CELEX: 62005CJ0150
Schengeni lepingu rakenduskonventsioon
Ne bis in idem põhimõte
Mõisted "sama tegu" ja "kohtuotsusega lahendatud kriminaalasi"
Eksport ühes riigis ja import teises riigis
Kohtualuse õigeksmõistmine

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada 19. juunil 1990. Schengenis (Luksemburg) allkirjastatud konventsiooni –
millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse
Vabariigi valitsuste vahel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta nende ühispiiridel (EÜT 2000, L 239, lk 19; ELT eriväljaanne 19/02,
lk 9; edaspidi „Schengeni rakenduskonventsioon”) – artiklit 54.
See eelotsusetaotlus esitati kohtuvaidluses J. L. Van Straaten
vs
. Staat der Nederlanden ja Republiek Italië, mille esemeks oli J. L. Van Straatenile narkootikumide vahendamise eest Itaalias
mõistetud kriminaalkaristusega seotud andmete sisestamine Schengeni infosüsteemi (edaspidi „SIS”) Itaalia ametiasutuste poolt
tema väljaandmise eesmärgil.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Vastavalt Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule Amsterdami lepinguga lisatud protokolli Schengeni
acquis
’ Euroopa Liitu integreerimise kohta (edaspidi „protokoll”) artiklile 1 on kolmteist Euroopa Liidu liikmesriiki, s.h Itaalia
Vabariik ja Madalmaade Kuningriik, volitatud seadma omavahel sisse tihedama koostöö Schengeni
acquis
’ kehtivusalas, mis on määratletud selle protokolli lisas.
Niimoodi määratletud Schengeni
acquis
’ osaks on eelkõige Schengenis 14. juunil 1985. aastal Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse
Vabariigi poolt allkirjastatud leping kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta nende ühispiiridel (EÜT 2000, L 239, lk 13;
ELT eriväljaanne 19/02, lk 3; edaspidi „Schengeni leping”) ning Schengeni rakenduskonventsioon. 27. novembril 1990 kirjutas
Itaalia Vabariik alla Schengeni rakenduskonventsiooniga liitumise lepingule (ELT 2000, L 239, lk 63), mis jõustus 26. oktoobril
1997.
Protokolli artikli 2 lõike 1 esimese lõigu kohaselt kohaldatakse alates Amsterdami lepingu jõustumise kuupäevast selle protokolli
artiklis 1 nimetatud kolmeteistkümne liikmesriigi suhtes Schengeni
acquis
’d.
Euroopa Liidu Nõukogu võttis protokolli artikli 2 lõike 1 teise lõigu teise lause alusel 20. mail 1999 vastu otsuse 1999/436/EÜ,
millega määratakse kooskõlas Euroopa Ühenduse asutamislepingu ja Euroopa Liidu lepingu asjakohaste sätetega kindlaks iga Schengeni
acquis
’d moodustava sätte või otsuse õiguslik alus (EÜT L 176, lk 17; ELT eriväljaanne 19/01, lk 152). Selle otsuse artiklist 2
koostoimes selle A lisaga nähtub, et nõukogu määras EL artiklid 34 ja 31, mis sisalduvad Euroopa Liidu lepingu VI jaotises
pealkirjaga „Sätted politseikoostöö ja õigusalase koostöö kohta kriminaalasjades”, Schengeni rakenduskonventsiooni artiklite 54–58
õiguslikuks aluseks.
Need viimatinimetatud artiklid moodustavad Schengeni rakenduskonventsiooni III jaotise pealkirjaga „Politsei ja julgeolek”
3. peatüki pealkirjaga „
Ne bis in idem
põhimõtte rakendamine”.
Schengeni rakenduskonventsiooni artiklis 54 on sätestatud:
„Isikut, kelle suhtes üks konventsiooniosaline on langetanud lõpliku kohtuotsuse, ei või teine konventsiooniosaline sama teo
eest vastutusele võtta, tingimusel et isik on pärast kohtuotsust karistuse ära kandnud või kannab seda või et seda ei saa
otsuse langetanud konventsiooniosalise õiguse alusel enam täitmisele pöörata.”
Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 55 lõike 1 kohaselt:
„1.      Konventsiooniosaline võib käesolevat konventsiooni ratifitseerides, vastu võttes või heaks kiites deklareerida, et artikkel 54
ei seo teda ühel või mitmel järgmistest juhtudest:
a)      kui tegu, mille suhtes välismaine kohtuotsus on tehtud, pandi toime täielikult või osaliselt tema oma territooriumil; viimasel
juhul see erand siiski ei kehti, kui tegu pandi toime osaliselt selle konventsiooniosalise territooriumil, kus kohtuotsus
on tehtud.
[...]”
Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 71 lõige 1, mille õiguslikuks aluseks on määratud EL lepingu artiklid 34, 30 ja 31,
sätestab:
„1.      Seoses mis tahes tüüpi narkootiliste ja psühhotroopsete ainete, sealhulgas kanepi otsese või kaudse müügiga ning selliste
toodete ja ainete omamisega müügiks või ekspordiks kohustuvad konventsiooniosalised Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni olemasolevaid
konventsioone […] järgides võtma kõik vajalikud meetmed narkootiliste ja psühhotroopsete ainete salakaubaveo tõkestamiseks
ja selle eest karistamiseks.”
Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 95 lõiked 1 ja 3 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Andmed isikute kohta, keda otsitakse taga väljaandmise eesmärgil vahi alla võtmiseks, sisestatakse taotleva konventsiooniosalise
õigusasutuse taotlusel.
3.      Taotluse saanud konventsiooniosaline võib lisada Schengeni infosüsteemi siseriikliku faili teatele märkuse, mis keelab vahi
alla võtmise seoses teatega niikauaks, kui märkus on kustutatud. Märkus tuleb kustutada hiljemalt 24 tundi pärast teate esitamist,
kui konventsiooniosaline ei keeldu meetme võtmisest õiguslikel põhjustel või eriotstarbelistel põhjustel. Kui erandjuhtudel
teatega seotud keerulised asjaolud seda nõuavad, siis võib eespool nimetatud tähtaega pikendada ühe nädalani. Ilma et see
piiraks märkuse või vahi alla võtmisest keeldumise otsuse kohaldamist, võivad teised konventsiooniosalised teates taotletud
vahi alla võtmise täide viia.”
Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 106 lõige 1 sätestab:
„Ainult teate esitanud konventsiooniosalisel on lubatud muuta, täiendada, parandada või kustutada enda sisestatud andmeid.”
Schengeni rakenduskonventsiooni artikkel 111 sätestab:
„1.      Iga isik võib mõne konventsiooniosalise territooriumil esitada kohtule või siseriikliku õiguse alusel pädevale asutusele kaebuse
oma isikuga seotud teate parandamiseks, kustutamiseks või selle kohta teabe või kompensatsiooni saamiseks.
2.      Ilma et see piiraks artikli 116 sätete kohaldamist, kohustuvad konventsiooniosalised täide viima lõikes 1 osutatud kohtute
või asutuste tehtud lõplikke otsuseid.”
Euroopa Kohtu pädevus teha selles valdkonnas eelotsus on sätestatud EL lepingu artiklis 35, mille lõike 3 punkt b on sõnastatud
järgmiselt:
„Kooskõlas lõikega 2 täpsustab deklareeriv liikmesriik, kas:
[…]
b)      selle riigi kohus võib taotleda Euroopa Kohtult, et see teeks eelotsuse poolelioleva kohtuasja käigus üleskerkinud küsimuse
kohta, mis käsitleb lõikes 1 osutatud õigusakti kehtivust või tõlgendamist, kui see kohus leiab, et kõnealune küsimus on vaja
lahendada, selleks et ta saaks teha otsuse.”
Madalmaade Kuningriik tegi deklaratsiooni, millega aktsepteeris Euroopa Kohtu pädevust EL lepingu artikli 35 lõikes 2 ja lõike 3
punktis b sätestatud korras (EÜT 1997, C 340, lk 308).

Rahvusvaheline õigus
Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni protokolli nr 7 artikkel 4
on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Mitte kellegi üle ei või sama riigi jurisdiktsiooni alusel teistkordselt kohut mõista ning kedagi ei või kriminaalkorras karistada
teo eest, mille eest ta on juba selle riigi seaduse alusel ja kriminaalprotsessuaalses korras lõplikult õigeks või süüdi mõistetud.
2.      Eelmise lõike sätted ei takista menetluse taasalustamist kooskõlas asjassepuutuva riigi seaduse ja kriminaalprotsessiga, kui
on tõendeid uutest või äsjailmnenud faktidest või kui varasemas menetluses on olnud oluline puudujääk, mis võis asja lahendit
mõjutada.
3.      Käesolevast artiklist ei või taganeda konventsiooni artikli 15 järgi.”
16. detsembril 1966 vastu võetud ja 23. märtsil 1976 jõustunud Kodaniku‑ ja poliitiliste õiguste rahvusvahelise pakti artikli 14
lõige 7 on sõnastatud järgmiselt:
„Kedagi ei tohi teist korda kohtu alla anda ega karistada kuriteo eest, milles teda vastavalt seadusele ja iga riigi kriminaalprotsessiõigusele
kord juba lõplikult süüdi või õigeks mõisteti.”
New Yorgis 30. märtsil 1961 ÜRO raames sõlmitud narkootiliste ainete ühtse konventsiooni artikkel 36 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      a)     Järgides oma põhiseaduslikke piiranguid, rakendab iga pool abinõusid, mis tagavad, et narkootiliste ainete viljelemine, tootmine,
valmistamine, eraldamine, ettevalmistamine, säilitamine, pakkumine, pakkumine kommertseesmärkidel, jaotamine, ost, müük, kättetoimetamine
mis tahes tingimustel, maaklerlus, saatmine, transiit, vedu, import ja eksport, mis rikub käesoleva konventsiooni sätteid,
ja igasugune muu tegevus, mis poolte arvates võib olla käesoleva konventsiooni sätete rikkumine, tunnistataks karistatavateks
tegudeks neil juhtudel, kui need on sooritatud tahtlikult, samuti, et raskete kuritegude puhul oleks ette nähtud vastavad
karistused, kaasa arvatud vanglakaristus või muu vabaduskaotuslik karistus.
b)      […]
2.      Järgides poolte põhiseaduslikke piiranguid, nende õigussüsteemi ja siseriiklikku õigust:
a)      i)     iga lõikes 1 loetletud kuritegu vaadeldakse eraldi kuriteona, kui need on sooritatud erinevates maades;
[…]”

Menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
Eelotsusetaotlusest selgub, et 1983. aasta 27. märtsi paiku oli J. L. Van Straateni valduses Itaalias ligikaudu 5 kg suurune
kogus heroiini, et see heroiin toimetati Itaaliast Madalmaadesse ning et ajavahemikul 27.−30. märts 1983 oli J. L. Van Straateni
käes 1000 g sellest heroiinikogusest.
Madalmaad esitasid J. L. Van Straatenile süüdistuse esiteks selles, et 1983. aasta 26. märtsi paiku importis ta koos A. Yilmaziga
Itaaliast Madalmaadesse ligikaudu 5500 g heroiini; teiseks selles, et 1983. aasta 27.−30. märtsi paiku oli tema valduses Madalmaades
ligikaudu 1000 g heroiini, ja kolmandaks selles, et 1983. aasta märtsis oli tema valduses Madalmaades tulirelvi ja laskemoona.
Arrondissementsrechtbank te ’s‑Hertogenbosch (Madalmaad) mõistis 23. juuni 1983. aasta otsusega J. L. Van Straateni heroiini
impordi süüdistuses õigeks, kuna see tegu ei olnud õiguslikult ja veenvalt tõendatud, ning ülejäänud kahes süüdistuses süüdi,
mõistes talle kahekümnekuulise vangistuse.
Itaalia esitas J. L. Van Straatenile koos teiste isikutega süüdistuse selles, et ta valdas 1983. aasta 27. märtsi paiku suures
koguses – kogumahus ligikaudu 5 kg – heroiini ning eksportis seda korduvalt koos Karakus Coskuniga Madalmaadesse. Tribunale
ordinario di Milano (Itaalia) 22. novembri 1999. aasta tagaseljaotsusega mõisteti J. L. Van Straaten koos kahe teise isikuga
süüdi ning karistuseks mõisteti kümneaastane vangistus, trahv 50 miljonit Itaalia liiri ning neilt mõisteti välja kohtukulud.
Põhikohtuasja poolteks on J. L. Van Straaten
vs
. Staat der Nederlanden ja Republiek Italië. Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab J. L. Van Straatenit puudutavale teatele,
mille õiguspärasus on käesoleva asja esemeks ning mida nimetatud kohus hindab Schengeni rakenduskonventsiooni arvesse võttes.
