugotoviti, da je ob upoštevanju elementov, s katerimi razpolaga Sodišče, dejansko
stanje dovolj razjasnjeno, da lahko odgovori na vsa zastavljena vprašanja. Zato ni treba odrediti ponovne otvoritve ustnega
postopka.

Pritožba
V pritožbi IH predlaga Sodišču, naj izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne Sodišču prve stopnje v novo odločanje ali
da Komisiji naloži plačilo 54.037 eurov. IH predlaga tudi, da se Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija predlaga, naj se pritožba zavrne in naj se IH naloži plačilo stroškov.
IH navaja tri pritožbene razloge, ki jih je treba, glede na to, da so zelo povezani, preučiti skupaj. Sodišče prve stopnje
je, po mnenju IH, zahtevalo preveliko intenzivnost vzročne zveze, ki se zahteva za ugotovitev nepogodbene odgovornosti Skupnosti.
Sodišče prve stopnje naj torej ne bi ni preučilo dejanske in pravne utemeljitve potrebe po sodelovanju odvetnika v pritožbenih
postopkih, ki jih je sprožila pritožnica.
Res je, kot je utemeljeno zatrjeval IH, da je dejstvo, da se stroški postopkov pred varuhom človekovih pravic ne morejo povrniti
na podlagi člena 91(b) Poslovnika Sodišča prve stopnje, načeloma brez pomena glede tega, ali so ti stroški lahko predmet odškodnine
na podlagi člena 288, drugi odstavek ES. Kot je samo ugotovilo Sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu, se ta člen lahko
uporabi le za stroške postopka pred Sodiščem prve stopnje, in ne v predhodni fazi. Torej za pravico do povračila stroškov
postopka in pravico do odškodnine načeloma veljajo drugačni pogoji in sta ena od druge neodvisni.
Za vzročno zvezo, ki se zahteva, velja, da tako Poslovnik Sodišča kot Poslovnik Sodišča prve stopnje določata, da se stroški
postopka, ki jih priglasijo stranke, povrnejo le, če so bili nujno potrebni, da se postopek konča. Za vzročno zvezo, ki se
zahteva v okviru člena 288, drugi pododstavek, ES, pa se zahteva, da je škoda neposredna posledica zadevnega nepravilnega
akta (v tem smislu glej sodbi z dne 4. oktobra 1979 v zadevi Dumortier frères in drugi proti Svetu, 64/76 in 113/76, 167/78
in 239/78, 27/79, 28/79 in 45/79, Recueil, str. 3091, točka 21, in z dne 30. januarja 1992 v zadevi Finsider in drugi proti
Komisiji, C‑363/88 in C‑364/88, Recueil, str. I‑359, točka 25).
Glede zahtevka za vračilo premoženjske škode, ki naj bi jo imela pritožnica s stroški odvetniškega svetovanja v predhodnem
postopku v skladu s členom 90 Kadrovskih predpisov, je Sodišče ugotovilo, da glede na to, da mora uprava vsebino upravnih
pritožb, vloženih v skladu s to določbo, razlagati in razumeti z vso skrbnostjo, ki jo velika, dobro opremljena organizacija
dolguje pritožnikom, med katerimi je tudi njeno osebje, gre, čeprav se zadevnim osebam ne sme prepovedati, da si že v tej
fazi zagotovijo odvetniško svetovanje, za njihovo lastno izbiro, ki je zato ni dolžna plačati zadevna institucija. Tudi vzročna
zveza med domnevno škodo, torej stroški odvetniškega zastopanja in aktom zadevne institucije, ne obstaja (v tem smislu glej
zgoraj navedeno sodbo Herpels proti Komisiji, točke od 47 do 49).
Prav tako je treba stroške, ki so bili predloženi v okviru pritožbe pred varuhom človekovih pravic, razlikovati od tistih,
ki so predloženi v okviru sodnega postopka.
Pritožba pred varuhom človekovih pravic po eni strani omogoča, da se opredelijo, iščejo in odstranijo primeri nepravilnosti
pri ravnanju organov in institucij v imenu splošnega interesa, in po drugi strani, da se prepreči tožba, če varuh človekovih
pravic reši spor med pritožnikom in zadevno institucijo.
Pritožba je odvisna od proste izbire zadevnih oseb. Tako se stroškov, ki jih je po svoji izbiri imel pritožnik, ne morejo
obravnavati kot škoda, ki jo mora nositi zadevna institucija.
Drugače pa velja za stroške, ki jih ima tožeča stranka, ki se je odločila za sodni postopek, ki se je končal z odločbo, ki
ima moč presojene stvari, s katero se ji priznajo njene pravice in institucijo zavezuje za posledice.
Zato pravno gledano med škodo, ki naj bi jo utrpel IH, in ravnanjem Komisije ne obstaja nikakršna vzročna zveza.
Zato je Sodišče prve stopnje lahko iz tega razloga, ne da bi napačno uporabilo pravo, tožbo IH zavrnilo s sklepom, ki je v
preostalem dovolj utemeljen.
Ta sklep se ne more ovreči le zaradi okoliščine, ki jo navaja IH, da je bil izpodbijani sklep sprejet kljub sodbi Sodišča
prve stopnje, v kateri je Komisiji naložilo plačilo odškodnine za škodo, ki se je med drugim nanašala na stroške, ki jih je
priglasila nasprotna stranka v okviru pritožbe pred varuhom človekovih pravic (sodba z dne 17. marca 2005 v zadevi AFCon Management
Consultants in drugi proti Komisiji, T‑160/03, ZOdl., str. II‑981, točke od 104 do 107).
Iz tega sledi, da je treba pritožbo zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija predlagala, naj se IH naloži plačilo stroškov, in ker ta
s pritožbenimi razlogi ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1)
Pritožba se zavrne.
2)
Internationaler Hilfsfonds eV se naloži plačilo stroškov.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina.