CELEX: 62006TJ0155
Verseny
Erőfölénnyel való visszaélés
Üvegvisszaváltó automaták piaca
Az EK 82. cikknek és az EGT-Megállapodás 54. cikkének a megsértését megállapító határozat
A versenytársak piacról történő kiszorítását célzó stratégia részét képező kizárólagossági megállapodások, mennyiségi kötelezettségvállalások és hűségárengedmények
Bírság
Arányosság

A jogvita alapját képező tényállás
A Tomra Systems ASA a Tomra‑csoport anyavállalata. A Tomra Europe AS koordinálja a csoport európai forgalmazó leányvállalatainak
tevékenységét. A jelen ügyben érintett forgalmazó leányvállalatok a németországi Tomra Systems GmbH, a hollandiai Tomra Systems
BV, az ausztriai Tomra Leergutsysteme GmbH, a svédországi Tomra Systems AB és a norvégiai Tomra Butikksystemer AS (a továbbiakban
a Tomra Systems ASA‑val és a Tomra Europe AS‑szal együttesen: felperesek). A Tomra‑csoport üvegvisszaváltó automatákat – vagyis
a bejövő üveget meghatározott paramétereik, például alakjuk és/vagy vonalkódjuk alapján beazonosító és a vevőnek visszatérítendő
betéti díjat kiszámító üvegvisszaváltó gépeket – gyárt. Ezen túlmenően az üvegvisszaváltó automatákhoz kapcsolódó szolgáltatásokat
nyújt az egész világon. A Tomra‑csoport 2005‑ben 300 millió euró hozzávetőleges forgalommal rendelkezett, és 1900 munkavállalót
foglalkoztatott.
2001. március 26‑án az Európai Közösségek Bizottságához panasz érkezett a Prokent AG‑tól, amely szintén a használt betétdíjas
üvegek gyűjtése, és az ehhez kapcsolódó termékek és szolgáltatások ágazatában tevékenykedő német társaság. A Prokent annak
vizsgálatára kérte a Bizottságot, hogy a felperesek visszaéltek‑e erőfölényükkel, azáltal hogy megakadályozták piacra jutását.
2001. szeptember 26‑án és 27‑én a Bizottság vizsgálatokat tartott a németországi Tomra Systems GmbH és a hollandiai Tomra
Systems BV helyiségeiben. Az Európai Szabadkereskedelmi Társulás (a továbbiakban: EFTA) Felügyeleti Hatósága a Bizottság kérelmére
vizsgálatokat végzett a norvégiai Tomra Systems ASA és leányvállalatai helyiségeiben. Ezt követően a Bizottság információt
kért a Tomra System ASA‑tól, továbbá több versenytársától és vevőjétől az [EK 81.] és [EK 82.] cikk végrehajtásáról szóló
első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.)
11. cikke alapján.
A Bizottsághoz címzett 2002. december 23‑i levelükben a felperesek kijelentették, hogy megszüntetik a kizárólagossági megállapodásokat,
és abbahagyják a törzsvásárlói árengedmények alkalmazását.
2004. március 30‑án a felperesek jogtanácsosa a Tomra‑csoport versenynek való megfelelőségét célzó, 2004. április 1‑jétől
alkalmazandó programot terjesztett elő.
2004. szeptember 1‑jén a Bizottság kifogásközlést intézett a Tomra Systems ASA‑hoz, a Tomra Europe AS‑hoz és a Tomra‑csoportnak
az Európai Gazdasági Térségről (a továbbiakban: EGT) szóló megállapodás részét képező hat állam területén tevékenykedő leányvállalatához,
amelyre a felperesek 2004. november 22‑én válaszoltak. A szóbeli meghallgatásra 2004. december 7‑én került sor. 2005. április
19‑én a Bizottság további információt kért, aminek a felperesek 2005. április 25‑én és május 3‑án tettek eleget.

A megtámadott határozat
2006. március 29‑én a Bizottság az [EK] 82. cikk és az EGT‑Megállapodás 54. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban meghozta
a C (2006) 734 végleges határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat; e határozatról összefoglalót tettek közzé az
Európai Unió Hivatalos Lapjának
2008. augusztus 28‑i számában [C 219, 11. o.]). E határozatban megállapítja, hogy a felperesek az 1998 és 2002 közötti időszakban
megsértették a Szerződés 82. cikkét és az EGT‑Megállapodás 54. cikkét azzal, hogy kizárólagossági megállapodások, egyedi mennyiségi
kötelezettségvállalások és egyedi utólagos visszatérítési rendszerek alkalmazásával versenykorlátozó stratégiát valósítottak
meg az üvegvisszaváltó automaták német, holland, osztrák, ,svéd és norvég piacán, és ezáltal lezárták a versenyt a piacokon.
A –
Az érintett piac
Az érintett termékpiacot illetően a megtámadott határozat megállapítja, hogy a Bizottság értékelésében abból indult ki, hogy
egyrészt külön piaca van a visszaváltó gépeknek és egyéb felsőkategóriás rendszereknek, amely piac magában foglalja többek
között az olyan üvegvisszaváltó automatákat is, amelyek falon keresztül szerelhetők be és raktári kiszolgáló eszközökhöz csatlakoztathatók,
másrészt létezik olyan általános piac is, amely a felső‑ és alsókategóriás gépeket egyaránt felöleli. A Bizottság ugyanakkor
úgy határozott, hogy a piac tágabb meghatározását veszi elemzésének alapjául, mivel e meghatározás a felperesek számára kedvezőbb
adatokat eredményez.
Az érintett földrajzi piacot illetően a Bizottság megállapította a megtámadott határozatban, hogy a vizsgált időszakban a
versenyfeltételek nem voltak homogének az EGT területén, valamint hogy az érintett földrajzi piacok nemzeti szintűek.
B –
Erőfölény
A megtámadott határozatban a Bizottság – miután többek között megállapította, hogy a felperesek piaci részesedése az 1997
előtti időszakban Európában folyamatosan 70% felett volt, és hogy 1997‑től kezdve meghaladja a 95%‑ot, továbbá hogy a felperesek
piaci részesedése valamennyi érintett piacon a versenytársaik piaci részesedésének többszörösét képezi – arra a következtetésre
jut, hogy a Tomra‑csoport a Szerződés 82. cikkének és az EGT‑Megállapodás 54. cikkének értelmében erőfölényben lévő vállalkozás.
C –
Visszaélésszerű magatartás
A megtámadott határozat megállapítja, hogy a felperesek a csoportban úgy a magatartásukban, mint a társaság belső megbeszélései
során a verseny korlátozására irányuló, vagy azzal járó stratégiát valósítottak meg. A Bizottság kijelenti, hogy a felperesek
többek között úgy igyekeztek erőfölényüket és piaci részesedését megőrizni, hogy megakadályozták az új gazdasági szereplők
piacra lépését, gondoskodtak arról, hogy a versenytársak kisméretűek maradjanak, azáltal hogy növekedési lehetőségeiket korlátozták;
és végül meggyengítették és felszámolták őket felvásárlás útján vagy egyéb módon. E stratégiát a megtámadott határozat szerint
az 1998 és 2002 közötti időszakban a felperesek és meghatározott áruházláncok közötti kizárólagossági megállapodások, egyedi
mennyiségi kötelezettségvállalások és egyedi utólagos visszatérítési rendszerek formájában kötött 49 megállapodással hajtották
végre.
A megtámadott határozatból az is következik, hogy jóllehet a jelen esetben szereplő megállapodásokban, rendelkezésekben és
feltételekben különféle elemek találhatók, például az explicit vagy
de facto
kizárólagossági kikötések, a vevők által a szükségleteik jelentős részének megfelelő mennyiségek vásárlására vonatkozóan
tett kötelezettségvállalások vagy ígéretek, vagy az egyedi utólagos visszatérítési rendszerek, illetve ezek kombinációja,
ezeket a Bizottság szerint a felperesek arra irányuló általános üzletpolitikájával összefüggésben kell vizsgálni, hogy megakadályozzák
a létező és potenciális versenytársak piacra lépését, piacra jutását és növekedési lehetőségeit, és végül kiszorítsák őket
a piacról, ezáltal gyakorlatilag monopolhelyzetet teremtve.
Először is a megtámadott határozat szerint a kizárólagossági kikötések – mivel megkövetelik, hogy a vevők szükségleteiket
teljes egészében vagy jelentős részben kizárólag az erőfölénnyel rendelkező szállítótól fedezzék – jellegüknél fogva kiszorító
hatással bírhatnak. A jelen esetben tekintettel a felperesek piaci erőfölényére, és arra a tényre, hogy a teljes piaci keresletnek
– a megtámadott határozat szerint – jelentősnek tekinthető részére kizárólagossági kikötéseket alkalmaztak, a Bizottság arra
következtetett, hogy a felperesek által kötött kizárólagossági megállapodások alkalmasak voltak kiszorító hatás kifejtésére,
és erre ténylegesen sor is került, aminek következtében torzult a piac. Márpedig a megtámadott határozat megállapítja, hogy
a jelen ügyben nem állnak fenn olyan körülmények, amelyek kivételesen indokolhatnák a kizárólagosságot vagy a hasonló kikötéseket,
és hogy a felperesek nem igazolhatják költségmegtakarításra hivatkozva sem magatartásukat.
Ezután a megtámadott határozat hozzáteszi, hogy az olyan egyedi mennyiségek után nyújtott kedvezmények, amelyek teljesen vagy
majdnem teljesen megfelelnek a kereslet mennyiségnek, hatásukban megegyeznek az explicit kizárólagossági kikötésekkel, amennyiben
arra késztetik a vevőt, hogy szükségleteit teljes egészében vagy jelentős részben kizárólag az erőfölénnyel rendelkező szállítótól
vásárolja. Ugyanez vonatkozik a törzsvásárlói árengedményekre is, vagyis az olyan árengedményekre, amelyek feltétele, hogy
a vevő szükségleteit teljes egészében vagy jelentős részben az erőfölénnyel rendelkező szállítótól vásárolja. A Bizottság
számára nem döntő tényező a kérdéses megállapodások vagy feltételek kizárólagos jellegét illetően az, hogy a vásárolt mennyiségre
vonatkozó kötelezettségvállalást abszolút értéken vagy meghatározott százalékkal fejezik ki. A felperesek által kötött megállapodásokat
illetően a megtámadott határozat kifejti, hogy a mennyiségi célkitűzések egyéni kötelezettségeket jelentettek, amelyek minden
vevő számára – méretüktől és az általuk vásárolt mennyiségektől függetlenül – különbözőek voltak, és amelyek megfeleltek a
vevő szükségletei teljes egészének, vagy jelentős részének, sőt akár meg is haladták ezeket. A megtámadott határozat hozzáteszi,
hogy a felperesek stratégiájára, tárgyalásaira, ügyfeleinek tett ajánlataira vonatkozó dokumentumokból egyértelműen kitűnik
a felperesek arra irányuló üzletpolitikája, hogy vevőiket – különösen legfontosabb vevőiket – olyan megállapodásokra kötelezzék,
amelyek célja, hogy kizárják a piacról a versenytársakat és a növekedés bármiféle esélyét elvegyék tőlük. Figyelembe véve
az automatizált üvegvisszaváltást biztosító megoldások piacának jellegét és a termék speciális jellemzőit, különösen az egyes
vevők egy‑egy évre vonatkozó gépigényének átlátható és ésszerűen előrelátható szintjét, a Bizottság megállapította, hogy a
felperesek rendelkeztek az ahhoz szükséges piaci ismeretekkel, hogy reálisan felmérjék minden egyes vevő hozzávetőleges igényét.
Ezenkívül az árengedményekre vonatkozó gyakorlatot illetően a Bizottság megállapította a megtámadott határozatban, hogy az
árengedményeket minden egyes vevő esetében egyénre szabták, és a küszöbértékek megfeleltek a vevő szükségletei teljes egészének,
vagy jelentős részének. E küszöbértékeket a vevői szükségletekre vonatkozó becslésekre és/vagy a múltban vásárolt mennyiségekre
alapozták. Márpedig a vevők arra való ösztönzése, hogy kizárólag vagy szinte kizárólag a felperesektől vásároljanak, abban
az esetben különösen hatásos volt, amikor a küszöbértékeket – mint a felperesek által alkalmazottakat is – olyan rendszerrel
kapcsolták össze, amelynek alapján a kedvezmény vagy az előnyösebb kedvezményküszöb elérése a vevő minden vásárlására kedvezményt
biztosított az adott időszakban, nem kizárólag az adott küszöbértéket meghaladóan vásárolt mennyiségre. Utólagos rendszer
esetén az olyan vevőre, amely elkezdett a felperesektől vásárolni – ami a felperesek erős piaci helyzetére tekintettel igen
valószínű eset – erősen ösztönzőleg hat, hogy elérje a küszöbértéket, és így a felperesektől vásárolt mennyiségek árát csökkentse.
A megtámadott határozat szerint ezen ösztönző hatás annál erősebb volt, minél inkább megközelítette a vevő a kérdéses küszöbértéket.
Márpedig a Bizottság megállapította, hogy az utólagos visszatérítési rendszernek az olyan küszöbértékhez vagy küszöbértékekhez
való kapcsolása, amelyek teljesen vagy szinte teljesen megfeleltek a vevők szükségleteinek, jelentős mértékben ösztönözte
a vevőket arra, hogy az összes vagy szinte összes berendezést a felperesektől vásárolják, és mesterségesen megemelte a más
szállítóra való áttérés költségét, még kis mennyiségű egység beszerzése esetében is. A Bizottság ebből arra következtetett,
hogy az ítélkezési gyakorlattal összhangban a szóban forgó visszatérítési rendszerek a vásárlói hűség kialakítása eszközeinek
és ebből következően törzsvásárlói árengedményeknek minősülnek.
Végül a megtámadott határozat közli, hogy jóllehet – amint azt a Bíróság a Törvényszék T‑203/01. sz., Michelin kontra Bizottság
ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., II‑4071. o., – a továbbiakban: „Michelin II”‑ítélet – 239. pont)
és a Törvényszék T‑219/99. sz., British Airways kontra Bizottság ügyben 2003. december 17‑én hozott ítéletének (EBHT 2003.,
II‑5917. o., 293. pont) alapjául szolgáló ügyekben kimondta – az EK 82. cikkben meghatározott visszaélés megállapításához
elegendő annak bizonyítása, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás visszaélésszerű magatartása a verseny korlátozására irányul,
más szóval képes ilyen hatást kifejteni, a Bizottság elemzésének elkészítésekor számításba vette a felperesek magatartásának
az üvegvisszaváltó automaták piacára gyakorolt valószínű hatását. Ezzel kapcsolatban a megtámadott határozat megállapítja,
hogy a vizsgált időszakban, azaz 1998‑tól 2002‑ig a felperesek piaci részesedése mind az öt vizsgált nemzeti piacon végig
viszonylag állandó volt. Ezzel egy időben versenytársaik helyzete végig meglehetősen gyenge és változó volt. E versenytársak
egyike – amely fejlődött – kilépett a piacról 2003‑ban, miután sikerült 2001‑ben a német piacon 18%‑os piaci részesedést elérnie.
A felperesek felvásárlás útján állította félre azokat a versenytársait – például a Haltont és az Eleikót –, amelyek annak
jeleit mutatták, hogy megvan a lehetőségük és képességük nagyobb piaci részesedést szerezni. Ráadásul a felperesek versenykorlátozó
stratégiája – ahogyan azt az 1998 és 2002 közötti teljes időszakban végrehajtották – hatásos volt, amint azt a kötött piaci
részesedések közötti arány és a piaci szereplők eladási értékeinek változásai is jelzik. Ezenfelül a megtámadott határozat
értelmében egyes vevők a felperesekkel kötött kizárólagossági megállapodásuk lejárta után többet kezdtek el vásárolni a versenytársak
termékeiből. A költséghatékonyság hiánya mellett – amely esetlegesen indokolhatná a felperesek magatartását – a jelen esetben
a fogyasztóknak sem származott ebből a magatartásból semmiféle előnye. A megtámadott határozatból így kitűnik, hogy a felperesek
által kínált üvegvisszaváltó automaták ára nem csökkent az értékesített mennyiségek emelkedése után, épp ellenkezőleg, a vizsgált
időszakban a felperesek gépeinek ára stagnált vagy emelkedett.
D –
Bírság
A megtámadott határozat megállapítja, hogy a felperesek által elkövetett visszaélés súlyának értékelésekor figyelembe kell
venni egyrészt azon tényt, hogy a felperesek a kérdéses magatartásokat tervszerűen, versenykizáró üzletpolitikájuk részeként
alkalmazták, másrészt e visszaélés földrajzi kiterjedését is, vagyis, hogy az az EGT részét képező öt állam, Németország,
Hollandia, Ausztria, Svédország és Norvégia területére terjedt ki. Ezzel ellentétben azon tényt is számításba kell venni a
Bizottság szerint, hogy a jogsértés nem mindig állt fenn minden vizsgált nemzeti piacon a vizsgált időszak egészében, és hogy
az egyes nemzeti piacokon belül a jogsértés intenzitása az idő folyamán változó lehetett.
E tekintetben a megtámadott határozat pontosítja a (394) preambulumbekezdésben, hogy a jogsértés a következő területeket és
időszakokat érinti:
–        Németország: 1998–2002
–        Hollandia: 1998–2002
–        Ausztria: 1999–2001
–        Svédország: 1999–2002
–        Norvégia: 1998–2001
A Bizottság megállapította, hogy súlyos jogsértés esete áll fenn, és a bírság alapösszegét az 1998 és 2002 közötti időszak
alapulvételével 16 millió euróban határozta meg. A bírság kiindulási összegét a jogsértés minden teljes évére vonatkozóan
10%‑kal emelte. Végül a megtámadott határozat megállapítja, hogy nem állnak fenn súlyosító vagy enyhítő körülmények.
A megtámadott határozat rendelkező része a következőképpen szól:
„1. cikk
A [felperesek] az 1998 és 2002 közötti időszakban megsértették az [EK] 82. cikket és az EGT‑Megállapodás 54. cikkét azzal,
hogy kizárólagossági megállapodások, egyedi mennyiségi kötelezettségvállalások és egyedi utólagos visszatérítési rendszerek
alkalmazásával versenykorlátozó stratégiát valósítottak meg az üvegvisszaváltó automaták [német, holland, osztrák, svéd és
norvég] piacán, és ezáltal lezárták a versenyt a piacokon.
2. cikk
A fenti említett jogsértés miatt a Bizottság a [felperesekre] egyetemlegesen 24 millió EUR bírságot szab ki.
[…]”

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2006. június 14‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek előterjesztették a jelen keresetet.
Mivel a Törvényszék tanácsainak összetétele megváltozott, és az előadó bírót az ötödik tanácshoz osztották be, következésképpen
a jelen ügyet e tanács elé utalták.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (ötödik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott. A Törvényszék a
2010. január 14‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a kérdéseire adott válaszaikat.
A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:
–        semmisítse meg a megtámadott határozatot:
–        másodlagosan törölje el vagy jelentős mértékben csökkentse a bírság összegét;
–        a Bizottság kötelezze a költségek – beleértve a felpereseknél a bírságfizetési kötelezettség biztosítása érdekében alapított
bankgaranciával kapcsolatban felmerült költségeket – megfizetésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről
A felperesek hat jogalapot terjesztenek elő. Az első öt jogalap lényegében a megtámadott határozat megsemmisítésére, a hatodik
jogalap a bírság eltörlésére vagy csökkentésére vonatkozik. Az első jogalap azon alapul, hogy a Bizottság nyilvánvalóan nem
helytálló és kevéssé megbízható bizonyítékot használt annak alátámasztására, hogy felperesek korlátozó stratégiát folytattak.
A második jogalap azon alapul, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát vétett azon megállapításában, amely szerint
a felperesek magatartása alkalmas volt a verseny kizárására, valamint hogy azt nem indokolta meg. A harmadik jogalap a Bizottság
arra vonatkozó értékelésében elkövetett mérlegelési hibákon alapul, hogy e magatartás valóban kizárta‑e a versenyt. A negyedik
jogalap a felperesek magatartása
per se
jogellenesnek való minősítésével elkövetett nyilvánvaló jogban való tévedésre vonatkozik. Az ötödik jogalap azon nyilvánvaló
hibán alapul, amelyet a Bizottság annak megállapításával vétett, hogy a nem kötelező erejű kötelezettségvállalások sérthetik
az EK 82. cikket. Végül a hatodik jogalap az arányosság elvének és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának a bírság kiszabásánál
való megsértésére vonatkozik.
I –
A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelmekről
A –
Az első jogalapról, amely a korlátozó stratégia megállapítására és a felperesek és ügyfeleik közötti bizonyos megállapodások
létezésének és tartalmának igazolására használt nyilvánvalóan nem helytálló és kevéssé megbízható bizonyítékokon alapul
E jogalap két részre osztható. Először is a felperesek arra hivatkoznak, hogy a megtámadott határozat nem tartalmaz olyan
megbízható bizonyítékokat, amelyek alátámasztanák, hogy a felperesek korlátozó stratégiát dolgoztak ki. Másodsorban a felperesek
előadják, hogy a megtámadott határozat nem helytálló és kevéssé megbízható bizonyítékokra alapozza a megtámadott határozat
által hivatkozott 49 megállapodásból legalább 26 megállapodás létezését és tartalmát.
1.     Az első részről, amely a korlátozó stratégia létezését alátámasztó megbízható bizonyítékok hiányán alapul
a)     A felek érvei
A felperesek elsősorban azt kifogásolják, hogy a Bizottság bizonyítékként használta fel belső levelezésüket. Ezzel kapcsolatban
arra hivatkoznak, hogy a Bizottság által összegyűjtött dokumentumok nem kapcsolódnak egymáshoz, és azokat teljes mértékben
kiragadták összefüggésükből. Ezenkívül a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta az azt tanúsító
bizonyítékokat, hogy a felperesek – épp ellenkezőleg – versenytársaikkal rendes versenyt kívántak fenntartani. A felperesek
arra hivatkoznak, hogy a megtámadott határozat nem veszi számításba a verseny jogszerű eszközeinek használatára irányuló szándékukat
kifejező dokumentumokat.
Másodsorban a felperesek megállapítják, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem vizsgálta azt a kérdést, hogy a Tomra‑csoport
sikeres volt‑e az üvegvisszaváltó automaták piacán 1998 és 2002 között, mivel 1997‑től 2001‑ig a „forradalmian új technológiával”
ellátott üvegvisszaváltó automaták egyedüli szállítója volt. A felperesek szerint mindez a megtámadott határozat megsemmisítését
eredményező hibát jelent: versenyelőnyüket technológiájuk jelentette, és ezen előnyt választották piaci működésük alapjául.
Harmadrészt a felperesek előadják, hogy az állítólagosan versenyellenes megállapodásokra mint a korlátozó stratégia bizonyítékaira
való hivatkozással a Bizottság önmagába visszatérő érvelést ad elő, mivel a megtámadott határozat más szakaszaiban a felperesek
korlátozó stratégiáját említi ugyanezen megállapodások versenyellenes jellegének alátámasztása céljából. Következésképpen
ugyanezen megállapodások nem szolgálhatnak a korlátozó stratégia bizonyítására. Még ha a Bizottság tudott is volna felhozni
példát az EK 82. cikket sértő megállapodásokra, továbbra is adós maradt volna annak magyarázatával, hogy e körülmény mennyiben
támasztja alá az 1998 és 2002 közötti időszakban a verseny kizárására irányuló, az egész vállalkozásra kiterjedő stratégiát.
Negyedrészt a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban egyrészt nem tekinti a jogsértés részének
a szabadalombitorlási eljárásaikat és a felvásárlásaikat, azonban másrészt ezen eljárásokat és felvásárlásokat a felperesek
által folytatott korlátozó stratégiát igazoló tényezőknek tekinti. Ugyanakkor a Bizottság egyetlen bizonyítékot sem szolgáltat
annak alátámasztására, hogy a felperesek szabadalmainak védelme, vagy a más társaságokkal folytatott együttműködésük, illetve
e társaságok felvásárlása a korlátozó stratégiát igazolnák. Különösképpen arra hivatkoznak a felperesek, hogy az állandó ítélkezési
gyakorlat szerint – amelynek értelmében az ipari tulajdonjogok fennállása nem sérti a versenyjogot – a szabadalmi jog vagy
más ipari tulajdonjog nemzeti bíróságok előtti érvényesítésének kezdeményezése nem sérti a közösségi versenyjogot, feltéve
hogy azt nem zaklatási céllal teszik.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
b)     A Törvényszék álláspontja
Először is meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat a (97) és azt követő preambulumbekezdéseiben összefoglalja, hogy
a Bizottság mit tekint a felperesek versenyellenes stratégiájának. A következőket állapítja meg ezzel kapcsolatban:
„A [Tomra‑csoport] stratégiája arra az üzletpolitikára épült, hogy igyekezzen erőfölényét és piaci részesedését megőrizni
azáltal, hogy […] megakadályozza a piacralépést; […] gondoskodik arról, hogy a versenytársak kicsik maradjanak, azáltal hogy
növekedési lehetőségeiket korlátozza; és […] végül meggyengíti és felszámolja a versenytársakat felvásárlás útján vagy másképpen,
[különösen] azokat a versenytársakat, amelyeknek a [Tomra‑csoport] megítélése szerint megvan a lehetőségük arra, hogy komolyabb
vetélytársakká váljanak. E cél elérése érdekében a [Tomra‑csoport] különféle versenyellenes magatartásokat folytatott, beleértve
a kizárólagossági megállapodásokat vagy előnyben részesített szállítói megállapodásokat, akárcsak az egyedi mennyiségi kötelezettségvállalásokat
és egyedi utólagos visszatérítési rendszereket tartalmazó megállapodásokat”.
A megtámadott határozat ezt követően kifejti, hogy „[a] [Tomra‑csoport] átfogó stratégiáját nem csupán a csoport által folytatott
különféle magatartások erősítik meg, hanem az is, hogy ezt részletesen meg is vitatták a csoporton belül számos alkalommal;
akár megbeszéléseken és konferenciákon, akár levélben, például e‑mailben”.
Meg kell állapítani tehát, hogy a Bizottság – miután megemlítette a felperesek által tanúsított versenyellenes magatartásokat –
helyesen vizsgálta a felperesek belső dokumentumait. E dokumentumok utalhatnak arra, hogy tervezték‑e a verseny kizárását,
vagy épp ellenkezőleg, más magyarázatot adhatnak a vizsgált magatartásokra. A jelen ügyben e belső levelezés alapján a Bizottság
a felperesek magatartásait összefüggésükben tudta kezelni, és alá tudta támasztani az e magatartásokra vonatkozó értékelését.
Ezenkívül hozzá kell tenni, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban tett következtetéseit egyetlen alkalommal sem csupán
valamely külön kiragadott dokumentumra, hanem különböző elemek sorára alapította.
Elsősorban azon állítást illetően, amely szerint a megtámadott határozat arra enged következtetni, hogy a Bizottság figyelmen
kívül hagyta a felpereseknek a verseny jogszerű eszközeinek használatára vonatkozó szándékát kifejező dokumentumokat, meg
kell jegyezni, hogy teljesen elfogadott, hogy a megtámadott határozat elsősorban a felperesek versenyellenes magatartásával,
és nem a jogszerű cselekményeikkel foglalkozik, mivel pontosan e magatartást kell a Bizottságnak bizonyítania. Mindamellett
hangsúlyozni kell, hogy a megtámadott határozat nem titkolja, hogy a felperesek egyes belső dokumentumai egyéb, a rendes verseny
fenntartását célzó – teljesen jogszerű – eszközöket is említenek (lásd például a megtámadott határozat (100) preambulumbekezdését).
Másodsorban a felperesek állítólagos technológiai előnyét illetően meg kell jegyezni, hogy ezen előny megtámadott határozatban
való említése semmilyen tekintetben nem befolyásolja a Bizottság következtetéseit. Ugyanis a felperesek nem bizonyítják, hogy
az általuk kifejlesztett technológia mely tekintetben szolgálhatna magatartásuk igazolására. Emellett, ha e technológia ténylegesen
oly mértékben meghaladja a versenytársaikét, hogy a vevők semmiképpen sem vásároltak volna utóbbiak termékeiből, még nehezebb
annak alátámasztása, hogy a felperesek miért folyamodtak mégis a kizárólagossági megállapodások, egyedi mennyiségi kötelezettségvállalások
és egyéb visszatérítési rendszerek alkalmazásához.
Harmadrészt a Bizottságnak a megtámadott határozatban szereplő, a versenyellenes megállapodások és a korlátozó stratégia közötti
kapcsolatra vonatkozó, állítólagosan önmagába visszatérő érvelését illetően meg kell jegyezni, hogy az állandó ítélkezési
gyakorlat szerint a visszaélés objektív fogalom, amely az erőfölényben levő vállalkozások olyan magatartására vonatkozik,
amely alkalmas arra, hogy befolyásolja a piac szerkezetét, ahol pontosan az érintett vállalkozás jelenlétének következtében
a verseny már meggyengült, és amelynek hatására a termékeknek és a szolgáltatásoknak a gazdasági szereplők általi teljesítésen
alapuló rendes versenyét jellemző eszközöktől eltérő eszközökkel korlátozzák a piacon még létező versenyszint fenntartását
vagy a verseny fejlődését (a Bíróság 85/76. sz., Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben 1979. február 13‑án hozott ítéletének
[EBHT 1976., 461. o.] 91. pontja és a Törvényszék T‑210/01. sz., General Electric kontra Bizottság ügyben 2005. december 14‑én
hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5575. o.] 549. pontja).
Ezen ítélkezési gyakorlat alapján a Bizottság a megtámadott határozat (107) és azt követő preambulumbekezdéseiben megállapította,
hogy a felperesek magatartása – amelyet összefüggésében és számos más tényezővel, köztük a felperesek belső dokumentumaival
együtt vizsgált – alkalmas volt a verseny korlátozására. Következésképpen a Bizottság – a felperesek által előadottakkal ellentétben –
semmilyen tekintetben sem kizárólag a felperesek szándékára vagy stratégiájára hagyatkozott a versenyjog megsértésére vonatkozó
következtetésének alátámasztása céljából.
Végül a szabadalombitorlási eljárásokkal és a felperesek felvásárlásaival kapcsolatban elegendő megjegyezni, hogy a megtámadott
határozat (106) és (107) preambulumbekezdése egyértelműen kimondja, hogy e magatartások nem képezik az erőfölénnyel való visszaélés
részét. Tehát pusztán olyan releváns tényekről van szó, amelyek lehetővé teszik a felperesek magatartásának összefüggésbe
helyezését, azonban semmilyen tekintetben nem befolyásolják a jogsértés megállapítását.
Ennélfogva el kell utasítani az első jogalap első részét.
2.     A második részről, amely a felperesek és az ügyfeleik közötti meghatározott megállapodások létezésének igazolására és tartalmának
meghatározására szolgáló nem helytálló és kevéssé megbízható bizonyítékokon alapul
E rész négy alrészre osztható. Az első alrész az 1998 előtti kizárólagossági megállapodásokra, a második alrész a felpereseket
„előnyben részesített, fő vagy elsődleges szállítóként” feltüntető megállapodásokra, a harmadik alrész az egyedi mennyiségi
kötelezettségvállalásokra és az egyedi utólagos visszatérítési rendszerekre, a negyedik alrész pedig a megtámadott határozatban
vizsgált öt ország közül négyet érintő azon szerződések egy részére vonatkozik, amelyeket a Bizottság a felperesek szerint
következetlenül értékelt.
a)     Az 1998 előtti kizárólagossági megállapodásokról
A felek érvei
A felperesek kiemelik azon tényt, hogy a huszonegy kizárólagossági megállapodásból kilenc megelőzi a megtámadott határozat
által vizsgált időszakot (1998–2002), ennélfogva nem járulhatott hozzá a versenytársak kiszorításához ebben az időszakban.
A felperesek arra a következtetésre jutnak, hogy e kilenc megállapodásra nem hivatkozhat a megtámadott határozat, és azoktól
el kell tekinteni a bírság kiszámításánál.
Még akkor is, ha a Bizottság ellenkérelmében azt állítja, hogy e megállapodások közül egyeseket nem vett figyelembe értékelésében,
a felperesek számára kérdéses, hogy a megtámadott határozat (296) preambulumbekezdésében miért szerepelnek úgy, mintha relevánsak
lennének.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
A Törvényszék álláspontja
Meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat (296) preambulumbekezdésében az EK 82. cikket és az EGT‑Megállapodás 54. cikkét
sértő megállapodásként feltüntetett kizárólagossági megállapodások közül kilenc (vagyis az AS Butikkdrift‑tel 1995‑re és 1996‑ra
vonatkozóan kötött megállapodás, a Kiwi Minipris Norge‑val 1996‑ra vonatkozóan kötött megállapodás, a Køff Hedmark‑kal 1996‑ra
vonatkozóan kötött megállapodás, a Rema 1000‑rel 1996‑ra vonatkozóan kötött megállapodás, az AKA/Spar Norge‑val kötött 1997.
augusztusi megállapodás, a Rewe Wieslochhal és a Rewe Hungennel 1997‑re vonatkozóan kötött megállapodás, a De Boer Unigróval
1997‑re vonatkozóan kötött megállapodás és a Samenwekende van den Broek Bedrijvennel 1997‑re vonatkozóan kötött megállapodás)
a megtámadott határozat által vizsgált időszakot (1998–2002) megelőző időszakot érint. Ennélfogva egyértelmű, hogy a Bizottság
e megállapodásoknak ebben a preambulumbekezdésben való említésével hibát követett el, amely körülményt a Bizottság egyébként
maga is elismer beadványaiban.
Mindamellett meg kell jegyezni, hogy egyfelől a bírság kiszámításánál 1998 előtti tényt nem vettek figyelembe, másfelől a
Bizottság – anélkül, hogy a felperesek azt cáfolnák – azt állítja, hogy az 1998 előtt alkalmazott megállapodásokat soha nem
vette figyelembe a felperesek versenytársak által nem megszerezhető keresleti részesedésének értékelésénél, és hogy ennélfogva
a felperesek korlátozó stratégiájára vonatkozó megállapítások e kilenc megállapodástól teljes mértékben függetlenek.
A megtámadott határozat egészében történő olvasata (lásd például a megtámadott határozat (134), (159), (166), (242), (264),
(269), (394), (417) és (418) preambulumbekezdését) lehetővé teszi minden kétség elkerülését e tekintetben, valamint annak
megállapítását is, hogy a Bizottság semmikor sem vett figyelembe 1998 előtti jogsértést. Következésképpen e kifogást nem lehet
elfogadni.
b)     A felpereseket „előnyben részesített, fő vagy elsődleges szállítóként” feltüntető megállapodásokról
A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság „automatikusan” kizárólagossági megállapodásoknak minősítette azon megállapodásokat,
amelyekben az ügyfél a felperesek „előnyben részesített, fő vagy elsődleges szállítóként” való megtartására vállalt kötelezettséget,
jóllehet e megfogalmazás túl homályos ahhoz, hogy a szerződések joga szerint kizárólagosnak lehessen minősíteni e megállapodásokat.
Ráadásul a Bizottság annak ellenére minősítette kizárólagosnak azokat, hogy a szóban forgó ügyfelek a felperesek versenytársaitól
az állítólagos kizárólagossági szerződés időtartama alatt vettek üvegvisszaváltó automatákat, továbbá ugyanezen ügyfelek megerősítették,
hogy a megállapodások valójában nem voltak kizárólagosak.
A felperesek szerint a Bizottság a megtámadott határozatban nem elemzi azt a kérdést, hogy keletkezett‑e a szerződések nemzeti
joga szempontjából végrehajtható kizárólagos jog. A megtámadott határozat valójában egyáltalán nem tartalmazza a szerződések
nemzeti szabályozáson alapuló elemzését. A megtámadott határozat és a Bizottság által annak elfogadását megelőzően küldött
információkérések ugyanúgy kezelik a kötelező és végrehajtható szerződéses kötelezettséget nem keletkeztető homályos megállapodásokat
és a formaszerű végrehajtható szerződéseket. A felperesek előadják, hogy mindez érthetőnek tűnik valamely, az EK 81. cikk
szerinti kartell esetében, azonban nem az valamely, az EK 82. cikk szerinti kizárólagossági megállapodás keretében. Ha a kizárólagossági
kötelezettség betartását nem lehet a szerződések nemzeti joga alapján kikényszeríteni, az sem a versenytársakat nem akadályozza
meg a vevőnek való eladásban, sem a vevőket az ajánlat elfogadásában. Hasonlóképpen, előzetes elrettentő hatást sem gyakorolhat
a vevőkre.
A megtámadott határozat továbbá olyan irreleváns bizonyítékokra hivatkozik a dokumentumok szerződéses jellegére vonatkozó
megállapításainak alátámasztása céljából, mint például a felperesek belső memorandumai, sajtóközlemények vagy a Tomra‑csoport
éves jelentése, amelyek ez utóbbi egyoldalú nyilatkozatait képezik, amelyeket a vevő nem hagyott jóvá. A Bizottság nem végezte
el e nyilatkozatok hatályos nemzeti jogra tekintettel való bizonyító erejű elemezését.
Végül a felperesek előadják, hogy a Superunie (Hollandiában 2001‑ben kötött megállapodás) és az ICA/Hakon (Svédországban és
Norvégiában, a 2000–2002 közötti időszakra vonatkozóan kötött megállapodás) beszerző csoporttal külön‑külön kötött megállapodás
jogilag nem kötelezte e csoportok tagjait arra, hogy az üvegvisszaváltó automatákat kizárólag tőlük szerezzék be, és nincs
bizonyíték arra, hogy e megállapodások fokozottan „nyomást gyakoroltak volna, vagy erős ösztönzést jelentettek volna” arra
vonatkozóan, hogy a független kiskereskedők valamennyi üvegvisszaváltó automatájukat tőlük szerezzék be.
Különösképpen a Superunie‑vel kötött megállapodást illetően a felperesek előadják, hogy a megtámadott határozat nem szolgáltat
bizonyítékot annak alátámasztására, hogy e megállapodás kötelezhette volna a független üzleteket – a Superunie tagjait ‑ arra,
hogy 130 üvegvisszaváltó automatát vásároljanak a felperesektől. E tekintetben a Bizottság mintha inkább megfordítaná a bizonyítási
terhet azon állításával, hogy „nincs arra utaló bizonyíték, hogy az egyéni tagok nem érezték [a megállapodás] kötelező erejét
[…]”. Ha a tagok jobb üzletet köthettek volna a felperesek valamely versenytársával, a felperesek szerint a Bizottság nem
próbálta volna megmagyarázni, hogy a tagok mégis miért tőlük vásároltak a csoportjuk központi szintjével kötött, nem kötelező
erejű megállapodás alapján.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
A Törvényszék álláspontja
Mindenekelőtt cáfolni kell a felperesek azon állítását, amely szerint a Bizottság „automatikusan” kizárólagossági megállapodásoknak
tekintette azon megállapodásokat, amelyekben az ügyfél a felperesek „előnyben részesített, fő vagy elsődleges szállítóként”
való megtartására vállalt kötelezettséget. A megtámadott határozat (114)–(122), (286) és azt követő preambulumbekezdései egyébiránt
ennek ellenkezőjét tanúsítják, mivel részletesen megmagyarázzák a Bizottság álláspontját és ezzel kapcsolatban tett megállapításait.
Ezenkívül, jóllehet igaz, hogy meghatározott ügyfelek az „előnyben részesített szállítói” szerződésekbe olyan kikötést kívántak
belefoglalni, amelynek alapján kipróbálás céljából vásárolhattak a versenytársak gépeiből, mindez megerősíti azon megállapítást,
amely szerint e szerződéseket kizárólagosnak szánták, és a versenytársak gépeinek megvásárlására vonatkozó lehetőség csupán
e gépek kipróbálására korlátozott kivétel volt.
Ezen túlmenően a Bizottság a megtámadott határozatban a felek szándékára vonatkozó, rendelkezésre álló bizonyítékok alapján
minősítette kizárólagosnak az „előnyben részesített szállítói” szerződéseket. E bizonyítékok tanúsítják, hogy e szerződések
a kizárólagosságra irányultak, és kizárólagossági megállapodásként értelmezték őket függetlenül a nemzeti szerződési jog szerinti
végrehajthatóság kérdésétől.
A Royal Aholddal kötött szerződés például „elsődleges szállítónak” minősíti a Tomra‑csoportot. A Tomra Systems ASA elnöke
ugyanakkor az ezen ügyféllel folytatott tárgyalások során a következőket jelentette ki (lásd a megtámadott határozat (139) preambulumbekezdését
és a 267. oldalon található lábjegyzetet):
„[e]nnélfogva számunkra az lenne az előnyös, ha a [Tomra‑csoportot] az Ahold világszerte „kizárólagos” szállítójának neveznék
az üvegvisszaváltó automatákhoz kapcsolódó szolgáltatások terén. A »kizárólagostól« eltérő kifejezéseket is ki lehet találni
a felek alapvető szándékának kifejezése céljából. Mindazonáltal – függetlenül a kifejezés választásától – a megállapodás tárgyalása
során mindig is képviselt álláspontunk szerint a [Tomra‑csoportnak] jogosultnak kell lennie a gépek beszerelésére […] minden
új, üvegvisszaváltó automatát igénylő üzletben és […] a fennálló megállapodások lejárta után a jelenleg üvegvisszaváltó automatával
más szállító által ellátott üzletben”.
A felperesek arra vonatkozó állítását illetően, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem elemezte a szerződések kizárólagosságát
az alkalmazandó nemzeti szabályozás alapján, emlékeztetni kell arra, hogy az EK 82. cikk szerinti erőfölénnyel való visszaélésnek
valamely erőfölényben lévő vállalkozás magatartása esetében való megállapításához nem szükséges, hogy a vállalkozás e magatartása
formális kötelezettséget rójon a vevőkre. Elegendő, ha e magatartás arra ösztönzi a vevőket, hogy ne térjenek át más versenytárs
szállítóra, és szükségleteik egészét vagy jelentős részét kizárólag az említett vállalkozástól szerezzék be (a Bíróság 85/76. sz.,
Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben 1979. február 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1979., 461. o.] 89. és 90. pontja).
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az érintett megállapodások gyakran nem csupán a kérdéses vevő „előnyben részesített,
fő vagy elsődleges szállítójának” minősítették a [Tomra‑csoportot], hanem mennyiségi kötelezettségvállalásokat vagy meghatározott
mennyiség vásárlásától függő utólagos fokozatos árengedményeket is tartalmaztak. Például a Royal Ahold holland csoporttal
és Svédország és Norvégia tekintetében az ICA/Hakon/Aholddal a 2000 és 2002 közötti időszakra kötött megállapodások ilyen
jellegűek.
Végül a felperesek és az olyan beszerzőközpontok között kötött megállapodásokkal kapcsolatban, mint amilyen a Superunie és
az ICA/Hakon, meg kell állapítani, hogy egyrészt a felperesek nem vitatják, hogy e megállapodások az azokat aláíró beszerzőközpontok
vonatkozásában kötelező erővel bírtak, másrészt hogy annak eldöntése, hogy azok befolyásolták‑e ezen beszerzőközpontok tagjainak
vásárlói magatartását is, nem függ formális elemzéstől.
Ugyanis a Bizottsághoz hasonlóan meg kell jegyezni, hogy amikor a valamely szerződésben kikötött feltételek meghatározott
célmennyiségeknek a központ egésze általi megvásárlásától függnek, az ilyen típusú szerződésre vonatkozó tárgyalásban benne
rejlik, hogy e szerződés a központ tagjait a meghatározott célkitűzés elérése érdekében vásárlásra fogja ösztönözni.
Ezenfelül azon körülmény, hogy az ICA Ahold/Hakonnal kötött szerződésben meghatározott vásárlási célkitűzést elérték (a megtámadott
határozat (171) preambulumbekezdése), igazolja, hogy a központi beszerzőcsoport milyen mértékben tudta befolyásolni a független
kiskereskedők magatartását.
A Superunie‑val kötött megállapodás ráadásul kifejezetten említette az egyes tagokat és az általuk külön‑külön megvásárolandó
gépek számát.
Végül – amint azt a Bizottság helyesen állapította meg – hangsúlyozni kell, hogy az ügy iratai több helyen ténylegesen arra
utalnak, hogy a megállapodás betartását szigorúan felügyelték, és nyomást gyakoroltak a független forgalmazókra.
E tekintetben meg kell említeni például a Tomra Europe által 2000. október 13‑i megállapodással kapcsolatban az ICA Aholdnak
írt 2001. február 16‑i levelet, amely a felperesek aggodalmát fejezi ki az ICA megállapodás szerinti beszerzéseinek ritmusát
illetően, és emlékeztet arra, hogy az ICA „kötelezettséget vállalt arra, hogy központi szinten mindent megtesz annak érdekében,
hogy támogassa a [Tomra‑csoportot] teljes üzlethálózatában, és hogy a franchise vevőit a régi gépek kicserélésére és e megállapodás
teljes mértékben való betartására ösztönözze”. A levél megállapítja, hogy az ICA központi támogatása „ez idáig nyilvánvalóan
nem volt hatékony”, és hogy az ICA nem a kellő mértékben tájékoztatott a franchise vevői tekintetében a megállapodás alapján
tett ösztönző lépésekről. A Tomra Europe felhívja az ICA‑t, hogy a terv megállapodásnak megfelelő végrehajtása érdekében sürgősen
intézkedjen.
A fentiekre tekintettel tehát el kell utasítani a felperesek e kifogását.
c)     Az egyedi mennyiségi kötelezettségvállalásokról és az egyedi utólagos visszatérítési rendszerekről
A felek érvei
A felperesek előadják, hogy egyáltalán nem nyert bizonyítást, hogy pontosan fel tudták mérni a vevők szükségleteit.
Elsősorban arra hivatkoznak, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban elismeri, hogy a vevők nem tájékoztatták őket az
üvegvisszaváltó automatákra vonatkozó vonatkozó teljes vagy szinte teljes szükségletükről a szerződés időtartama alatt.
Másodsorban előadják, hogy jóllehet az üvegvisszaváltó automaták iránti kereslet – amint a megtámadott határozat megállapítja –
nem volt folyamatos és egyenletes, a valamely vevő által az előző évben vásárolt üvegvisszaváltó automaták száma alapján a
felperesek nem tudták felmérni az adott vevő következő évre vonatkozó teljes vagy szinte teljes keresletét.
A felperesek továbbá vitatják a Bizottság azon állítását, amely szerint az egyes vevők kereslete könnyen előrelátható, „mivel
azt a kötelező betétdíjas rendszerek bevezetése hozza létre, illetve növeli”. Ezzel összefüggésben a felperesek megállapítják,
hogy az állítólagos jogsértésekkel érintett öt tagállam közül egyik sem vezette 1998 és 2002 között a kötelező betétdíjas
rendszert.
Harmadrészt Bizottság közvetetten elismerte, hogy a felperesek nem tudták felmérni vevőik üvegvisszaváltó automaták iránti
teljes vagy szinte teljes szükségletét, mivel üzleti titokra hivatkozással minden olyan számadatot törölt a megtámadott határozat
egészéből, amely közvetlenül vagy közvetetten utalhat az üvegvisszaváltó automaták múltbeli éves beszerzéseire.
Végül a felperesek azt állítják, hogy a mennyiségi kötelezettségvállalások és célkitűzések ritkán egyeztek a vevők tényleges
vásárlásaival. A tényleges vásárlások vagy jóval alacsonyabbak, vagy jóval magasabbak voltak a hivatkozott mennyiségekre vonatkozó
kötelezettségvállalásnál, miközben a vevők a versenytársaiktól is vásároltak üvegvisszaváltó automatákat. Ezen állítás alátámasztására
a felperesek benyújtottak egy közgazdászok által elkészített jelentést, amely ismerteti az egyes releváns vevők által teljesített
tényleges beszerzéseket, és azokat összehasonlítja a hivatkozott mennyiségekre vonatkozó kötelezettségvállalásokkal.
A felperesek megállapítják, hogy e jelentés empirikus megállapításai tanúsítják, hogy az üvegvisszaváltó automatákra vonatkozó
tényleges beszerzések rendszeresen meghaladták a szerződésben kikötött mennyiségeket. Mindez azt a tényt igazolja, hogy a
felperesek „forradalmian új technológiát” tudtak kínálni, amellyel a vevők mindenképpen rendelkezni kívántak üzleteikben.
Ugyanakkor ez nincs összhangban a megtámadott határozat azon részével ((123) preambulumbekezdés), amely szerint a megállapodásokban
előírt vásárlások „teljesen vagy szinte teljesen” megfeleltek az üvegvisszaváltó automaták azon mennyiségének, amelyet a vevők
a szerződéses időtartam alatt végül megvettek.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
A Törvényszék álláspontja
Az egyedi mennyiségi kötelezettségvállalásokat és az egyedi utólagos visszatérítési rendszereket illetően a felperesek előadják,
hogy semmi sem bizonyítja, hogy pontosan fel tudták volna mérni a vevők üvegvisszaváltó automaták iránti szükségletét. A felperesek
szerint az ilyen magatartások jogellenessége a vevők szükségletének felmérésére vonatkozó szállítói képességtől függ.
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban valóban úgy tekintette, hogy a mennyiségi kötelezettségvállalásokat
és a visszatérítési rendszereket minden egyes vevő esetében egyedileg határozták meg, és a küszöbértékek az adott vevő teljes
szükségletéhez vagy szükségletének jelentős részéhez igazodtak (lásd például a megtámadott határozat (319) preambulumbekezdését).
Ennélfogva – amint a felperesek is teszik – kijelenthető, hogy a megtámadott határozat a mennyiségi kötelezettségvállalásokra
és a visszatérítési rendszerekre vonatkozó megállapításokat illetően azon körülményre támaszkodik, hogy a felperesek az egyes
vevők szükségleteinek ismeretében még hozzá is tudták igazítani az adott vevőhöz az ilyen típusú megállapodásokat. Márpedig
a felperesek érve azon alapul, hogy valójában nem tudták pontosan felmérni a vevők szükségleteit, és hogy a Bizottság ennélfogva
nem beszélhet egyénre szabott megállapodásokról. Meg kell tehát vizsgálni, hogy a Bizottság e tekintetben hibázott‑e.
Először is meg kell állapítani, hogy az ügyfél néha közölte várható jövőbeli szükségletét, mint például a Rimi Svenskával
kötött megállapodás keretében is. Ezenfelül a felperesek a kifogásközlésre adott válaszukban arra hivatkoznak, hogy a szerződés
tárgyalási szakaszában „elfogadott és szükséges [volt], hogy a két fél hozzávetőlegesen ismerje a mennyiséget, vagyis azon
egységek számát, amelyek a szerződés tárgyát képezhetik”.
Másodsorban téves a felperesek azon állítása, amely szerint a Bizottság azt állapította meg, hogy a célkitűzéseket kizárólag
a korábbi vásárlások alapján határozták meg. Ellenkezőleg, a Bizottság a megtámadott határozatban – helyesen – úgy tekintette,
hogy az üvegvisszaváltó automaták piacának jellemzőire tekintettel az egyes vevők keresletét viszonylag könnyen fel lehet
mérni. A felperesek különböző tényezőkre támaszkodhattak vevőik jövőbeli szükségleteinek felmérése céljából: maguk a vevők
által szolgáltatott információkra, a vevők előző évi vagy a korábbi évekbeni vásárlásaira, a leginkább releváns tényezőkre
(az üzletek száma és mérete, a betétdíjas rendszer fennállása vagy előrelátható bevezetése) vonatkozó nyilvánvaló adatokra,
és a saját maguk által alapos piaci ismereteik alapján elkészített piaci tanulmányokra (lásd a megtámadott határozat (298) preambulumbekezdését).
Különösen a felperesek azon érvét illetően, mely szerint a megtámadott határozattal érintett öt ország közül egyik sem vezette
be a kötelező betétdíjas rendszert 1998 és 2002 között, meg kell állapítani, hogy az üvegvisszaváltó automaták iránti kereslet
a betétdíjas rendszer bevezetésének kilátásba helyezésekor növekedett, ahogyan például Németországban is a 2000 és 2001 közötti
időszak során, jóllehet ténylegesen csupán 2002 végén vezették be a rendszert (lásd a megtámadott határozat (188), (219) és
(221) preambulumbekezdését). Ugyanígy az „önkéntes” üvegvisszaváltó rendszerek – amilyen a norvég rendszer is – szintén nyilvánvaló
és előrelátható hatással voltak az üvegvisszaváltó automaták iránti keresletre (lásd a megtámadott határozat (242) preambulumbekezdését).
Ebből következik, hogy a felperesek érvével ellentétben a „nem folyamatos és egyenletes” keresletet mindezek ellenére – ahogyan
a jelen ügyben is – könnyen fel lehet mérni előre.
A megtámadott határozatban a vevők versenytárs szállítóktól való vásárlásokra vonatkozó információinak bizalmas kezelését
illetően meg kell jegyezni, hogy e körülmény alapján nem lehet arra következtetni, hogy a felperesek nem tudták felmérni vevőik
keresletét. A vevők bizalmas kezelés iránti kérelem pusztán arra utal, hogy nem kívánták a felperesek tudomására hozni a versenytársaknál
lebonyolított beszerzéseiket.
Végül az állítólagos mennyiségi kötelezettségvállalások és a vevők tényleges beszerzései közötti rendszerszerű kapcsolat hiányát
illetően meg kell állapítani, hogy a felperesek által benyújtott tanulmány a megtámadott határozat téves értelmezésén alapul.
Ugyanis a megtámadott határozat azt állapítja meg, hogy a szóban forgó szerződések általában a vevők adott szerződéses időszakban
felmerült tényleges szükségleteik egészének, vagy jelentős részének feleltek meg, és nem azt, hogy a kikötött mennyiségekre
vonatkozó kötelezettségvállalásoknak pontosan meg kellett egyezniük az utólagosan megállapított teljes tényleges kereslettel
(lásd a megtámadott határozat (102), (108), (123), (124) és (127) preambulumbekezdését).
Ezenfelül a megtámadott határozat kifejti, hogy amikor a megállapodásokban előírt célkitűzések nem feleltek meg a vevő teljes
szükségletének, az adott vevő teljes keresletének legalább 75–80%‑a közötti értékeknek felel meg (lásd például a megtámadott
határozat (159) preambulumbekezdését).
Mindenesetre meg kell állapítani, hogy úgy tűnik, hogy a felperesek által előterjesztett statisztikai tanulmány megerősíti
a megtámadott határozat alapjául szolgáló megállapításokat. Ugyanis a felperesek által utólag elvégzett elemezés lényegében
azt tanúsítja, hogy a ténylegesen vásárolt mennyiségek legtöbbször csekély mértékben haladják meg a mennyiségi kötelezettségvállalásokban
előírt mennyiségeket. E megállapítást alátámasztja a Bizottság által benyújtott, a mennyiségi kötelezettségvállalásokat és
a célzott visszatérítéseket a vevők tényleges vásárlásaival összehasonlító táblázat.
A fenti megfontolásokra tekintettel e kifogást is el kell utasítani.
d)     Meghatározott, Németország, Hollandia, Svédország és Norvégia területén kötött szerződések értékeléséről
A felperesek arra hivatkoznak, hogy azon öt országból, amelynek területén a jogsértést elkövették, négy ország esetében a
megtámadott határozatban hivatkozott szerződések többségét következetlenül értékelték. E szerződéseket tehát a Bizottságnak
nem kellett volna figyelembe vennie, és ez önmagában kellőképpen indokolja a megtámadott határozat megsemmisítését. A felperesek
nem kifogásolják az Ausztriára vonatkozó szerződések elemzését. A kereset első jogalapja tehát nem érinti e piacot.
A továbbiakban tehát meg kell vizsgálni a Németországra, Hollandiára, Svédországra és Norvégiára vonatkozó szerződésekkel
kapcsolatos kifogásokat.
Németország
A felperesek előadják, hogy a Bizottság által hivatkozott, Németországot érintő megállapodások több mint fele nem létezett
vagy nem tartalmazott semmilyen kizárólagosságra, mennyiségi kötelezettségvállalásokra vagy utólagos visszatérítésekre vonatkozó
kikötést.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
–       Edeka Bayern‑Sachsen‑Thüringen (1998–1999)
A felperesek azt állítják, hogy e szerződés nem volt kizárólagos, és csupán azt írta elő, hogy a vevő az üvegvisszaváltó automatákat
elsődlegesen tőlük szerezze be. Mindamellett a vevő jogosult volt a versenytársak gépeinek kipróbálására, és – amennyiben
jelentős előnyt nyújtottak – azok megvásárlására.
A felperesek hozzáteszik, hogy a Bizottság nem bizonyítja, hogy a megállapodást kizárólagosnak lehetne minősíteni.
Meg kell állapítani ‑ a felperesek állításaival ellentétben ‑, hogy a megállapodást már eredetileg is kizárólagossági megállapodásként
hozták létre. Ezen érvet alátámasztja a két társaság közötti szóbeli megállapodás, amelynek tartalmát a Tomra‑csoport német
leányvállalatán belül e‑mailben tették közzé.
Ezenkívül hangsúlyozni kell, hogy a vevő egy nem kizárólagos megállapodás esetében szabadon hozza meg döntéseit, és bármely
versenytárstól vásárolhat. A vevőnek általában nem kell bizonyítania – a jelen esettel ellentétben – , hogy a versenytárs
„jelentős előnyt” kínál.
Az arra alapított érvet illetően, hogy a megállapodás szerint az Edeka Bayern‑Sachsen‑Thüringen valóban kipróbálhatja a felperesek
versenytársainak termékeit, úgy kell tekinteni, hogy a vevőnek ahhoz, hogy új szállítótól rendeljen gépeket, előzetesen meghatározott
ideig ki kellett próbálnia azokat; a kizárólagossági időszak tehát nem összeegyeztethetetlen a versenytársak gépeinek kipróbálására
vonatkozó jog fenntartásával. Egyébiránt egy nem kizárólagos szerződés főszabályként nem tartalmaz ilyen kikötést.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy – amint arra a Bizottság helyesen mutatott rá – a szerződések főszabály szerint nem tartalmaznak
a vevő vásárlási döntéseit behatároló vagy irányító kikötéseket. Ugyanis az olyan rendelkezésekre, mint amilyen a vevőnek
a versenytársak gépeinek meghatározott időtartamban való kipróbálására biztosított lehetőség, vagy a versenytársaktól való
vásárlást jelentős előny esetében engedélyező kikötés, nem lehet annak igazolása céljából hivatkozni, hogy a megállapodás
nem kizárólagos.
Ennélfogva e kifogást el kell utasítani.
–       Edeka Handelsgesellschaft Hessenring (1999)
A felperesek vitatják az 1999. évi megállapodás Bizottság általi elemzésének módját arra hivatkozva, hogy nincs bizonyíték
azon állítás alátámasztására, amely szerint az állítólagos 0,5%‑os egyéni visszatérítéshez szükséges 2 millió német márka
(DEM) küszöbérték a vevő teljes vagy szinte teljes szükségletén alapuló, egyedi visszatérítési rendszer részét képezte. A
felperesek hozzáteszik, hogy az Edeka Handelsgesellschaft Hessenring nem érte el e küszöbértéket 1999‑ben. Ennek megfelelően
a vásárlások értékétől függő e visszatérítési kikötés – még ha létezett is volna – nem lett volna alkalmazható.
Ezzel összefüggésben meg kell jegyezni a felperesekhez hasonlóan, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban valóban nem
bizonyítja, hogy az Edeka Handelsgesellschaft Hessenringgel kötött megállapodás a vevő teljes vagy szinte teljes szükségletén
alapuló, egyedi visszatérítési rendszert képezett. Más információk hiányában úgy tűnik, hogy azon tény, hogy az Edeka Handelsgesellschaft
Hessenring nem vásárolt termékeket a visszatérítésben való részesüléshez szükséges meghatározott küszöbértéket meghaladó értékben,
megerősíti e körülményt.
Mindamellett hangsúlyozni kell, hogy jóllehet a Bizottság nem bizonyította, hogy a megállapodást a vevőkre szabták, nem tagadható,
hogy mindenképpen fokozatos és utólagos visszatérítést biztosító megállapodásról van szó. Ezenkívül meg kell állapítani, hogy
a Bizottság – anélkül, hogy a felek azt vitatnák – azt állítja, hogy azokban az esetekben, amikor a vevő a küszöbértéknél
alacsonyabb mennyiséget vásárolt, a „kötött részesedés[be]” kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozásnál a megállapodás időtartama
alatt ténylegesen vásárolt mennyiségeket számította be.
Ennélfogva a felperesek e kifogását nem lehet elfogadni.
–       Edeka Baden‑Würtemberg (2000)
A felperesek előadják, hogy a szóban forgó szerződést nem lehet kizárólagosnak minősíteni. Álláspontjuk szerint az Edeka üzleteinek
1,7%‑ára vonatkozó megrendelés‑visszaigazolásról van szó. A megállapodás semmilyen egyéb olyan információt nem tartalmaz,
amelynek alapján arra lehetne következtetni, hogy kizárólagossági megállapodásról van szó.
A felperesek által előadott érv nem meggyőző, mivel a Bizottság két ízben is bizonyítja, hogy kizárólagossági szerződésről
van szó. Ugyanis érvelése alátámasztására a Bizottság benyújt egy 2000. szeptember 24‑i belső iratot, amely egy fennálló kizárólagossági
megállapodásra („bestehenden Exclusivvertrag”) hivatkozik.
Ezenkívül az arra alapított érvet illetően, hogy a Bizottság az Edekát egészében vizsgálja, meg kell jegyezni, hogy nem ez
a helyzet. Ugyanis a Bizottság pontosítja, hogy a megállapodás az Edeka új üzleteire szorítkozik.
Következésképpen e kifogást el kell utasítani.
–       COOP Schleswig‑Holstein (2000)
A felperesek előadják, hogy nem kizárólagossági szerződésről van szó. Kifejtik, hogy mindössze a COOP és a közöttük folytatott,
25 üvegvisszaváltó automata COOP általi megvásárlását megerősítő levelezés állt a Bizottság rendelkezésére. Azért sem lehet
szó kizárólagossági szerződésről, mert, a felperesek szerint, a COOP csupán 7 üvegvisszaváltó automatát vett. A felperesek
megállapítják, hogy a felek nem érezték kötelezőnek e levelet.
A felperesek hozzáteszik, hogy a 2000. március 10‑i levélben egyetlen kikötés sem gátolta a COOP‑ot abban, hogy versenytársaiktól
vásároljon.
Ugyanakkor a Bizottság által szolgáltatott azon bizonyíték, amely szerint a Tomra Systems GmbH által a COOP‑nak címzett 2000.
március 10‑i levél „kizárólagossági keretmegállapodásra” vonatkozott, elegendő annak igazolására, hogy a kérdéses megállapodás
valóban kizárólagossági szerződés volt.
Ezen okból el kell utasítani a felperesek e kifogását.
–       Netto
A felperesek előadják, hogy a szerződésbe foglalt fokozatos kedvezményt nem tudták biztosítani, mivel a vevő nem rendelte
meg az üvegvisszaváltó automatákból az említett kedvezményben való részesüléshez szükséges mennyiséget. Ahhoz, hogy a Netto
jogosult legyen a 2 ingyenes üvegvisszaváltó automatára, 150 üvegvisszaváltó automatát kellett volna rendelnie. A felperesek
szerint azonban csupán 109 gépet rendelt 2001‑ben, és 126 gépet 2002‑ben.
A felperesek hozzáteszik, hogy a célkitűzést nem érték el, mivel ténylegesen jóval kevesebbet vásároltak, és azon tény, hogy
a szerződést egyoldalúan meghosszabbították az eredetileg meghatározott időtartamon túl, irreleváns, mivel a vevők nem számíthattak
arra, hogy e meghosszabbításhoz folyamodnak, ami a jelen esetben kizár bármiféle elrettentő hatást.
A Nettóval kötött szerződést illetően meg kell állapítani, hogy noha a küszöbértékeket nem érték el, a megtámadott határozat
a (202) preambulumbekezdésben kifejti, hogy az említett szerződést valószínűleg azzal a célzattal hosszabbították meg, hogy
lehetővé tegyék a vevőknek a küszöbértékek fokozatos elérését. A felperesek nem bizonyították, hogy e körülmény nem bizonyult
igaznak. Ennélfogva e kifogást el kell utasítani.
–       Rewe Wiesloch és Rewe‑Hungen (1997)
A felperesek vitatják, hogy e két szervezetet kizárólag ők látták volna el üvegvisszaváltó automatákkal, és azt állítják,
hogy az üvegvisszaváltó automaták piacát a Halton vette át 1997‑ben.
Mindazonáltal e kifogásról nem kell határozni, mivel a megállapodás a megtámadott határozatban vizsgált időszakon kívül esik.
–       Rewe Hungen (2000)
A felperesek arra hivatkoznak, hogy a megállapodás nem ellentétes az EK 82. cikkel, mivel a Rewe által a tőlük rendelt mennyiség
jóval alacsonyabb volt a vevő szükségleténél (kevesebb, mint annak 50%‑a). Ezenkívül a ténylegesen vásárolt mennyiség szerintük
lényegesen nagyobb a felek által kikötött mennyiségnél.
Meg kell jegyezni, hogy azon tény, hogy a vevő nem éri el a szerződésben meghatározott küszöbértéket, semmit sem változtat
azon, hogy az árengedmény továbbra is ösztönzi a célmennyiség elérésére. Ezenkívül hangsúlyozni kell, hogy a versenytársak
által meg nem szerezhető mennyiség hányadának kiszámításakor a Bizottság csupán a küszöbértékig terjedő mennyiséget (a jelen
esetben 20 gép) vette figyelembe, a vevő által vásárolt további mennyiséget „megszerezhető” keresletnek tekintette.
Következésképpen el kell utasítani a felperesek e kifogását.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat nem tartalmaz nyilvánvaló mérlegelési hibát a Németországban
kötött megállapodásokat illetően.
Hollandia
A felperesek vitatják a megtámadott határozat Hollandiával foglalkozó szakaszában vizsgált négy szerződésre vonatkozóan végzett
bizottsági értékelést. A felperesek szerint a megtámadott határozat e szerződéseket – amelyek az EK 82. cikk megsértése szempontjából
nem lehettek relevánsak – tévesen értékeli.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
–       Albert Heijn (1998–2000)
A felperesek előadják, hogy 1998. október 30‑i, aláírással el nem látott megrendelés‑visszaigazolásuk – amely szerint az Albert
Heijn telefonon 200 üvegvisszaváltó automatát rendelt – nem tartalmaz azon állítást alátámasztó információt, amely szerint
az Albert Heijn köteles volt 200 üvegvisszaváltó automatát vásárolni, és az ár módosulna, ha a vevő kisebb mennyiséget kíván
vásárolni az üvegvisszaváltó automatákból, vagy hogy az említett mennyiség a vevő teljes vagy szinte teljes szükségletének
felelt meg. A Bizottság ugyanis elismerte, hogy 2000 áprilisában az Albert Heijn csupán 121 üvegvisszaváltó automatát vett
a felperesektől.
Mindamellett meg kell állapítani, hogy a szóban forgó dokumentum kifejezetten előírta, hogy az Albert Heijn köteles 200 üvegvisszaváltó
automatát vásárolni: „Az Albert Heijn kötelezettséget vállal 200 Tomra T600 automata megvételére 2000. december 31‑ig, amely
időpont meghosszabbítható 2001. március 31‑ig”.
Ezenfelül – amint a Bizottság is előadja – meg kell jegyezni, hogy a felperesek e megállapodást a Bizottság által a 17. rendelet
11. cikke alapján küldött információkérésre adott 2002. március 14‑i válaszukban küldték meg, és a kifogásközlésre adott válaszukban
sehol nem hivatkoztak arra, hogy a megállapodást – amelyet ugyanezen kifogásközlés tartalmazott – nem írták alá, vagy hogy
az soha nem létezett.
Ezen túlmenően azon megállapítást illetően, hogy 2000 áprilisában az Albert Hein csupán 121 üvegvisszaváltó automatát vett
a felperesektől, meg kell állapítani, hogy az adott időpontban a megállapodásban előírt lejárati időpontig még egy teljes
év maradt, és ennélfogva e tényekre tekintettel nem lehet úgy tekinteni, hogy a megállapodást nem tartották be.
Hozzá kell tenni, hogy e megállapodás fennállását megerősíti a későbbiekben vizsgált, Royal Ahold Global Masterrel kötött
megállapodás, amely az Albert Heijnt is magában foglaló Royal Ahold csoporttal kötött szélesebb körű kizárólagossági megállapodás
volt. E megállapodás 4.2. cikke említi az Albert Heijnnel kötött előző megállapodást, és emlékeztet arra, hogy „az 1998. október
30‑i megállapodás alapján” az Albert Heijnnek még „vásárolni kell további 79 gépet a [Tomra Systems BV‑től]”, ami a 200 gép
vásárlására tett előzetes kötelezettségvállalás és a már beszerzett 121 gép közötti különbözetnek felel meg.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a szóban forgó dokumentum egy olyan szerződés létezését tanúsítja, amelynek
alapján az Albert Heijn köteles volt 200 üvegvisszaváltó automatát vásárolni a felperesektől.
–       Royal Ahold (2000–2002)
A felperesek vitatják a Royal Ahold Global Masterrel kötött megállapodás kizárólagosságát, és előadják, hogy e megállapodás
semmilyen tekintetben nem gátolta a Royal Aholdot a versenytársak gépeinek vásárlásában. Arra hivatkoznak, hogy a megállapodás
1.2. szakasza kifejezetten említi, hogy a Royal Ahold szabadon vásárolhat más szállítóktól, és hogy nem köteles felmondani
az üvegvisszaváltó automatákra vonatkozó, más szállítókkal fennálló megállapodásait. A felpereseknek ugyanis nem kizárólagos,
hanem csupán „elsődleges szállítóknak” kellett lenniük.
A felperesek hozzáteszik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban maga is elismeri, hogy a Royal Ahold más szállítóktól
vásárolt üvegvisszaváltó automatákat a szerződés időtartama alatt. Ezenkívül arra hivatkoznak, hogy az ellenkérelemben idézett
nyilatkozatok és a megállapodásokat magyarázó előadásaik nem minősülnek a szerződésekre a jelen esetben alkalmazandó jog (azaz
New York állam [Egyesült Államok] joga) szerint olyan bizonyítékoknak, amelyek bármely bíróságot meggyőzhetnének arról, hogy
a Royal Aholdot a kizárólagosság betartására kell köteleznie. Az a tény, hogy a Royal Ahold a versenytárs szállítóktól vásárolt,
azt a kérdést veti fel, hogy e szerződésnek mennyiben volt ténylegesen elrettentő hatása.
A felpereseknek a Royal Aholddal kötött megállapodásra vonatkozó érveit nem lehet elfogadni.
A megtámadott határozatban idézett dokumentumok ugyanis alátámasztják e szerződés kizárólagosságát. A felperesek 2000. április
13‑i sajtóközleménye például kijelenti: „A [Tomra‑csoport] és […] a Royal Ahold világszintű megállapodást kötött, amelynek
értelmében a [Tomra‑csoport] három évig a Royal Ahold kizárólagos szállítója lesz az üvegvisszaváltó automaták és az ezekhez
kapcsolódó szolgáltatások piacán” (lásd a megtámadott határozat (139) preambulumbekezdését). Ezenkívül meg kell jegyezni,
hogy a felperesek mindezt a kifogásközlésre adott válaszukban kifejezetten elismerték.
Kétségkívül igaz, amint azt a Bizottság is elismeri, hogy a megállapodás nem kötelezi a Royal Aholdot az üvegvisszaváltó automaták
más szállítóival fennálló megállapodások lejárat előtti felmondására, ugyanakkor meg kell jegyezni, hogy a megállapodás 1.2. szakasza
szerint „nem tilos” a versenytársaktól további üvegvisszaváltó automatákat vásárolni, „amennyiben az e további gépekre vonatkozó
szerződés időtartama nem haladja meg az azon kiskereskedő üzletére vonatkozóan fennálló leghosszabb időtartamot, akinél a
további gépeket beszerelték”.
A megállapodás 1.2. szakasza tehát előírja, hogy a más szállítókkal való megállapodásokat fokozatosan meg kell szüntetni,
és hogy a versenytársakkal az egyes üzletekre vonatkozóan fennálló leghosszabb időtartamot meghaladó szerződéseket nem fogadják
el.
Következésképpen a felperesek e kifogását el kell utasítani.
–       Lidl (1999–2000)
A felperesek az 1999. áprilisi megállapodással kapcsolatban előadják, hogy a Bizottság nem vette figyelembe bizonyítékként
azt a tényt, hogy a Lidl megrendelése kifejezetten említi, hogy a Lidl Nederland GmbH nem köt kizárólagossági megállapodást.
A Bizottság továbbá elferdíti a bizonyítékokat azon állításával, hogy a Lidl „legalább” 40 üvegvisszaváltó automatát szándékozott
vásárolni, mivel a levél pusztán annyit említ, hogy a Lidl 40 üvegvisszaváltó automatát kíván vásárolni. A Bizottság azt is
elismert, hogy a Lidl csupán 21 üvegvisszaváltó automatát vett a felperesektől 1999‑ben.
A felperesek megjegyzik, hogy a megtámadott határozat (142) preambulumbekezdésében a Bizottság „44 régi Halton gépnek és 33
régi Tomra gépnek mostantól a [2000.] év végéig 77 új Tomra üvegvisszaváltó automatával való kicserélésére” vonatkozó, 2000‑ben
kötött megállapodásra hivatkozik. Kötelező legkisebb mennyiség nincs feltüntetve, a levél csupán azt erősíti meg, hogy a Lidl
77 üvegvisszaváltó automatát rendelt az üzleteiben lévő ugyanennyi régi üvegvisszaváltó automata kicserélése céljából. A Bizottság
elismerte, hogy a Lidl valójában 82 üvegvisszaváltó automatát vásárolt a felperesektől 2000‑ben. A felperesek szerint a levél
egyértelműen igazolja, hogy a Lidl gépeinek kicserélésére kérte őket, mivel fejlett technológiájuk könnyebben hozzáigazítható
a Lidl szükségleteihez.
Az 1999. áprilisi megállapodással kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat nem minősíti kizárólagosnak
a Lidllel kötött megállapodást. E megállapodást a megtámadott határozat (142) preambulumbekezdésének „Kizárólagosság és mennyiségi
kötelezettségvállalások” című és (302) preambulumbekezdésének „Mennyiségi kötelezettségvállalások és az adott mennyiségekhez
kapcsolódó egyoldalú feltételek” című szakasza ismerteti. A felperesek azon megállapítását illetően, amely szerint a Lidl
csupán 21 gépet vásárolt 1999‑ben, hangsúlyozni kell, hogy e körülmény nem cáfolhatja azt, hogy e megállapodás két év alatt
40 gép vásárlására kötelezte a vevőt, mivel a szerződés kétéves időszaka még nem járt le.
El kell utasítani tehát a felperesek e megállapodásokra vonatkozó észrevételeit.
A 2000. szeptember 29‑én aláírt megállapodást illetően elegendő megjegyezni, hogy egyrészt a felperesek nem vitatják, hogy
a vevő kötelezettséget vállalt 77 gép év végéig való megvásárlására, másrészt a megtámadott határozat e megállapodást nem
vette figyelembe a versenytársak által nem megszerezhető piaci részesedés kiszámításánál (lásd a megtámadott határozat (163) preambulumbekezdését
és 335. lábjegyzetét).
Következésképpen e kifogás sem fogadható el.
–       Superunie (2001)
A felperesek lényegében arra hivatkoznak, hogy a Superunie a holland jog szerinti beszerzőközpont, és hogy a tagjai önállóan
döntenek beszerzéseikről, továbbá hogy az e szervezettel kötött, legalább 130 gép másfél év alatti megvásárlására vonatkozó
kötelezettséget tartalmazó megállapodás nem kötelező a tagjaira.
A felperesek érvei nem fogadhatók el. E tekintetben a fenti 61‑66. pontban a beszerzőközpontokkal kötött megállapodásokkal
kapcsolatban kifejtett megfontolásokra kell utalni.
A fentiekre tekintettel úgy kell tekinteni, hogy a megtámadott határozat nem tartalmaz a felperesek által vitatott négy hollandiai
szerződésre vonatkozó mérlegelési hibát.
Svédország
A felperesek előadják, hogy a megtámadott határozat tévesen minősíti a Svédországban kötött megállapodások többségét, és hogy
emiatt nyilvánvaló hibát tartalmaz.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
–       ICA Handlares (Svédország) és Hakon Gruppen (Norvégia) (2000–2002)
A felperesek előadják, hogy e szerződést – mivel az a Tomra‑csoport és a Royal Ahold között kötött szerződés mellékletét képezi –
nem lehet kizárólagosnak tekinteni, mivel maga a Royal Aholddal kötött megállapodás sem minősül kizárólagosnak.
A felperesek hozzáteszik, hogy az ICA – csakúgy, mint a Hakon – teljesen független üzletek „központi igazgatását végző szerve”.
Ennek megfelelően a felperesek előadják, hogy a kérdéses megállapodás kizárólagossága esetén sem akadályozta volna az üzleteket
abban, hogy a felperesek versenytársaitól szerezzenek be üvegvisszaváltó automatákat.
A szerződés kizárólagosnak való minősítésére vonatkozó érvet illetően meg kell jegyezni, hogy a Törvényszék az előzőekben
már vizsgálta a Royal Ahold Global Masterrel kötött szerződést, és arra jutott, hogy esetében kizárólagossági megállapodásról
van szó (lásd a fenti 128–133. pontot). A Bizottság tehát helyesen állapította meg, hogy az ICA‑val kötött megállapodás – mivel
az e szerződés mellékletét képezi –
per definitionem
kizárólagos. Ezenfelül az ügy irataiból – különösen a„Norvégiában és Svédországban további árengedmény nyújtására vonatkozó
javaslat[ból]” – következik, hogy a Bizottság helyesen állítja, hogy a megállapodás olyan rendelkezést is tartalmazott, amelynek
alapján az üvegvisszaváltó automaták vásárlásánál további árengedményben lehetett részesülni. Ugyanis a Bizottság azért minősíti
visszaélésszerűnek a megállapodást, mivel nem csupán egyetlen kizárólagossági kikötést tartalmaz. A Svédországban bevezetett
visszatérítési rendszeren felül 10%‑os engedményt biztosítanak az ICA‑nak, ha Svédországra és Norvégiára vonatkozóan legalább
1100 új üvegvisszaváltó automata megvásárlására vállal kötelezettséget a 2000 és 2002 közötti időszakban. A megállapodás tehát
nemcsak a kizárólagossági kikötés bevezetésére irányult, hanem az ICA és a Hakon vevői hűségének az üvegvisszaváltó automaták
meghatározott mennyiségének elérése utáni kedvezmény nyújtásával történő kiépítésére is.
A felpereseknek az üzletek függetlenségére alapított érvvel kapcsolatban elegendő a fenti 61–66. pont beszerzőközpontokra
vonatkozó megfontolásaira utalni.
Ezen okokból e kifogást teljes egészében el kell utasítani.
–       Rimi Svenska (2000)
A felperesek azt állítják, hogy a 2000. áprilisi összrendelésre vonatkozott mennyiségi kötelezettségvállalás, mivel a Rimi
Svenska a megállapodás által érintett időszakban mindössze 23 üvegvisszaváltó automatát vett 2,6 millió svéd koronáért (SEK),
míg az utólagos visszatérítést csupán a 7,5 millió SEK‑et meghaladó vásárlások esetében nyújtották.
A felperesek válaszbeadványukban megállapítják, hogy az előírt célkitűzést az ICA‑val kötött – szélesebb körű – szerződés
keretében sem érték el.
Ezen érvek nem vehetők figyelembe, mivel a Rimi Svenskával kötött megállapodást 2000 októberében felváltotta a Rimi Svenska
anyavállalatával, az ICA Aholddal kötött szélesebb körű megállapodás, amely ugyanolyan 10%‑os engedményt írt elő, azonban
rugalmasabb visszatérítési feltételekkel. A Rimi Svenska tehát nem veszítette el az előző megállapodás alapján őt megillető
kedvezményt, amely megállapodás arra az esetre visszatérítést is biztosított, ha a Rimi Svenska a Tomra‑csoportot jelöli ki
elsődleges szállítójának.
A keresetlevélhez csatolt 2000. november 2‑i levelet nem lehet e tekintetben figyelmen kívül hagyni annak ismeretében, hogy
e levél megerősíti, hogy a Rimi Svenska utólag részleges visszatérítésben részesült, és hogy a visszatérítés fennálló részét
2000 novemberében kapta meg. A dokumentum többek között rögzíti, hogy az összmegrendelést felmondták, és az ICA‑val kötött
általánosabb megállapodással helyettesítették. Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy a felperesek azon állítása, amely szerint
az előírt célkitűzést az ICA‑val kötött – szélesebb körű – szerződése keretében sem érték el, nem megalapozott.
Ennélfogva e kifogást is el kell utasítani.
–       Spar, Willys és KB Exonen (Axfood–csoport) (2000)
A felperesek előadják, hogy a Bizottság semmilyen módon nem bizonyította olyan megállapodás fennállását, amelynek alapján
a Spar „jogosult” volt az utólagos visszatérítésekre. A felperesek arra hivatkoznak, hogy a kifogásközlésre adott válaszukban
kifejezetten utaltak az Axfood nyilatkozatára, amely szerint a Spar és a Willys a D‑Gruppen és a Tomra‑csoport között 2000‑ben
kötött olyan megállapodás alapján bonyolították le vásárlásaikat, amely nem biztosított mennyiségen alapuló kedvezményeket.
Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban kijelenti, hogy a kérdéses megállapodás
utólagos visszatérítéseket biztosít a felperesek termékeiből meghatározott mennyiség vásárlása ellenében. A felperesek előadják,
hogy a Bizottság nem támasztotta alá megállapításait.
Mindamellett úgy tűnik, hogy a felperesek egymásnak ellentmondó érveket terjesztenek elő. Ugyanis először a Bizottságnak nyújtott
tájékoztatás keretében elismerték, hogy a Sparral és a Willysszel utólagos visszatérítésekre vonatkozó rendelkezéseket tartalmazó
megállapodásokat kötöttek. Ezt követően a felperesek azt állítják, hogy e megállapodások vagy egy szélesebb körű, visszatérítési
rendelkezéseket nem tartalmazó megállapodás részét képezték, vagy soha nem is léteztek. Végül előadják, hogy meghatározott
bizonyítékoknak nyoma veszett.
A Törvényszék rendelkezésére álló információk alapján e kifogást el kell utasítani.
–       Axfood (2001)
A felperesek előadják, hogy e megállapodás nem bírt kötelező erővel, és hogy az Axfood nem volt köteles megvásárolni az érintett
mennyiségeket. Előadják, hogy az Axfood csupán a kikötött mennyiség felét vette meg.
Úgy tűnik, hogy a felek egyetértenek abban, hogy e megállapodás nem kizárólagos, és nem tartalmaz mennyiségi kötelezettségvállalást
sem.
E megállapodást a megtámadott határozat (314) preambulumbekezdése említi a „Az árengedmények rendszere” cím alatt. Amint az
említett határozat (178) preambulumbekezdése és a 389. lábjegyzete megállapítja, olyan megállapodásról van szó, amely a megvásárolt
gépek mennyisége alapján a vevőt utólagos árengedményekre feljogosító küszöbértékeket ír elő. Úgy tűnik, hogy a felperesek
nem vitatják e megállapítást, így e kifogásról nem szükséges állást foglalni.
–       Axfood (2003–2004)
A felperesek álláspontja szerint e megállapodás nem volt kizárólagos, mivel az Axfoodot kifejezetten feljogosították a versenytársak
gépeinek kipróbálására, és a megállapodás egyáltalán nem akadályozta az Axfoodot ilyen gépek vásárlásában.
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy e megállapodás nem tartozik a megtámadott határozatban megállapított jogsértés
időbeli hatálya alá. Így tehát nem szükséges a felperesek e kifogásáról határozni.
A fentiekre tekintettel azt a következtetést kell levonni, a megtámadott határozat nem tartalmaz nyilvánvaló mérlegelési hibát
a Svédországban kötött megállapodásokat illetően.
Norvégia
A felperesek előadják, hogy a Bizottság által hivatkozott, Norvégiára vonatkozó megállapodások (a felperesek norvégiai értékesítéseinek
100%‑a) egyike sem létezett, vagy nem tartalmazott kizárólagosságra, mennyiségi kötelezettségvállalásra vagy utólagos visszatérítésekre
vonatkozó kikötést.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
–       Høff Hedmark és Rema 100 (1996), AKA/Spar Norge (1997)
A felperesek álláspontja szerint a fent említett vevőkkel kötött állítólagos megállapodások nem kizárólagossági szerződések,
hanem pusztán az árat feltüntető ajánlatok.
Ezenfelül a felperesek hangsúlyozzák, hogy a megállapodást 1996‑ban, illetve 1997‑ben kötötték, tehát az a megtámadott határozat
időbeli hatályán kívül esik.
Tekintettel arra, hogy e három szerződés valóban a határozat időbeli hatályán kívül esik, nem szükséges e kifogásról határozni.
–       NorgesGruppen, Hakon Gruppen, NKL (COOP) és Rema 1000 (1999–2000)
A felperesek először is azt kifogásolják, hogy a Bizottság nem tett különbséget a szóban forgó szerződések között, és a kérdéses
preambulumbekezdések „nehezen érthetőek”.
A NorgesGruppennel kötött megállapodást illetően a felperesek előadják, hogy a megállapodás nem kizárólagos. Ugyanis azt állítják,
hogy a vevő teljes szükséglete 1300 üvegvisszaváltó automata volt. Márpedig, csupán 635 üvegvisszaváltó automatát rendeltek
a felperesektől. A felperesek abból, hogy a szükséglet nagyobb volt, mint a rendelt mennyiség, arra következtetnek, hogy a
fennmaradó mennyiséget a felperesek versenytársaitól szerezték be. Így a Bizottság nem vette figyelembe a vevő tényleges szükségletét
megerősítő, 1998. október 13‑i levelet.
Ezenfelül a felperesek előadják, hogy a Bizottság saját maga elismerte, hogy a NorgesGruppen nem volt köteles tőlük minimális
mennyiséget vásárolni. Az utóbbiak megrendelése és annak visszaigazolása kifejezetten említik azon tényt, hogy a szerződés
nem kizárólagos.
Végül a felperesek megjegyzik, hogy a Bizottság előterjesztett egy releváns érvet a NorgenGruppen által arra az esetre teljesítendő
visszatérítésre vonatkozóan, ha kevesebb mint 500 üvegvisszaváltó automatát vásárol. Márpedig nem ez az eset állt fenn, mivel
valójában 635 üvegvisszaváltó automatát rendeltek. A Bizottság nem tudta bizonyítani, hogy a megállapodás miben tér a rendes
mennyiségi árkedvezménytől.
A Hakon Gruppent illetően a felperesek előadják, hogy nem határozták meg a rendelés minimális mennyiségét, mivel a megrendelés
vevő általi megerősítése szerint a vevő vásárolhat kisebb mennyiséget, jóllehet csupán a ténylegesen megvásárolt gépekre jogosult
visszatérítést kérni. E bizonyítékot egyébiránt nem vitatta a Bizottság.
Ezen túlmenően a felperesek azt kifogásolják, hogy a Bizottság az arra utaló bizonyítékokat, hogy a szerződés nem volt kizárólagos
– többek között az „üzletekre vonatkozó fórum” 1999. február 2‑i megbeszélésének jegyzőkönyvét – , nem vette figyelembe.
Az NKL‑lel (COOP) kapcsolatban a felperesek előadják, hogy a vevő nem volt köteles a kikötött mennyiséget megvásárolni, és
hogy a megtámadott határozat nem bizonyítja, hogy a felperesek hozzáigazították a megrendelést a vevő egyéni szükségletéhez.
Hasonlóképpen a felperesek azt állítják, hogy az NKL versenytársuktól, a Lindcótól is vásárolt az érintett időszak alatt.
Végül a Rema 1000‑rel kötött megállapodást illetően a felperesek arra hivatkoznak, hogy a 200 gép megrendelésére árkedvezményt
nyújtó állítólagos megállapodást a vevő nem írta alá, és az nem kötelezte a Rema 1000‑et arra, hogy az üvegvisszaváltó automatákból
minimális mennyiséget vásároljon. A felperesek a Rema 1000 azon nyilatkozataira hivatkoznak, amelyek szerint más szállítók
nem versenyezhettek a felperesek szolgáltatásainak minőségével és szintjével. Végül hozzáteszik, hogy a Rema 1000 elsődlegesen
a felperesek versenytársaitól vásárolt.
A NorgesGruppennel, Hakon Gruppennel, az NKL‑lel (COOP) és a Rema 1000‑rel kötött megállapodásokat egyidejűleg kell vizsgálni.
A felperesek lényegében azt róják fel a Bizottságnak, hogy e szerződéseket kizárólagosnak minősítette, és azt állította, hogy
azok a rendelt mennyiségtől függően fokozatos visszatérítést helyeztek kilátásba.
A kizárólagossági szerződések fennállására alapított érvet illetően nem szükséges e kérdésben állást foglalni, mivel a megtámadott
határozat e megállapodásokat nem minősítette kizárólagosnak (a megtámadott határozat (302) preambulumbekezdése).
A megállapodások utólagos visszatérítést biztosító mennyiségi kötelezettségvállalásnak való minősítésére alapított érvet illetően
a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a kötelezettségvállalásra vonatkozó megállapodások fennállásának megállapításánál
annak van jelentősége, hogy azok visszatartanak‑e a versenytársaktól való vásárolástól.
Ugyanis a Rema 1000‑rel kötött megállapodás esetében úgy tűnik, hogy a visszatérítést következetesen, a gépek megvásárolandó
mennyiségével arányosan (14% 200 gépre) nyújtották, míg a többi szerződés esetében ugyanolyan mértékű visszatérítésre került
sor, azonban jóval nagyobb mennyiség (500 gép) alapján. Minden más szerződés esetében a felperesek a gépek vásárlását megelőzően
biztosítják a visszatérítések kifizetését, és hozzáteszik, hogy ha a vevők nem érik el az előírt mennyiséget, kötelesek visszatéríteni
az árengedmény összegét a meg nem rendelt gépek után. Mindez – amint arra a Bizottság helyesen mutat rá – a vevőt nagyobb
mértékben ösztönzi, mint ha a visszatérítést az egyes megrendeléseket követően nyújtották volna.
Következésképpen el kell utasítani e kifogást.
–       NorgesGruppen (2000–2001)
A NorgesGruppennel a 2000. és 2001. évre vonatkozóan kötött megállapodást illetően a felperesek előadják, hogy a Bizottság
állításával ellentétben semmilyen megállapodás nem állt fenn ezen ügyféllel. Ugyanis mindössze egy – alá nem írt – ajánlat
létezett.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperesek a keresetlevélhez csatolt, alá nem írt ajánlatot a Bizottság arra vonatkozó
nformációkérésére adott válaszuk keretében nyújtották be, hogy ismertessék az összes megállapodást, beleértve azokat is, amelyeket
informális módon kötöttek.
Ezenkívül hozzá kell tenni, hogy az aktában szereplő bizonyítékok alapján megállapítható, hogy a felperesek a 150 üvegvisszaváltó
automatát magában foglaló mennyiségi célkitűzés alapján előzetes árengedményt ajánlottak fel, és kedvezményes áron szállítottak
a vevőnek (lásd a megtámadott határozat (247) preambulumbekezdését és az 547. lábjegyzetet).
Márpedig, noha igaz, hogy a keresetlevélhez csatolt dokumentum egy alá nem írt ajánlat, ez nem változtat azon, hogy árengedmény
nyújtására került sor, és az eladásokat az e dokumentumban ajánlott feltételek szerint teljesítették. Ebből az is következik,
hogy a vevő egyáltalán nem vásárolt a versenytárs szállítóktól ebben az időszakban.
Végül meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat maga is feltünteti, hogy alá nem írt ajánlatról van szó, és hogy a vásárlási
célkitűzést nem érték el. E megfontolásokra tekintettel el kell utasítani e kifogást.
–       NKL (COOP) és Rema 1000 (2000–2001)
Az NKL‑t (COOP) illetően a felperesek elismerik, hogy 10%‑os árengedményt ajánlottak arra az esetre, ha a vásárolt mennyiség
meghaladja a 150 üvegvisszaváltó automatát. Ugyanakkor azt állítják, hogy az NKL nem írta alá ezt az ajánlatot, és hogy a
megállapodást végül nem kötötték meg. A felperesek előadják, hogy az a tény, hogy a vevő által ténylegesen vásárolt mennyiség
kisebb volt az ajánlat eredeti célkitűzésénél, a kötelező erejű kötelezettségvállalás hiányát bizonyítja.
A Rema 1000‑et illetően a felperesek ugyanazon érvelést adják elő, mint az NKL‑lel (COOP) kötött megállapodás esetében, vagyis
hogy 70 gép vásárlása után szintén árengedményt ajánlottak, azt azonban a vevő nem fogadta el. A felperesek ezért tehát vitatják,
hogy megállapodás jött volna létre a felek között.
El kell utasítani a felperesek azon érvét, amely szerint az a tény, hogy az e két vevő által ténylegesen vásárolt mennyiség
kisebb volt az ajánlat eredeti célkitűzésénél, a kötelező erejű kötelezettségvállalás hiányát bizonyítja.
Ezzel összefüggésben először is meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat nem állítja azt, hogy e két vevőt (az NKL‑t
(COOP) és a Rema 1000‑et) szerződés kötelezte meghatározott mennyiségű gép vásárlására. A két társaságot a megtámadott határozat
(302) preambulumbekezdése említi a „Mennyiségi kötelezettségvállalások és az adott mennyiségekhez kapcsolódó egyoldalú feltételek”
cím alatt. Mindkét esetben azzal a feltétellel nyújtott árengedményről volt szó, hogy a vevő hozzávetőleg egyéves időszakon
belül meghatározott mennyiséget vásároljon a gépekből. A Rema 2000 esetében az árengedményi rendszer egy feltételhez kötött,
közvetlen árengedményt (10% 70 gépet magában foglaló mennyiségre), és egy további utólagos 3%‑os árengedményt írt elő 85 gépre.
A vevő 73 gépet vásárolt (lásd a megtámadott határozat (261) preambulumbekezdését).
Másodsorban hangsúlyozni kell, hogy a megtámadott határozat figyelembe veszi a például az NKL‑nek (COOP) ajánlott – a többi
norvég vevőéhez képest viszonylag rugalmas – szerződéses feltételeket (lásd a (256) preambulumbekezdést, és a felperesek magatartásának
jelentőségével kapcsolatban a 604. lábjegyzetet). Ezzel kapcsolatban a Bizottság valójában arra mutat rá helyesen, hogy nem
feltétlenül volt jelentősége annak, hogy egy meghatározott célkitűzést elértek‑e, vagy sem, amennyiben a versenytársaktól
ténylegesen nem, vagy csak jelentéktelen mértékben vásároltak (lásd a megtámadott határozat (312) preambulumbekezdését).
Ezen okokból el kell utasítani a jelen kifogást.
A fentiekre tekintettel a felperesek azon érvét, amely szerint a Norvégiára vonatkozó valamennyi megállapodást tévesen minősítették
a megtámadott határozatban, el kell utasítani.
Az első jogalap második részét, és ennélfogva az első jogalap egészét el kell tehát utasítani.
B –
A második és a negyedik jogalapról, amely egyrészt annak az értékelésekor elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibákon alapul,
hogy a megállapodások alkalmasak voltak‑e a verseny kizárására, másrészt pedig az indokolás hiányán
A keresetlevél második és negyedik jogalapját a jelen jogalap foglalja egybe, amely három részre tagolódik. Először is a Bizottság
nyilvánvaló jogi hibát vétett annak megállapításával, hogy a kizárólagossági megállapodások, az egyedi mennyiségi kötelezettségvállalások
és az egyedi utólagos visszatérítési rendszerek önmagukban jogellenesek az EK 82. cikk alapján, és azzal, hogy nem indokolta
azt a mércét, vagy azokat a feltételeket, amelyeket annak értékelésekor alkalmazott, hogy e megállapodások alkalmasak‑e a
verseny korlátozására vagy kizárására. Másodsorban a Bizottság nem vizsgálta, hogy az üvegvisszaváltó automaták piacának megszerezhető
része elég jelentős‑e ahhoz, hogy a szintén hatékony versenytársak a piacon maradhassanak. Harmadrészt a Bizottságnak az állítólagos
utólagos visszatérítések verseny kizárására való alkalmasságára vonatkozó értékelése pontatlan és megtévesztő bizonyítékokon
és feltételezéseken alapul.
1.     A felperesek megállapodásainak
per se
jogellenességéről és a Bizottság által e megállapodások verseny korlátozására vagy kizárására való alkalmasságának értékelésekor
alkalmazott mérce vagy feltételek indokolásának hiányáról
a)     A felek érvei
Elsősorban a felperesek azt kifogásolják, hogy a Bizottság nyilvánvaló jogi hibát vétett, azáltal hogy nem vonta bele jogi
értékelésébe azon piaci hátteret, amelyben a három megállapodástípus illeszkedett.
A felperesek előadják, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta a „Michelin II”‑ítéletben elfogadott követelményt. Arra hivatkoznak,
hogy a „Michelin II”‑ítélet alapján a megtámadott határozatnak bizonyítania kell, hogy a megállapodások „alkalmasak” a verseny
korlátozására. Mindez a piaci háttér vizsgálatát követeli meg. Ugyanis semmi vagy szinte semmi nem érvényesülne a fent hivatkozott
Hoffmann‑La Roche ítéletben elfogadott követelményből, ha a „Michelin II”‑ítélet alapján a Bizottság csupán a megállapodás
tartalmát lenne köteles vizsgálni az EK 82. cikk alapján.
A felperesek hozzáteszik, hogy a megtámadott határozatban szereplő
per se
követelmény a belső piacon számos megállapodás megtiltásához vezetne a különféle ágazatokban, még ha azok – a piaci háttértől
függően – erősítik inkább a versenyt, annak korlátozása helyett. Nincs alapja a gazdasági elméletben vagy a kereskedelmi gyakorlatban
azon állításnak, hogy a kizárólagossági megállapodások, egyedi mennyiségi kötelezettségvállalások vagy az egyedi utólagos
visszatérítési rendszerek mindig vagy szinte mindig a verseny korlátozásával járnak, ha azokat erőfölényben lévő társaság
alkalmazza.
A felperesek előadják, hogy a Bizottság – mivel bizonyos tényezőket nem vizsgált meg – nem értékelte azt a kérdést, hogy a
felperesek magatartása jogilag alkalmas volt‑e versenykorlátozó hatás kifejtésére.
A Bizottság által nem vizsgált tényezőkhöz tartozik az a tény, hogy a felperesek voltak az üvegvisszaváltó automaták egyedüli
olyan gyártói, amelyek 1997 és 2001 között a „forradalmian új”, horizontális adagolási „technológiát” tudták kínálni; az a
tény, hogy a felperesek versenytársai 1998 és 2002 között folyamatosan az üvegvisszaváltó automaták teljes piaca legalább
61%‑ának tudták kínálni gépeiket; az a tény, hogy a felperesek gépeiket közvetlenül a végső vevőnek (áruházláncoknak) adták
el, és a kérdéses megállapodások nem akadályozták a versenytársak forgalmazókhoz való hozzáférését, és végül az a tény, hogy
az áruházláncok olyan szakmai vevők, amelyek össze tudják hasonlítani a felperesek üvegvisszaváltó automatáit a versenytársak
üvegvisszaváltó automatáival, és ennélfogva saját maguk dönthetnek arról, hogy mely üvegvisszaváltó automaták megfelelő árúak,
jó minőségűek, megbízhatók, megfelelő technológiával felszereltek, és magas szolgáltatási színvonal nyújtására alkalmasak.
Másodsorban a felperesek arra hivatkoznak, hogy a megtámadott határozat azon a jogi feltevésen alapul, hogy az EK 82. cikk
csupán azt követeli meg, hogy a Bizottság bizonyítsa a megállapodások fennállását és formáját, továbbá hogy a határozat nem
ad megfelelő magyarázatot arra vonatkozóan, hogy a 49 megállapodás bármelyike miért volt alkalmas a versenytársaknak az üvegvisszaváltó
automaták piacáról való kiszorítására.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
b)     A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a visszaélés objektív fogalom, amely az erőfölényben
levő vállalkozás olyan magatartását jelenti, amely alkalmas arra, hogy befolyásolja annak a piacnak a szerkezetét, ahol a
verseny – pontosan az érintett vállalkozás jelenlétének következtében – már meggyengült, és amelynek hatása a piacon még létező
versenyszint fenntartásának vagy a verseny fejlődésének a termékeknek és a szolgáltatásoknak a gazdasági szereplők általi
teljesítésen alapuló rendes versenyét jellemző eszközöktől eltérő eszközökkel történő korlátozása. Ebből következik, hogy
az EK 82. cikk tiltja, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás kizárja valamely versenytársát, és ekképpen az érdemen alapuló
verseny eszközeik kívüli eszköz felhasználásával erősítse a helyzetét. Az e rendelkezésben foglalt tilalmat az arra való törekvés
is indokolja, hogy ne okozzanak kárt a fogyasztóknak (a Törvényszék T‑65/98. sz., Van den Bergh Foods kontra Bizottság ügyben
2003. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4653. o.] 157. pontja).
Az erőfölény fennállásának megállapítása önmagában nem jelenti az érintett vállalkozás elmarasztalását, ugyanakkor az érintett
vállalkozás – függetlenül ezen erőfölényes helyzet kialakulásának okaitól – különleges felelősséggel tartozik azért, hogy
magatartásával ne sértse a közös piacon fennálló hatékony és torzulásmentes versenyt (a Bíróság 322/81. sz., Nederlandsche
Banden‑Industrie‑Michelin kontra Bizottság ügyben, 1983. november 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 3461. o.] 57. pontja
és a Törvényszék T‑201/04. sz., Microsoft kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑3601. o.]
229. pontja). Hasonlóképpen, jóllehet az erőfölény fennállása nem akadályozza meg az erőfölényes helyzetben lévő vállalkozást
abban, hogy saját kereskedelmi érdekeit védje, amikor azok veszélyben vannak, és a vállalkozásnak lehetősége van – ésszerű
mértékben – megtenni azokat az intézkedéseket, amelyeket érdekei védelméhez megfelelőnek ítél, ugyanakkor nem tanúsíthat olyan
magatartást, amelyek célja az erőfölényes helyzet megerősítése, és az azzal való visszaélés (a Bíróság 27/76. sz., United
Brands és United Brands Continentaal kontra Bizottság ügyben 1978. február 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1978., 207. o.] 189. pontja
és a „Michelin II”‑ítélet 55. pontja).
Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint egy piacon erőfölényben lévő vállalkozás számára az
a tény, hogy olyan kötelezettség vagy ígéret alapján köti magához – akár az ő kérésükre – a vásárlóit, hogy azok szükségleteik
egészét vagy jelentős részét tőle szerezzék be, az EK 82. cikk szerinti erőfölénnyel való visszaélésnek minősül, akár úgy,
hogy a szóban forgó kötelezettség mellett mást nem kötnek ki, akár úgy, hogy azt engedményadással ellentételezik. Ugyanez
a helyzet akkor is, ha az említett vállalkozás a vásárlókat magához kötő formális kötelezettség nélkül, akár a vásárlókkal
kötött korábbi megállapodások alapján, akár egyoldalúan törzsvásárlóiengedmény‑rendszert alkalmaz, azaz a kedvezményeket ahhoz
a feltételhez köti, hogy az ügyfél szükségleteinek egészét vagy jelentős részét kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozástól
szerezze be (a fent hivatkozott Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 89. pontja).
Az ilyen jellegű kizárólagos beszerzési kötelezettségek ugyanis – engedménnyel való ellentételezéssel vagy anélkül, vagy olyan
törzsvásárlói engedmény adásával, mely arra ösztönzi a vásárlót, hogy kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozástól szerezzen
be – ellentétesek a torzulásmentes verseny céljával a közösségi piacon, mert nem alapozza meg azokat az e kötelezettséget
vagy előnyt igazoló gazdasági szolgáltatás, hanem céljuk a vásárló megszerzése, vagy választási lehetőségének korlátozása
a beszerzési forrásokat tekintve, illetve más termelők piacra jutásának akadályozása (a fenti 207. pontban hivatkozott Hoffmann‑La
Roche kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 90. pontja).
Különösen az erőfölényben lévő vállalkozás által adott árengedménnyel kapcsolatos állandó ítélkezési gyakorlatból az következik,
hogy az ügyfél azon elkötelezettségének ellentételezéseként adott törzsvásárlói engedmény, hogy kizárólagosan vagy majdnem
kizárólagosan az erőfölényben lévő vállalkozásnál végzi beszerzéseit, ellentétes az EK 82. cikkel. Az ilyen árengedmény ugyanis
arra irányul, hogy pénzügyi előnyökkel akadályozza az ügyfelek versenytársaktól származó beszerzéseit (a Bíróság 40/73–48/73.,
50/73., 54/73–56/73., 111/73., 113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1975. december
16‑án hozott ítéletének [EBHT 1975., 1663. o.] 518. pontja és a „Michelin II”‑ítélet 56. pontja).
Ellentétes az EK 82. cikkel, ha erőfölényben lévő vállalkozás alkalmaz a piacról kiszorító hatással bíró engedményrendszert.
Emiatt a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a vásárlást elősegítő engedmény ellentétes az EK 82. cikkel (a „Michelin II”‑ítélet
57. pontja).
A kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozástól származó vásárlások nagyságához kötött mennyiségi engedmények rendszere általában
nem jár az EK 82. cikk által tiltott, piacról kiszorító hatással. Ha az adott mennyiség növekedése a szállító alacsonyabb
költségeként jelenik meg, az utóbbinak joga van arra, hogy ügyfeleit ebben a csökkenésben részesítse kedvezőbb ár formájában.
A mennyiségi engedmények így feltételezhetően az erőfölényben lévő vállalkozás által elért hatékonyságból és méretgazdaságosságból
eredő hasznot tükrözik (a „Michelin II”‑ítélet 58. pontja).
Ebből az következik, hogy azon engedményrendszer, amelyben a visszatérítés mértéke a vásárlás mennyiségétől függően növekszik,
nem sérti az EK 82. cikket, kivéve ha az engedmény adásának feltételei és módja alapján úgy tűnik, hogy a rendszer nem gazdaságilag
igazolt ellentételezésen alapul, hanem a törzsvásárlói engedményhez hasonlóan célja, hogy akadályozza az ügyfelek versenytársaktól
való beszerzéseit (a fent hivatkozott Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 90. pontja és a „Michelin II‑ítélet
59. pontja).
A mennyiségi engedmények rendszere visszaélésszerű jellegének megállapításához a körülményeket – különösen az engedmény adásának
feltételeit és módjait – összességükben kell értékelni, és vizsgálni kell, hogy az azt igazoló gazdasági ellenszolgáltatás
nélküli előny jelentette engedmények a vevő beszerzési forrásokra vonatkozó választási lehetőségének korlátozására vagy elvételére,
a versenytársak piacra jutásának akadályozására, a kereskedelmi partnerek tekintetében egyenlő szolgáltatásokért egyenlőtlen
feltételek alkalmazására, vagy az erőfölény torzult versennyel való megerősítésére irányulnak‑e (a „Michelin II”‑ítélet 60. pontja).
Ezen ítélkezési gyakorlatból levezethető, hogy – a felperesek előadásainak megfelelően – annak ellenőrzése céljából, hogy
a kizárólagossági megállapodások, az egyedi mennyiségi kötelezettségvállalások és az egyedi utólagos visszatérítési rendszerek
összeegyeztethetők‑e az EK 82. cikkel, annak elemzése szükséges, hogy e gyakorlatok – a körülmények összességének, így e megállapodások
hátterének értékelése alapján – az érintett piacon fennálló verseny korlátozására vagy kizárására irányulnak‑e, vagy arra
alkalmasak‑e.
A jelen ügyben először azt kell megvizsgálni, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban figyelmen kívül hagyta‑e a kérdéses
megállapodások hátterét, másodsorban pedig, hogy megfelelően indokolta‑e a megállapodások verseny kizárására való alkalmasságával
kapcsolatos következtetését.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat – miután megvizsgálta az érintett piacok szerkezetét, a felperesek
és versenytársaik e piacokon elfoglalt helyzetét, és megállapította, hogy a felperesek különösen jelentős erőfölénnyel rendelkeznek
(lásd a megtámadott határozat (12)–(96) preambulumbekezdését) – külön‑külön megvizsgálta a felperesek által tanúsított magatartások
mindegyikét (lásd a megtámadott határozat (97)–(133) preambulumbekezdését). A megtámadott határozat ezután hosszasan vizsgálta
e gyakorlatoknak a verseny torzítására való alkalmasságát a jelen ügy körülményei között (lásd többek között a megtámadott
határozat (159)–(166), (180)–(187), (218)–(226), (234)–(240), (264)–(277) és (286)–(329) preambulumbekezdését).
Ezenkívül, a megtámadott határozat – miután a felperesek által az egyes érintett nemzeti piacokon tanúsított magatartást a
vevők jelentősége, a megállapodások időtartama, a kereslet ugyanazon piacon bekövetkezett változása, a kereslet kötött részének
hányada szempontjából jellemezte – megállapította, hogy e magatartás megakadályozhatja a verseny kialakulását és fejlődését,
továbbá arra a következtetésre jutott, hogy e magatartás – mivel a kereslet jelentős részének kizárására irányul – visszaélést
valósít meg. Különösen a felperesek által alkalmazott visszatérítési és engedményi rendszereket illetően a megtámadott határozat
grafikus ábrákkal szemlélteti az e rendszerek közül néhány által az egyes országokban kifejtett „szívóhatást”.
Jóllehet az ítélkezési gyakorlat alapján nem lett volna szükséges, a Bizottság a felperesek magatartásának tényleges hatását
is vizsgálta a piac feltételeire tekintettel.
Azon tényezőket illetően, amelyeket a megtámadott határozatnak a felperesek szerint meg kellett volna vizsgálnia annak bizonyítása
céljából, hogy a felperesek magatartása alkalmas volt a verseny korlátozására, a következő megállapításokat kell tenni.
Először is az állítólagos technikai fölény, amellyel a felperesek – az üvegvisszaváltó automaták egyedüli olyan gyártóiként,
amelyek 1997 és 2001 között a „forradalmian új”, horizontális adagolási „technológiát” tudták kínálni – rendelkeztek, nem
befolyásolja azon kérdés elemzését, hogy a megállapodások alkalmasak voltak‑e a verseny korlátozására. E tény csupán a felperesek
piacon elfoglalt versenyhelyzetének, és ennélfogva erőfölényének az elemzésére lehet esetlegesen hatással.
Másodsorban úgy kell tekinteni, hogy azon tény, hogy a gépeket közvetlenül a végső vevőnek adták el, az erőfölénnyel való
visszaélés megállapítása mellett, és nem ellene szól. Ugyanis bár kétségkívül igaz, hogy a kérdéses megállapodások elvben
nem akadályozták a versenytársak forgalmazókhoz való hozzáférését, mindamellett egyértelmű, hogy a forgalmazóknak nem fűződött
érdeke a versenytársaktól való beszerzéshez, mivel utóbbiak a felperesek megállapodásai értelmében nem kínálhatták üvegvisszaváltó
automatáikat a végső vevőnek.
Harmadrészt azon tényt illetően, hogy az áruházláncok olyan szakmai vevők, amelyek össze tudják hasonlítani a felperesek és
a versenytársak üvegvisszaváltó automatáit, és választani tudnak közülük, meg kell állapítani, hogy a felperesek magatartása
nyilvánvalóan a vevőket arra késztető intézkedések bevezetésére irányult, hogy ne vásároljanak más szállítóktól, és hogy fenntartsák
e helyzetet.
Végül a Bizottsághoz hasonlóan meg kell állapítani, hogy a felpereseknek minden lehetőségük megvolt arra, hogy előterjesszék
magatartásuk versenynek kedvező, objektív gazdasági igazolását. Megindokolhatták volna, hogy ténylegesen mely tekintetben
számoltak hatékonyságnövekedéssel az általuk alkalmazott kizárólagossági megállapodások, egyedi mennyiségekre vonatkozó kötelezettségvállalások
és egyedi engedményi rendszerek következtében. Mindamellett a felperesek nem hivatkoznak a Törvényszék előtt arra, hogy magatartásuk
– akár a legcsekélyebb mértékben is – érzékelhető hatékonyságnövekedést eredményezett volna, vagy egyéb módon igazolt lett
volna, illetve az árak csökkenésével vagy a fogyasztók számára bármely más előnnyel járt volna.
A fentiekre tekintettel el kell utasítani a felperesek azon érvét, amely szerint a Bizottság csupán a kérdéses megállapodások
tartalmát vizsgálta, az említett megállapodások hátterét viszont nem.
Másodsorban a megtámadott határozat ezzel kapcsolatos indokolásának hiányosságaira alapított kifogást illetően meg kell állapítani,
hogy az szintén nem állja meg a helyét.
Az EK 253. cikk által megkövetelt indokolásnak igazodnia kell a szóban forgó jogi aktus jellegéhez, és világosan és egyértelműen
kell bemutatnia a jogi aktust elfogadó közösségi szerv érvelését úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés
indokait, megvédhessék jogaikat, és a hatáskörrel rendelkező bíróság gyakorolhassa felülvizsgálatát (a Bíróság 296/82. és
318/82. sz., Hollandia és Leeuwarder Papierwarenfabriek kontra Bizottság egyesített ügyekben 1985. március 13‑án hozott ítéletének
[EBHT 1985., 809. o.] 19. pontja, és a C‑114/00. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2002. szeptember 19‑én hozott
ítéletének [EBHT 2002., I‑7657. o.] 62. pontja). Mivel az EK 82. cikk szerint elfogadott határozatról van szó, ezen elv megköveteli,
hogy a vitatott határozat megemlítse azokat a tényeket, amelyektől az intézkedés jogi indokoltsága, valamint azok a megfontolások
függnek, amelyek e határozatának meghozatalához vezettek (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑340/03. sz., France Télécom
kontra Bizottság ügyben 2007. január 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑107. o.] fellebbezéssel nem érintett 57. pontját).
E tekintetben utalni kell a fenti 216–218. pontban szereplő megfontolásokra, amelyekből egyértelműen következik, hogy a Bizottság
részletesen kifejtette azon indokokat, amelyek alapján álláspontja szerint a kérdéses megállapodások alkalmasak voltak a verseny
korlátozására vagy kizárására.
Vitathatatlan tehát, hogy a felperesek megismerhették a megtámadott határozat e tekintetben kifejtett indokolását. Ezenkívül
meg kell állapítani, hogy a Törvényszéknek teljes mértékben módjában állt a megtámadott határozat jogszerűségét felülvizsgálni.
Ebből következik, hogy a megtámadott határozat e része megfelelően indokolt.
Az előző megfontolásokra tekintettel el kell utasítani a második jogalap e részét.
2.     Az üvegvisszaváltó automaták iránti összkeresletnek a felperesek intézkedései általi „hiányos fedezetéről”
a)     A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy még ha a megtámadott határozatban bizonyítást is nyert volna, hogy a kérdéses szerződések
kizáró hatással jártak, mindez csupán azt igazolná, hogy a versenytársakat kizárták az azon vevőknek való szállításból, amelyek
már megkötötték e szerződéseket (amelyek létezése általuk továbbra is vitatott). A versenytársak ugyanakkor szabadon kereshettek
vevőket más vállalkozásoknál. Az EK 82. cikk megsértésének megállapítása érdekében a megtámadott határozatnak bizonyítania
kellett volna, hogy e megállapodások a piac akkora részét lefedték, hogy számos versenytársat ki tudtak zárni a piac egészéről,
és ezáltal jelentős mértékben csökkentették a versenyt. A Bizottság nem indokolja meg, hogy miért vezet a versenytársaknak
a piac „egészéről” való kizárásához az a tény, hogy utóbbiak meghatározott vevőknek nem adhatták el üvegvisszaváltó automatáikat.
A felperesek arra hivatkoznak, hogy azon kérdés eldöntésének van jelentősége, hogy a versenytársak nyereségesen tudnak‑e működni
a piacon kizárólag a kereslet megszerezhető részének kiszolgálásával, továbbá hogy a Bizottságnak meg kellett volna határoznia
az érintett piacon való tevékenykedéshez szükséges minimális működőképesség szintjét. Abban az esetben, ha az említett kereslet
hányada kellően jelentős és a működőképesség szintje kellően alacsony lett volna ahhoz, hogy lehetővé tegye az esetleges versenytársak
felperesek oldalán való piacra lépését vagy piacon maradását, a Bizottság arra a következtésre juthatott volna, hogy az utóbbiak
által tanúsított magatartás nem visszaélésszerű. A Bizottság ezenkívül nem határozta meg egyértelműen azt a piaci részesedést,
amelyet a megállapodásoknak le kell fedniük ahhoz, hogy alkalmasak legyenek a versenytársak kizárására. A megtámadott határozat
semmilyen objektív követelményt nem alkalmaz annak megállapítására, hogy e küszöbérték hol helyezkedhet el.
Ha a Bizottság ezen elemzést elvégezte volna, a felperesek szerint nem kerülhetett volna sor annak bizonyítására, hogy a kérdéses
szerződések ki tudták zárni a piacról az ugyanazon hatékonysággal működő versenytársakat. A felperesek kiemelik, hogy a Bizottságot
terheli a megtámadott határozatban annak bizonyítása, hogy a felperesek magatartásai alkalmasak voltak e kizáró hatás kiváltására.
A megtámadott határozat megfelelő indokolásának hiányában a felperesek nem kötelesek az ellenkező bizonyítására.
A felperesek megállapítják, hogy az ellenkérelemben szereplő, a felperesek magatartásai által kiváltott kizáró hatásra vonatkozó
új elemzés elfogadhatatlan. A Törvényszék elé terjesztett kérdés annak eldöntésére irányul, hogy a megtámadott határozat e
tekintetben megfelelő indokolást tartalmaz‑e. Általánosságban nem engedhető meg az alperesnek, hogy a vitatott határozat hibáit
és hiányosságait a Törvényszék előtti eljárásban új elemzés és további bizonyítékok előterjesztésével orvosolja.
A felperesek ezenkívül irrelevánsnak tartják és elutasítják azon állítást, amely szerint nem az erőfölényben lévő vállalkozásnak
kell meghatároznia a piacon jelen lévő versenytársak számát. A különböző piacokat teljes mértékben verseny uralhatja akkor
is, ha a versenytársak száma változó, vagy akár csak két versenytárs van jelen a piacon. Szerintük a Bizottságnak kell meghatároznia
a vállalkozások működőképességének szintjét az érintett piacon, továbbá azt, hogy a piac megszerezhető hányada megfelelő számú
vállalkozásnak teszi‑e lehetővé e piacon a hatékony versenynek megfelelő működést. A jelen esetben nem ez történt.
Végül a felperesek arra hivatkoznak, hogy magatartásuk nem érinti az összkereslet kellően jelentős hányadát. A felperesek
úgy vélik, hogy a kereslet megszerezhető része valamennyi nemzeti piac esetében legalább 30%, de legtöbbször több mint 50%
volt, továbbá hogy az öt piacon együttesen átlagosan körülbelül 61%‑ot, vagyis évente több mint 2000 gépet tett ki. E számadat
magasabb az ahhoz szükséges eladási mennyiség minimális szintjénél, amelyet a felperesek az üvegvisszaváltó automaták gyártói
működőképességének biztosítása céljából évi 500 és 1000 egység közöttire becsültek.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
b)     A Törvényszék álláspontja
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a felmerülő kérdés lényegében annak eldöntésére irányul, hogy a Bizottság a versenytársaknak
a piac egészéről való kiszorításának bizonyítása céljából köteles volt‑e meghatározni az érintett piacon való tevékenykedéshez
szükséges működőképesség minimális szintjét, azt követően pedig megvizsgálni, hogy a piac meg nem szerezhető része (vagyis
a felperesek magatartása által lefoglalt kereslet hányada) elég jelentős volt‑e ahhoz, hogy a versenytársak kiszorítására
alkalmas hatást fejtsen ki.
A jelen ügyben figyelembe kell venni, hogy a megtámadott határozat szerint azokban az országokban és azokban az években, amelyekre
vonatkozóan megállapították a jogsértést, a kereslet lefoglalt része „jelentős” volt, vagy „nem [volt] elhanyagolható”, és
hogy különösen a növekedés „döntő éveiben” az érintett piacok mindegyikén különösen jelentős részt képviselt (lásd a megtámadott
határozat (392) preambulumbekezdését). A megtámadott határozat mindamellett nem határozza meg pontosan azt a küszöbértéket,
amely felett a felperesek magatartásai alkalmasak a versenytársak kiszorítására.
Márpedig meg kell jegyezni, hogy a Bizottság helyesen vélte úgy, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás a piac jelentős részének
lezárásával – amint a jelen ügyben is – egyetlen vagy csupán néhány versenytársnak tette lehetővé a piacra való belépést,
és ennélfogva korlátozta a verseny intenzitását a piac egészén.
Ugyanis a piac jelentős részének valamely erőfölényben lévő vállalkozás általi lezárása nem igazolható annak bizonyításával,
hogy a piac megszerezhető része elegendő nagyságú ahhoz, hogy meghatározott számú versenytársat befogadjon. Ugyanis egyfelől
a piac lezárt része vevőinek lehetőséget kell biztosítani arra, hogy részesüljenek a piacon fennálló verseny lehető legmagasabb
szintjében, a versenytársak részére pedig lehetővé kell tenni az érdemen alapuló versenyhelyzetben való működést a piac egészén,
és nem csupán annak egy részén. Másfelől nem az erőfölényben lévő vállalkozás feladata meghatározni, hogy hány működőképes
versenytárs versenyezhet vele a kereslet még megszerezhető részét illetően.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy egyedül az ügy körülményeire vonatkozó elemzés – amilyen a Bizottság a megtámadott határozatban
által elvégzett elemzés is – teheti lehetővé annak megállapítását, hogy valamely erőfölényben lévő társaság magatartása alkalmas‑e
a verseny kizárására. Mindamellett nem lehet mesterségesen előre meghatározni a kötött piaci részesedés azon részét, amely
felett valamely erőfölényben lévő vállalkozás magatartása a versenytársak kiszorításával járhat.
Különösen azt kell megállapítani elsősorban, hogy a felperesek magatartása a vizsgált időszakban és országokban átlagosan
az összkereslet jelentős – mintegy kétötöd – részét zárta le. Következésképpen még a felperesek azon érvelésének elfogadása
esetén is, amely szerint a kereslet csekély része lezárásának nincs jelentősége, e hányad egyáltalán nem volt csekély a jelen
ügyben.
Másodsorban a felperesek magatartása gyakran vezetett a „kötött” kereslet igen magas hányadához a „döntő években” – többek
között 1999 és 2000 között Ausztriában, 2001‑ben Hollandiában és 1999‑ben Norvégiában (lásd például a megtámadott határozat
(163), (219) és (237) preambulumbekezdését) –, amelyek során a kereslet a legmagasabb volt, és a legnagyobb mértékben eredményezhetett
sikeres piacra lépéseket.
Harmadrészt emlékeztetni kell arra, hogy a felperesek magatartásai a végső vevő, és nem a forgalmazók szükségletét kötik.
A versenytársak ennélfogva nem alkalmazhattak olyan eltérő forgalmazási módszereket, amelyek enyhítették volna a felperesek
magatartásának hatásait.
E megfontolásokra tekintettel tehát el kell utasítani a második jogalap e részét.
3.     Az utólagos visszatérítések verseny kizárására való alkalmasságának értékelése céljából alkalmazott, állítólag pontatlan és
megtévesztő bizonyítékokról és feltételezésekről
a)     A felek érvei
A felperesek előadják, hogy a Bizottság utólagos visszatérítésekre vonatkozó álláspontja két tényezőn alapul: elsősorban azon,
hogy a vevők csupán kisszámú gépet vásárolhattak új szállítótól, és másodsorban azon, hogy az utólagos engedmények lehetővé
tették a felpereseknek a negatív vagy igen alacsony árak alkalmazását. Kifejtik, hogy a Bizottság által alkalmazott példák
közül szinte egyikben sem válhattak az árak negatívvá, és hogy a versenytársak minden esetben részesülhettek értékesítéseik
pozitív jövedelmében. Arra is rámutatnak, hogy a Bizottság a felperesek költségeit sem vizsgálta azon árszínvonal megállapítása
érdekében, amely alatt kiszorító vagy felfaló árazásra kerül sor.
A felperesek szerint abban az esetben, ha az utólagos engedmények pozitív árakhoz vezetnek, nem lehet azt feltételezni, hogy
szükségképpen kiszorító hatással járhatnak. E megközelítés ugyanis az utólagos engedmények
per se
tilalmához vezetne.
A felperesek hozzáteszik, hogy a megtámadott határozat az engedményeikből következő árakat sem valamely viszonyítási pontra
tekintettel, sem valamely használható objektív követelmény alapján nem értékelte. A megtámadott határozat csupán annak kijelentésére
szorítkozik, hogy az engedmények alternatív költséget róttak a versenytársakra, amelyet e határozat rosszul határozott meg,
és hogy az engedményekből eredő árak szubjektív álláspontja szerint „igen alacsonyak”, anélkül hogy a Bizottság meghatározná
az utóbbi kifejezés jelentését. A felperesek úgy vélik, hogy az alperes nem támaszkodhat ilyen állításokra és szubjektív álláspontokra
annak megállapítása céljából, hogy az engedmények alkalmasak‑e kiszorító hatás kifejtésére, vagy sem.
A felperesek ezenkívül arra hivatkoznak, hogy a megtámadott határozat azon végkövetkeztetése, amely szerint az utólagos visszatérítések
alkalmasak voltak arra, hogy kiszorító hatást fejtsenek ki, nem helytálló diagramokon alapul.
A megtámadott határozat által hivatkozott hét eset közül kettőben (a megtámadott határozat Ausztriára vonatkozó 23. és 24. ábrája)
a Bizottság nem helytálló és megtévesztő diagramokra hagyatkozik. A Bizottság azon álláspontja, amely szerint a versenytársaknak
negatív árakon kellett számlázniuk ezen esetekben, semmilyen körülmények között nem állja meg a helyét.
Négy másik esetben (a Hollandiára vonatkozó 15. ábra, a Svédországra vonatkozó 18. ábra, és a Németországra vonatkozó 21.
és 22. ábra), a Bizottság nem vette figyelembe azon visszatérítések létezését, amelyekből a vevők a Bizottság elemzésében
használt küszöbérték alatti eladások esetén részesülhettek. A hiba kijavításával az árak semmilyen körülmények között sem
negatívak a négy eset közül háromban, és csupán elhanyagolhatóan negatívak a másik esetben egyetlen gép eladásait illetően.
A Bizottság állításával ellentétben a versenytársak a hét eset közül hatban – jóllehet csak igen alacsony mennyiségeket, vagyis
két vagy három gépet adtak el – pozitív árakon tudtak értékesíteni.
A Bizottság mind a hét esetben tévesen vélte úgy, hogy a versenytársaknak kisszámú üvegvisszaváltó automata eladására kellett
szorítkozniuk.
A Bizottság mind a hét esetben figyelmen kívül hagyta a piac működésére vonatkozó releváns bizonyítékokat, ami gyengíti megállapításait.
A Bizottság többek között nem vette figyelembe az eladás utáni szolgáltatásokból és az üvegvisszaváltó automaták további eladásaiból
származó bevételeket. E bevételekre tekintettel a versenytársak pozitív jövedelemre számíthattak még az üvegvisszaváltó automaták
negatív árakon való értékesítése esetén is.
A felperesek megállapítják, hogy még ha a versenytársak csupán kisszámú (például egy vagy két) üvegvisszaváltó automatát tudtak
is eladni, a Bizottság a megtámadott határozatban nem bizonyította, hogy a felperesek által alkalmazott engedmények alkalmasak
arra, hogy e versenytársakat kiszorítsák a piacról.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
b)     A Törvényszék álláspontja
Először is meg kell állapítani, hogy a jelen kifogás téves előfeltevésen alapul. Ugyanis a felperesek előadásaival ellentétben
azon körülmény, hogy az utólagos engedmények rendszerei arra késztetik a versenytársakat, hogy negatív árakat számlázzanak
a felperesek engedményekben részesített vevőinek, nem tekinthető azon pillérek egyikének, amelyekre a megtámadott határozat
annak bizonyítása céljából támaszkodik, hogy az utólagos engedmények rendszerei alkalmasak versenyellenes hatások kifejtésére.
Ezzel szemben a megtámadott határozat a felperesek által alkalmazott utólagos engedményekre vonatkozó számos más megfontoláson
alapul annak megállapítása céljából, hogy e magatartástípusok az EK 82. cikk megsértésével alkalmasak voltak a versenytársak
kiszorítására.
A megtámadott határozat először is megállapítja, hogy a kizárólag vagy szinte kizárólag a felperesektől való vásárlásra való
ösztönzés különösen erős abban az esetben, ha a küszöbértékeket – ahogyan a felperesek által alkalmazottakat is – olyan rendszerrel
kapcsolják össze, amely szerint a kedvezmény vagy az előnyösebb kedvezményküszöb elérése a vevő minden vásárlására kedvezményt
biztosít az adott időszakban, nem kizárólag az adott küszöbértéket meghaladóan vásárolt mennyiségre (lásd a megtámadott határozat
(132), (297) és (316) preambulumbekezdését).
Másodsorban a Bizottság a megtámadott határozatban megjegyzi, hogy az engedményi rendszereket minden egyes vevő esetében egyénre
szabták, és a küszöbértékeket a vevői szükségletekre vonatkozó becslésekre és/vagy a múltban elért vásárlási mennyiségekre
alapozták.
A megtámadott határozat különösen azt emeli ki, hogy az olyan küszöbértékhez vagy küszöbértékekhez igazított utólagos engedményeket
tartalmazó rendszer, amelyek teljesen vagy jelentős mértékben megfelelnek a vevők szükségleteinek, komolyan ösztönözte a vevőket
arra, hogy a szükséges összes vagy szinte összes berendezést a felperesektől vásárolják, és mesterségesen megemelte a más
szállítóra való átváltás költségét, még kis mennyiségű egység beszerzése esetében is (lásd a megtámadott határozat (131)–(133),
(297), (321) és (322) preambulumbekezdését).
Harmadrészt a Bizottság megállapítja, hogy az utólagos engedményeket gyakran a felperesek legjelentősebb vevői esetében alkalmazták
hűségük biztosítása céljából (lásd például a megtámadott határozat (180) és (240) preambulumbekezdését).
Végül a megtámadott határozat megállapítja, hogy a felperesek nem bizonyították, hogy magatartásuk objektíve igazolható, vagy
hogy olyan, lényeges hatékonyságnövelést eredményez, amely meghaladja a fogyasztókat ért versenyellenes hatásokat (lásd a
megtámadott határozat (391) preambulumbekezdését).
Kétségkívül igaz, hogy a megtámadott határozat diagramokkal (lásd a 15., 18., 21–24. és 27. ábrát) szemlélteti, hogy a felperesek
utólagos engedményei kirekesztő hatással jártak, mivel a versenytársakat az engedményrendszer által meghatározott küszöbérték
elérése előtti utolsó gépekre igen alacsony, néha negatív árak felszámítására késztették (lásd a megtámadott határozat (165),
(186), (224), (235), (236) és (268) preambulumbekezdését).
Mindamellett a Bizottság a megtámadott határozatban egyrészt egyáltalán nem állítja, hogy az engedményrendszerek minden esetben
negatív árakhoz vezettek, másrészt arra sem hivatkozik, hogy ennek bizonyítása szükséges annak megállapításához, hogy ezen
engedményrendszerek visszaélésszerűek. Ezenkívül a megtámadott határozat nem tartalmazza a felperesek által alkalmazott valamennyi
visszatérítési és engedményrendszer grafikus ábrázolását. Mindössze egy vagy két diagram található benne országonként, amely
szemlélteti a felperesek engedményrendszereinek kirekesztő hatását.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az utólagos engedmények által létrehozott kizárási mechanizmus nem követeli meg, hogy
az erőfölényben lévő vállalkozás feláldozza a hasznot, mivel az engedmény költsége jelentős számú egység között oszlik meg.
Az engedmény utólagos nyújtása révén az erőfölényben lévő vállalkozás által elért átlagár jóval magasabb lehet a költségeknél,
és magas átlagos haszonkulcsot okozhat. Mindamellett az utólagos engedmények rendszere azt eredményezi, hogy a vevő által
az utolsó egységekért fizetendő tényleges ár a szívóhatás miatt nagyon alacsony.
E megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy azon körülmény, hogy meghatározott diagramok hibákat tartalmaznak,
önmagában nem cáfolja a felperesek által alkalmazott engedményrendszerek versenyellenes jellegére vonatkozó megállapításokat.
A felperesek e kifogása tehát hatástalan.
A felperesek azon érvét illetően, amely szerint a versenytársak nem voltak arra kényszerítve, hogy csupán kisszámú egységet
adjanak el az egyes vevőknek, meg kell állapítani, hogy a jelentős erőfölénnyel – amellyel a felperesek is rendelkeznek –
együtt jár az, hogy az ilyen erőfölényben lévő vállalkozás által kínált terméknek a kereslet nagy részére vonatkozóan nem
létezik megfelelő helyettesítője. Az erőfölényben lévő szállító ennélfogva nagyrészt megkerülhetetlen kereskedelmi partner
(lásd ebben az értelemben a Bíróság fent hivatkozott Hofmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 41. pontját).
Ebből következik, hogy e körülmények között a megtámadott határozat helyesen állította, hogy a vevők csupán korlátozott mennyiséget
vásárolnak más szállítóktól.
Ugyanezen okok miatt nehéz egyetérteni a felperesek azon érvelésével, amely szerint azon alacsonyabb árakat, amelyeket a versenytársak
a küszöbérték alatti egységekért kénytelenek a vevőkkel szemben felszámítani, ellensúlyozhatják azáltal, hogy ugyanazon vevőknek
további (a küszöbértéken felüli) egységeket adnak el. Ugyanis az e vevők fennmaradó szükséglete a legjobb esetben is korlátozott,
és így a versenytársak átlagos ára strukturálisan kevésbé vonzó.
Ugyanez vonatkozik azon állításra, amely szerint a versenytársak a felperesek magatartása által kiváltott kezdeti veszteségeket
vagy csekély nyereségességet ellensúlyozhatják az eladás utáni szolgáltatásokból (karbantartás és javítás) származó jövedelmekkel.
Ugyanis a felperesek által kiépített jelentős bázis egyértelmű előnyt biztosít számukra gépeik javítását és karbantartását
illetően is, a felperesek érveléséből pedig nem tűnik ki az, hogy mire alapozzák azon állításukat, amely szerint a versenytársak
az elsődleges piacon elért, strukturálisan csekély hasznukat ellensúlyozhatják az eladás utáni szolgáltatások piacán befolyt
nyereséggel.
A fentiekre tekintettel el kell utasítani a második jogalap harmadik részét, és ennélfogva a második jogalap egészét.
C –
A harmadik jogalapról, amely azon nyilvánvaló hibákon alapul, amelyeket a Bizottság annak értékelésekor vétett, hogy a megállapodások
valóban kizárták‑e a versenyt
1.     A felek érvei
A felperesek álláspontja szerint a tényleges hatások elemzése a megtámadott határozat kizárásra vonatkozó megfontolásainak
lényeges részét képezi. A megtámadott határozatnak az öt ország mindegyikében kifejtett „hatásra” vonatkozó szakaszai megerősítik
e körülményt.
A felperesek szerint a Bizottság bizonyítékai ellentmondásosak, spekulatívak, vagy irrelevánsak, és így nem teszik lehetővé
annak megállapítását, hogy a megállapodások ténylegesen megszüntették a versenyt.
Elsősorban a felperesek arra hivatkoznak, hogy a vizsgált öt nemzeti piac többségén piaci részesedésük csökkent abban az időszakban,
amely alatt a Bizottság állítása szerint versenyellenes magatartást tanúsítottak.
A felperesek úgy vélik, hogy a Bizottság ábrái megerősítik a piaci részesedésükre vonatkozó állításaikat, vagyis azt, hogy
utóbbi az érintett öt ország közül háromban csökkent, ami nem tekinthető a versenyellenes hatás bizonyítékának.
Másodsorban a felperesek vitatják a Bizottság azon álláspontját, amely szerint versenytársaik helyzete mind az öt országban
gyenge maradt a vizsgált időszak során. Úgy vélik, hogy versenytársaik piaci részesedést szereztek három országban, piaci
részesedésük Németországban nagyrészt változatlan maradt, és csupán Svédországban veszítettek piaci részesedésükből.
Harmadsorban a felperesek vitatják, hogy 1998 és 2002 között mind az öt nemzeti piacon nyilvánvaló kapcsolat állt volna fenn
a kötött piac mérete és a piaci részesedésük között. Az öt nemzeti piac egészét vizsgálva nincs arra utaló bizonyíték, hogy
a piac kötött részének jelentős mérete a felperesek piaci részesedésének növekedéséhez vezet. Például Norvégiában és Hollandiában
– ahol a piac felperesek magatartása által kötött része a legnagyobb volt – a felperesek piaci részesedése csökkent, míg Németországban
és Svédországban – ahol a piac felperesek magatartása által kötött része kisebb volt – a felperes piaci részesedése növekedett
vagy változatlan maradt. A felperesek piaci részesedése csupán Ausztriában csökkent gyorsabban, mint Hollandiában és Norvégiában.
A felperesek ezenkívül azt állítják, hogy nem áll fenn statisztikailag jelentős összefüggés a meg nem szerezhető piaci részesedés
és a piaci részesedésük között a vizsgált öt országban és a vizsgált időszakban.
A felperesek megjegyzik, hogy a Bizottság az objektív követelményeket elutasítva a bizonyítékok saját szubjektív értelmezésére
támaszkodik. A Bizottság előadja, hogy a változók „összefüggnek”, azonban elutasít minden, ezen állítás objektív és statisztikailag
biztos tesztnek való alávetésére irányuló kísérletet. Ezenkívül a Bizottság semmilyen bizonyítékkal nem támasztja alá azon
állítását, amely szerint a felperesek statisztikai elemzését manipulálhatták.
Negyedsorban a felperesek vitatják a Bizottság azon álláspontját, amely szerint áraik nem csökkentek, és arra hivatkoznak,
hogy a Bizottságnak az engedmények utáni tényleges nettó árakat, és nem a katalógusárakat kellett volna vizsgálnia.
A felperesek hangsúlyozzák, hogy az adatok helyes elemzéséből – amilyen a keresetlevélben végzett elemzés is – kitűnik, hogy
az árak az öt ország közül háromban csökkentek.
Ötödsorban a felperesek azt állítják, hogy három versenytárs piacról való kilépése nem bizonyítja a versenyellenes hatások
fennállását. Egyrészt a Prokent pontosan akkor ment csődbe, amikor a felperesek állítólagosan versenyellenes magatartása befejeződött.
Másrészt a Halton és az Eleiko felperesek általi megszerzése ellentmond a Bizottság negatív elméletének, mert ha igaz lenne,
hogy a felperesek képesek voltak versenytársaik befogadására és kizárására, nem kellett volna felvásárolniuk e két társaságot
a piacról való kiszorításuk érdekében.
Végül a felperesek arra hivatkoznak, hogy még ha a Bizottság által hivatkozott néhány tény igaz is, azok nem szükségképpen
bizonyítják a felperesek kereskedelmi árainak versenyellenes hatását. Először is az inkumbens gazdasági szereplő piaci részesedése
és versenytársainak piaci helyzete változatlan maradhat teljesen jogszerű okok miatt is; másodszor a Bizottság ellentmond
magának a felperesek árait és azok időbeni változását illetően, mivel árképzési politikájukat felfalónak minősíti, miközben
magas árak fenntartásával vádolja őket; harmadrészt, egy vagy több versenytárs piacról való kilépése nem bizonyítja a versenyellenes
hatást, fakadhat csupán a rendes versenyhelyzetből is.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
2.     A Törvényszék álláspontja
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint amennyiben valamely határozat egyes indokai
önmagukban is a jogilag megkövetelt módon alátámasztják e határozatot, akkor a határozat alapját képező többi elemet érintő
esetleges hibák semmi esetre sem érinthetik annak rendelkező részét (lásd analógia útján a Bíróság C–302/99. P. és C–308/99. P. sz.,
Bizottság és Franciaország kontra TF1 egyesített ügyekben 2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I–5603. o.] 26–29. pontját).
Márpedig a megtámadott határozat a (285) és (332) preambulumbekezdésben egyértelműen megállapítja, hogy jóllehet az ítélkezési
gyakorlat szerint az EK 82. cikke megsértésének megállapításához elegendő azt bizonyítani, hogy a felperesek magatartása a
verseny korlátozására irányult, vagy magatartásuk olyan jellegű volt, vagy alkalmas volt arra, hogy ilyen hatást fejtsen ki,
a jelen ügyben kiegészítette elemzését a felperesek magatartásának az üvegvisszaváltó automaták piacára kifejtett lehetséges
hatásaira vonatkozó vizsgálattal.
Ennélfogva egyértelmű, hogy a Bizottság nem próbálta meg az EK 82. cikk megsértésére vonatkozó megállapítását a felperesek
magatartásai által a vizsgált nemzeti piacokra kifejtett tényleges hatások e vizsgálatára alapozni, csupán kiegészítette jogsértésre
vonatkozó megállapítását az e magatartások esetleges hatásainak rövid vizsgálatával.
Ezenkívül rögzíteni kell, hogy az EK 82. cikk megsértésének megállapításához nem szükséges bizonyítani, hogy a vizsgált visszaélés
konkrét hatást gyakorolt az érintett piacokra. E tekintetben elegendő bizonytani, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás visszaélésszerű
magatartása a verseny korlátozására irányul, vagy másképpen fogalmazva, a magatartás olyan jellegű, vagy alkalmas arra, hogy
ilyen hatást fejtsen ki (a „Michelin II”‑ítélet 239. pontja és a fent hivatkozott British Airways kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 293. pontja).
A fentiekre tekintettel tehát el kell utasítani a harmadik jogalapot mint hatástalant, anélkül hogy meg kellene vizsgálni,
hogy a Bizottság által szolgáltatott bizonyítékok lehetővé teszik‑e annak megállapítását, hogy a szóban forgó megállapodások
ténylegesen megszüntették a versenyt. Ugyanis még akkor is, ha a Bizottság – amint a felperesek előadják – nyilvánvaló mérlegelési
hibát követett el, amikor úgy vélte, hogy a megállapodások ténylegesen kizárták a versenyt, a megtámadott határozat jogszerűségét
mindez nem befolyásolja.
D –
Az ötödik jogalapról, amely nyilvánvaló hibán alapul, amelyet a Bizottság annak megállapításakor követett el, hogy a nem kötelező
erejű mennyiségi kötelezettségvállalások sérthetik az EK 82. cikket
1.     A felek érvei
A felperesek a kereset első jogalapjára hivatkozással azt állítják, hogy a megtámadott határozat (302) preambulumbekezdésében
felsorolt, mennyiségi kötelezettségvállalásokat előirányzó 18 megállapodás többsége „nem [volt] kötelező erejű”. A felperesek
szerint valamely nem kötelező erejű egyedi mennyiségi kötelezettségvállalás – csakúgy, mint a nem kötelező erejű kizárólagossági
megállapodások – nem alkalmas a verseny kizárására még akkor sem, ha a vevő szükségletének teljes egészét vagy jelentős részét
magában foglalja. Ha a vevők jogilag nem kötelesek betartani a meghatározott mennyiség adott szállítótól való beszerzésére
vonatkozó kötelezettségvállalást, bármikor elfogadhatják a versenytárs szállítók jobb ajánlatait. A nem kötelező erejű, egyedi
mennyiségi kötelezettségvállalás mindössze egy becslésnek felel meg.
A felperesek előadják, hogy a közösségi jogban nincs jogalapja annak, hogy megtiltsák a vevők részére azt, hogy adott időszakon
belül becslést adjanak szállítóiknak szükségleteik teljes egészéről vagy jelentős részéről, még ha az egyik szállító erőfölényben
is van. E körülmények között e 18 megállapodás nem fejthet ki versenyellenes hatásokat, és ennélfogva a megtámadott határozat
nem hivatkozhat ezekre. A megtámadott határozat alapjául szolgáló 49 megállapodás közül 18 kizárása jelentősen gyengíti a
határozat megalapozottságát, és a felperesek szerint a megtámadott határozat egészének megsemmisítéséhez kell vezetnie.
A felperesek hozzáteszik, hogy az ellenkérelemben foglaltakkal ellentétben számos megállapodás nem kapcsolja az árat a vásárolt
mennyiséghez, hanem egységárat alkalmaz valamennyi megrendelt gép esetében (például Lidl, Coop és társai).
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
2.     A Törvényszék álláspontja
Meg kell jegyezni, hogy – amint a fenti 208. és 209. pontban hivatkozásra került – az állandó ítélkezési gyakorlat szerint
egy piacon erőfölényben lévő vállalkozás számára az a tény, hogy – akár az ő kérésükre – magához kösse a vásárlóit olyan kötelezettség
vagy ígéret alapján, hogy azok szükségleteik egészét vagy jelentős részét tőle szerezzék be, az EK 82. cikk szerinti erőfölénnyel
való visszaélésnek minősül, akár úgy, hogy a szóban forgó kötelezettség mellett mást nem kötnek ki, akár úgy, hogy azt engedményadással
ellentételezik. Ugyanez a helyzet akkor is, ha az említett vállalkozás a vásárlókat magához kötő formális kötelezettség nélkül,
akár a vásárlókkal kötött korábbi megállapodások alapján, akár egyoldalúan törzsvásárlóiengedmény‑rendszert alkalmaz, azaz
a kedvezményeket ahhoz a feltételhez köti, hogy az ügyfél szükségleteinek egészét vagy jelentős részét kizárólag az erőfölényben
lévő vállalkozástól szerezze be (a fent hivatkozott Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 89. pontja).
Az ilyen jellegű kizárólagos beszerzési kötelezettségek ugyanis – engedménnyel való ellentételezéssel vagy anélkül, vagy olyan
törzsvásárlói engedmény adásával, amely arra ösztönzi a vásárlót, hogy kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozástól szerezzen
be – ellentétesek a torzulásmentes verseny céljával a közösségi piacon, mert nem alapozza meg azokat az e kötelezettséget
vagy előnyt igazoló gazdasági szolgáltatás, hanem céljuk a vásárló választási lehetőségének megszüntetése vagy korlátozása
a beszerzési forrásokat tekintve, illetve más termelők piacra jutásának akadályozása (a fent hivatkozott Hoffmann‑La Roche
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 90. pontja).
Márpedig a jelen ügyben – a felperesek előadásaival ellentétben – a Bizottság a megtámadott határozatban helyesen vizsgálta
az egyedi mennyiségekre vonatkozó kötelezettségvállalásokat nem pusztán formálisan, jogi szempontból, hanem a kérdéses megállapodások
sajátos gazdasági hátterét is figyelembe véve. A Bizottság a megtámadott határozatban ezen az alapon állapította meg, hogy
a kérdéses megállapodások alkalmasak a versenytársak kizárására.
Ugyanis – csakúgy, mint a megtámadott határozat (302) preambulumbekezdésében hivatkozott kötelezettségvállalások – az egyedi
mennyiségekre vonatkozó kötelezettségvállalások, amelyek ténylegesen arra kötelezik és/vagy ösztönzik a vásárlót, hogy szükségleteinek
teljes egészét vagy jelentős részét az erőfölényben lévő vállalkozástól szerezze be, és amelyek nem alapulnak az e kötelezettséget
vagy ezen előnyt igazoló gazdasági szolgáltatáson, hanem céljuk a vásárló választási lehetőségének megszüntetése vagy korlátozása
a beszerzési forrásokat tekintve, illetve más termelők piacra jutásának akadályozása – feltételezve akár azt, hogy a vásárlót
formális kötelezettséggel nem kötik – az EK 82. cikk értelmében erőfölénnyel való visszaélésnek minősülnek (lásd ebben az
értelemben a fent hivatkozott Van den Bergh Foods kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 84. és 160. pontját).
Még ha több példa meg is erősíti, hogy a mennyiségi kötelezettségvállalások és az engedmények tekintetében a felperesek a
határidők és célkitűzések betartását illetően bizonyos rugalmasságot tanúsítottak, e rugalmasság – amelyet olyan megállapodások
esetében is alkalmaztak, amelyekről a felperesek elismerték, hogy „kötelező erejűek” – nem csökkenti az e magatartások által
okozott kizárást. Ellenkezőleg, a Bizottság a megtámadott határozatban helyesen állítja, hogy a vásárolt mennyiségek pontos
értéke kevésbé számított a felpereseknek, mint a vevők hűsége. Ugyanis e rugalmasság hozzájárult a felperesek üvegvisszaváltó
automatáinak vásárlására irányuló ösztönzés fenntartásához még az olyan vevők esetében is, amelyek egyébként nem érnék el
az előírt küszöbértékeket (lásd a megtámadott határozat (312) preambulumbekezdését).
Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a felperesek által nem kötelező erejűnek minősített mennyiségi kötelezettségvállalások
többsége olyan megállapodás, amelyben a felperesek az árat és a kereskedelmi feltételeket meghatározott mennyiség vevő általi
vásárlásától tették függővé. E megállapodások általában engedményt is tartalmaztak, amely kifejezetten valamely célkitűzés
megvalósításától függött. A vevő nem volt jogilag köteles elérni a célkitűzést, azonban az engedményben való részesülésnek
vagy annak fenntartásához el kellett érnie. Ilyen megállapodás a jelen esetben például az Axfooddal (2001), a COOP‑pal (2000),
a NorgesGruppennel vagy a Hakon Gruppennel kötött megállapodás. E megállapodások utólagos engedményhez hasonlóak. Az engedmény
utólagos elvesztésének veszélye erősen ösztönzi a vevőt a célkitűzés elérésére. Annak lehetősége, hogy a felperesek végül
nem kérték az engedmény visszatérítését, vagy a felperesek ajánlata vevő általi igazolt elfogadásának hiánya, irreleváns.
A vevő azon időszakban támasztott elvárásainak van jelentősége, amelyben megrendeléseit a kapott ajánlat feltételeinek megfelelően
tette meg.
A megfontolások összességéből következik, hogy el kell utasítani a Bizottság által annak megállapításakor elkövetett nyilvánvaló
hibára alapított jogalapot, hogy a nem kötelező erejű mennyiségi kötelezettségvállalások sérthetik az EK 82. cikket.
II –
A bírság eltörlése vagy csökkentése iránti kérelmekről
A –
A felek érvei
A felperesek a hatodik jogalapjuk keretében arra hivatkoznak, hogy a Bizottság megsértette az arányosság és a hátrányos megkülönböztetés
tilalmának elvét, azáltal hogy a bírságot a Tomra‑csoport világméretű forgalmának 8%‑ában határozta meg.
A Bizottság ellenkérelmében tett állításokra válaszul a felperesek megismétlik azon állításukat, miszerint a Bizottság által
kiszabott 24 millió euró bírság a csoport 2005. évi világméretű forgalmának 7,97%‑át teszi ki.
Először is a felperesek úgy vélik, hogy jóllehet a Bizottság felemelheti a bírságok mértékét elrettentő hatásuk növelése érdekében,
ugyanakkor a Bizottság politikájának meg kell felelnie az arányossági követelményeknek, amelyek alapján a „különösen súlyosnak”
minősülő jogsértések esetében kiszabott bírságoknak nagyobb elrettentő hatással kell bírniuk, mint a „súlyosnak” minősülő
jogsértések esetén kiszabottaknak. E logikát a bírságkiszabási iránymutatás is elismeri, amely előírja, hogy a „súlyos” jogsértéseket
1‑től 20 millió euróig terjedő alapösszeggel, a „különösen súlyos” jogsértéseket pedig 20 millió eurónál nagyobb alapösszeggel
sújtják.
A felperesek szerint a Bizottság e logikát követte, amikor a Microsofttal szemben szabott ki bírságot a „különösen súlyos”
jogsértésekért. Ugyanakkor – összehasonlításképpen, úgy érvelnek – a Microsoft bírsága a világméretű forgalmának csupán 1,5%‑át
képviselte, jóllehet a jogsértést „különösen súlyosnak” minősítették. A felperesek azon az állásponton vannak, hogy mindez
arra a logikátlan következtésre vezet, hogy a Bizottság számára fontosabb a felperesekkel – azaz egy 300 millió eurónál alacsonyabb
világméretű forgalommal rendelkező cégcsoporttal – szemben valamely „súlyos” jogsértés miatt elrettentő hatást gyakorolnia,
mint a Microsofttal szemben – amely a világ öt legnagyobb vállalkozásainak egyike, és 30 milliárd eurónál magasabb világméretű
forgalommal 2003‑ban rendelkezett – „különösen súlyos” jogsértés miatt elrettentő hatást gyakorolni. Hasonlóképpen, a Bizottság
az Astra Zenecára két „súlyos” jogsértésért szabott ki bírságot, amely bírság – miután figyelembe vették annak szükségességét,
hogy a releváns hasznokkal arányos elrettentő hatással bíró bírságot szabjanak ki – a világméretű forgalmának mindössze körülbelül
3%‑át tette ki.
A felperesek megállapítják, hogy a Bíróság elismerte, hogy a Bizottság köteles részletesen megindokolni a megközelítését érintő
minden jelentős módosítást. A Bizottság mindamellett a határozatban nem adott magyarázatot arra, hogy a Tomra‑csoportot – egy
olyan vállalkozást, amelyet még csak nem is sorolnak Norvégia 50 legnagyobb vállalkozása közé – miért illette meg az „olyan
társaság világméretű forgalmának legmagasabb százalékát kitevő [bírság], amellyel szemben versenyszabályok megsértése miatt
bírságot szabtak ki”.
A felperesek lényegében arra hivatkoznak, hogy a megtámadott határozat nem tartalmaz olyan részletes magyarázatot, amely a
Bizottság bírságokra vonatkozó megközelítését érintő e jelentős módosítást indokolná.
Másodsorban a felperesek álláspontja szerint a bírság mértéke aránytalan az érintett földrajzi piacokon megvalósított forgalmuk
korlátozott összegére tekintettel. Úgy vélik, hogy forgalmuk kevesebb mint 25%‑át érték el Németországban, Hollandiában, Ausztriában,
Svédországban és Norvégiában, és kevesebb mint 34%‑ot az EGT egész területén. A felperesek szerint a Bíróság elfogadta, hogy
az arányosság elve sérül, ha a Bizottság figyelmen kívül hagyja a világméretű forgalom, és „az azon termékek értékesítéséből
befolyt jövedelem [közötti összefüggést], amelyekre vonatkozóan a jogsértést elkövették”. A Bizottság nem szorítkozhatott
azon tény figyelembevételére, hogy a jogsértések nem voltak folyamatosak a teljes vizsgált időszak során és valamennyi érintett
nemzeti piacon.
A Bizottság vitatja a felperesek által előadott érveket.
1.     A Törvényszék értékelése
A felpereseknek a hátrányos megkülönböztetés tilalmának azáltal való megsértésére alapított érvét illetően, hogy a Bizottság
a bírságot világméretű forgalmuk 8%‑ában határozta meg, mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a bírságok
összegének megállapítása keretében nem hagyhatja figyelmen kívül az egyenlő bánásmód elvét, amely közösségi jogi alapelv,
és amely az állandó ítélkezési gyakorlat szerint akkor sérül, ha hasonló helyzeteket eltérő módon kezelnek, vagy eltérő helyzeteket
ugyanolyan módon kezelnek, kivéve ha ez a fajta bánásmód objektív módon indokolt (a Törvényszék T‑220/00. sz., Cheil Jedang
kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2473. o.] 104. pontja).
Mindamellett hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata önmagában véve nem jogalapja a versenyügyekben
kiszabott bírságoknak. Az, hogy a Bizottság a múltban esetleg bizonyos fajta jogsértésekre meghatározott szinten szabta ki
a bírságokat, nem fosztja meg attól a lehetőségtől, hogy ezt a szintet az [EK] 81. és [EK] 82. cikkben meghatározott versenyszabályok
végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendeletben (HL 2003. L 1., 1. o.) jelzett korlátok között felemelje,
ha ez a közösségi versenypolitika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges (lásd analógia útján a Bíróság 100/80–103/80. sz.,
Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983.,
1825. o.] 109. pontját).
Hozzá kell tenni, hogy a jogsértések súlyát számos tényező – mint például az ügy sajátos körülményei, összefüggése és a bírságok
elrettentő hatása – függvényében kell értékelni, anélkül azonban, hogy létezne olyan kötelező erejű vagy a kimerítő lista,
amely a kötelezően figyelembe veendő szempontokat tartalmazza (a Bíróság C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság
ügyben 1997. július 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑4411. o.] 33. pontja). Márpedig a releváns adatok, mint az érintett
piacok, termékek, országok, vállalkozások és időszakok ügyről ügyre eltérnek. Ebből az következik, hogy a Bizottság nem köteles
minden, a súlyosság szempontjából hasonló ügyben a forgalom ugyanolyan arányát kitevő bírságot kiszabni (lásd ebben az értelemben
a Törvényszék T‑67/01. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2004. január 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑49. o.]
187–189. pontját).
Mivel a bírságok a Bizottság versenypolitikájának eszközét képezik, a Bizottságnak a bírságok összegének megállapítása terén
mérlegelési mozgástérrel kell rendelkeznie annak érdekében, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben
tartásának irányába terelje (a Törvényszék T‑49/95. sz., Van Megen Sports kontra Bizottság ügyben 1996. december 11‑én hozott
ítéletének [EBHT 1996., II‑1799. o.] 53. pontja).
A jelen ügyben tehát már most el kell utasítani a felpereseknek a velük szemben kiszabott bírság és a Bizottság által más
határozatokban kiszabott bírság összehasonlításán alapuló érvét, mivel – amint arra fentebb emlékeztettünk ‑ a Bizottság korábbi
határozathozatali gyakorlata önmagában véve nem jogalapja a versenyügyekben kiszabott bírságoknak. A Bizottság ugyanis nem
kötelezhető arra, hogy a más ügyekben kiszabott bírságokkal tökéletes összhangban szabjon ki bírságot.
A felperesek azon érvét illetően, amely szerint a megtámadott határozat a Bizottság politikájának olyan megváltozását jelzi,
amely külön magyarázatot érdemelt volna, szintén nem fogadható el. Ugyanis a Bizottság a vitatott bírság kiszabásakor eleget
tett az 1/2003/EK rendelet és a saját bírságkiszámítási iránymutatása alapján őt terhelő kötelezettségeknek, és betartotta
a 17. rendelet által előírt korlátokat, amely körülményeket ugyanezen felperesek egyébiránt nem vitatnak. A Bizottság által
kiszabott bírság mértéke tehát nem a bírságokra vonatkozó politika megváltozásáról, hanem – éppen ellenkezőleg – e politika
hagyományos alkalmazásáról tanúskodik.
A bírságnak a felperesek érintett földrajzi piacokon megvalósított forgalmának korlátozott összege miatti állítólagos aránytalanságát
illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság – az 1/2003  rendelet 23. cikke (2) bekezdésében előírt, a teljes forgalomra
vonatkozó felső korlát tiszteletben tartásával (lásd analógia útján a fent hivatkozott a Musique Diffusion française és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 119. pontját) – figyelembe veheti az érintett vállalkozás forgalmát azért,
hogy a bírság összegének megállapításakor értékelje a jogsértés súlyát, de a többi tényezőhöz képest nem tulajdoníthat aránytalan
jelentőséget a forgalomnak (a Bíróság a C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz, Dansk Rørindustri
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének (EBHT 2005., I‑5425. o.) 257. pontja).
A jelen ügyben a Bizottság az iránymutatásban meghatározott számítási módszert alkalmazta, amely iránymutatás a jogsértés
súlyának a bírságkiszabás céljából való értékelése keretében számos tényező – többek között a jogsértés jellege, a piacra
gyakorolt tényleges hatása, ha ez a hatás mérhető, az érintett földrajzi piac mérete és a bírság szükséges elrettentő hatása –
figyelembevételét írja elő. Jóllehet az iránymutatás nem írja elő, hogy a bírság összegét a teljes forgalom vagy a releváns
forgalom alapján számítsák ki, nem zárja ki, hogy a Bizottság a bírság összegének meghatározásakor a forgalomra vonatkozó
mutatószámokat az általános elvek betartása érdekében figyelembe vegye, amennyiben a körülmények ezt megkívánják (a fent hivatkozott
Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 258. és 260. pontja).
Ebből következik, hogy jóllehet az érintett termékek forgalma tagadhatatlanul megfelelő alap lehet az említett termékek EGT‑ben
lévő piacának versenyhelyzetét fenyegető veszélyek értékelése céljából, ugyanakkor mindez nem változtat azon, hogy e tényező
korántsem az egyedüli követelmény, amely szerint a Bizottságnak a jogsértés súlyát kell értékelnie, és amely szerint azt ténylegesen
értékelte is a jelen ügyben.
Következésképpen – a felperesek előadásával ellentétben – ha a bírság Bizottság által elfogadott össze arányosságának értékelését
az említett összeg és az érintett termékek forgalma közötti összehasonlításra korlátoznák, túlzott jelentőséget tulajdonítanának
e tényezőnek. A jogsértés jellege, a piacra gyakorolt tényleges hatása, ha ez a hatás mérhető, az érintett földrajzi piac
mérete és a bírság szükséges elrettentő hatása szintén olyan – a jelen ügyben a Bizottság által figyelembe vett – tényezők,
amelyek a jogilag megkövetelt módon igazolhatják a bírság összegét.
Mindenesetre – amint arra a Bizottság helyesen mutat rá – meg kell állapítani, hogy a felpereseknek a jogsértéssel érintett
piacokon megvalósított forgalma teljes forgalmuk viszonylag jelentős részét, körülbelül 25%‑át teszi ki. Következésképpen
nem lehet arra hivatkozni, hogy a felperesek teljes forgalmuknak csupán a korlátozott részét szerezték meg az érintett piacokon.
Ebből következik, hogy a felpereseknek a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlatára és a jogsértéssel érintett piacokon
megvalósított forgalomra tekintettel a velük szemben alkalmazott aránytalan és/vagy hátrányosan megkülönböztető bánásmódra
alapított jogalapját, következésképpen a bírság eltörlésére vagy csökkentésére irányuló kérelmet el kell utasítani.
A fentiek összességéből következik, hogy a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. A felpereseket, mivel pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell – a
saját költségeik viselésén túl – a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék a Tomra Systems ASA‑t, a Tomra Europe AS‑t, a Tomra Systems GmbH‑t, a Tomra Systems BV‑t, Tomra Leergutsysteme
GmbH‑t, a Tomra Systems AB‑t és a Tomra Butikksystemer AS‑t kötelezi a saját költségeik és az Európai Bizottság részéről felmerült
költségek viselésére.
Vilaras
Prek
Ciucă
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. szeptember 9‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita alapját képező tényállás
A megtámadott határozat
A –  Az érintett piac
B –  Erőfölény
C –  Visszaélésszerű magatartás
D –  Bírság
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
I –  A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelmekről
A –  Az első jogalapról, amely a korlátozó stratégia megállapítására és a felperesek és ügyfeleik közötti bizonyos megállapodások
létezésének és tartalmának igazolására használt nyilvánvalóan nem helytálló és kevéssé megbízható bizonyítékokon alapul
1.  Az első részről, amely a korlátozó stratégia létezését alátámasztó megbízható bizonyítékok hiányán alapul
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
2.  A második részről, amely a felperesek és az ügyfeleik közötti meghatározott megállapodások létezésének igazolására és
tartalmának meghatározására szolgáló nem helytálló és kevéssé megbízható bizonyítékokon alapul
a)  Az 1998 előtti kizárólagossági megállapodásokról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
b)  A felpereseket „előnyben részesített, fő vagy elsődleges szállítóként” feltüntető megállapodásokról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
c)  Az egyedi mennyiségi kötelezettségvállalásokról és az egyedi utólagos visszatérítési rendszerekről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
d)  Meghatározott, Németország, Hollandia, Svédország és Norvégia területén kötött szerződések értékeléséről
Németország
–  Edeka Bayern‑Sachsen‑Thüringen (1998–1999)
–  Edeka Handelsgesellschaft Hessenring (1999)
–  Edeka Baden‑Würtemberg (2000)
–  COOP Schleswig‑Holstein (2000)
–  Netto
–  Rewe Wiesloch és Rewe‑Hungen (1997)
–  Rewe Hungen (2000)
Hollandia
–  Albert Heijn (1998–2000)
–  Royal Ahold (2000–2002)
–  Lidl (1999–2000)
–  Superunie (2001)
Svédország
–  ICA Handlares (Svédország) és Hakon Gruppen (Norvégia) (2000–2002)
–  Rimi Svenska (2000)
–  Spar, Willys és KB Exonen (Axfood–csoport) (2000)
–  Axfood (2001)
–  Axfood (2003–2004)
Norvégia
–  Høff Hedmark és Rema 100 (1996), AKA/Spar Norge (1997)
–  NorgesGruppen, Hakon Gruppen, NKL (COOP) és Rema 1000 (1999–2000)
–  NorgesGruppen (2000–2001)
–  NKL (COOP) és Rema 1000 (2000–2001)
B –  A második és a negyedik jogalapról, amely egyrészt annak az értékelésekor elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibákon
alapul, hogy a megállapodások alkalmasak voltak‑e a verseny kizárására, másrészt pedig az indokolás hiányán
1.  A felperesek megállapodásainak per se jogellenességéről és a Bizottság által e megállapodások verseny korlátozására vagy
kizárására való alkalmasságának értékelésekor alkalmazott mérce vagy feltételek indokolásának hiányáról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
2.  Az üvegvisszaváltó automaták iránti összkeresletnek a felperesek intézkedései általi „hiányos fedezetéről”
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
3.  Az utólagos visszatérítések verseny kizárására való alkalmasságának értékelése céljából alkalmazott, állítólag pontatlan
és megtévesztő bizonyítékokról és feltételezésekről
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
C –  A harmadik jogalapról, amely azon nyilvánvaló hibákon alapul, amelyeket a Bizottság annak értékelésekor vétett, hogy
a megállapodások valóban kizárták‑e a versenyt
1.  A felek érvei
2.  A Törvényszék álláspontja
D –  Az ötödik jogalapról, amely nyilvánvaló hibán alapul, amelyet a Bizottság annak megállapításakor követett el, hogy a
nem kötelező erejű mennyiségi kötelezettségvállalások sérthetik az EK 82. cikket
1.  A felek érvei
2.  A Törvényszék álláspontja
II –  A bírság eltörlése vagy csökkentése iránti kérelmekről
A –  A felek érvei
1.  A Törvényszék értékelése
A költségekről
*
* Az eljárás nyelve: angol.