16. juuli 2004. aasta määrusega kaasati Republiek Italië menetlusse põhikohtuasjas.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtus lükkas Republiek Italië ümber J. L. Van Straateni väited, et Schengeni rakenduskonventsiooni
artikli 54 kohaselt ei oleks tohtinud tema suhtes Itaalia Vabariigi poolt või nimel kriminaalmenetlust algatada ning et kõik
selle süüdistusega seotud toimingud on õigusvastased. Republiek Italië sõnul ei tehtud 23. juuni 1983. aasta otsusega, kuivõrd
see puudutas süüdistust heroiini impordis, mingit otsust J. L. Van Straateni süü osas, kuna asjaomane isik oli selles süüdistuses
õigeks mõistetud. Selles süüdistuses ei tehtud J. L. Van Straateni suhtes otsust Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54
tähenduses. Lisaks väidab Republiek Italië, et Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 55 lõike 1 alguses ja punktis a ettenähtud
deklaratsiooni tegemise tulemusena ei olnud ta Schengeni rakenduskonventsiooni artikliga 54 seotud. Eelotsusetaotluse esitanud
kohus lükkas viimase väite tagasi.
Eelotsusetaotluses ei ole esitatud mingit muud teavet menetluse sisu kohta.
Madalmaade valitsuse arvates kinnitas Arrondissementsrechtbank te ’s‑Hertogenboschi 23. juuni 1983. aasta otsust Gerechtshof
te ’s‑Hertogenboschi 3. jaanuari 1984. aasta otsus, millega muudeti J. L. Van Straatenile teise süüksarvatava kuriteo kvalifikatsiooni.
Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch kvalifitseeris selle teo „ligikaudu 1000 g heroiini tahtlikuks valdamiseks Madalmaades 1983. aasta
27.‑30. märtsi paiku”. Kassatsioonkaebus, mille J. L. Van Straaten selle otsuse peale esitas, jäeti Hoge Raad der Nederlandeni
26. veebruari 1985. aasta otsusega rahuldamata. Tegemist oli
res judicata
õigusjõuga otsusega. J. L. Van Straaten kandis ära talle mõistetud karistuse.
Madalmaade valitsuse sõnul sisestati aastal 2002 Itaalia kohtuorganite taotlusel ja J. L. Van Straateni väljaandmise eesmärgil
SIS‑i teade tema vahistamise kohta Milano prokuröri 11. septembri 2001. aasta vahistamismääruse alusel. Madalmaade Kuningriik
lisas sellele teatele Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 95 lõikes 3 sätestatud märkuse, mis keelas vahi alla võtmise
Madalmaades.
Pärast seda, kui J. L. Van Straatenit oli 2003. aastal informeeritud sellest teatest ja järelikult ka tema süüdimõistmisest
Itaalias, esitas ta tulemusetult taotluse Itaalia kohtuorganitele, et SIS‑ist kustutataks tema isikuga seotud andmed. Korps
Landelijke Politiediensten (Madalmaade riiklik politseiamet; edaspidi „KLPD”) teatas 16. aprilli 2004. aasta kirjas J. L. Van Straatenile,
et kuna nemad ei ole Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 106 kohaselt teate esitanud ametiasutus, puudub neil pädevus
selle teate SIS‑ist kustutamiseks.
J. L. Van Straaten pöördus seejärel hagiga eelotsusetaotluse esitanud kohtu poole, et see kohustaks asjaomast prokuratuuri
ja/või KPLD‑d tema isikuga seotud andmeid politseiregistrist kutsutama. Nimetatud kohus märkis 16. juuli 2004. aasta määruses,
et tulenevalt Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 106 lõikest 1 on ainult Republiek Italië’l lubatud kustutada J. L. Van Straateni
nõutud andmeid. Seda arvesse võttes käsitles eelotsusetaotluse esitanud kohus talle esitatud hagi kui sellist, millega palutakse
kohustada Republiek Italië’d kõnealuseid andmeid kustutama. Seepeale kaasati viimane menetlusse põhikohtuasjas.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis seejärel, et Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 111 lõike 1 kohaselt on J. L. Van Straatenil
õigus esitada asjas pädevale Madalmaade kohtule hagi, et vaidlustada tema isikuga seotud andmete SIS‑i sisestamine Republiek
Italië poolt. Selle artikli lõike 2 kohaselt pidi Republiek Italië täitma Madalmaade kohtu poolt selle hagi kohta tehtud lõpliku
otsuse.
Neil asjaoludel otsustas Rechtbank ‘s‑Hertogenbosch menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1)      Mida tuleb mõista „sama teo” all [Schengeni rakenduskonventsiooni] artikli 54 tähenduses? (Kas ligikaudu 1000 g heroiini valdamine
Madalmaades 1983. aasta 27.–30. märtsi paiku on sama tegu mis 5 kg heroiini valdamine Itaalias 1983. aasta 27. märtsi paiku,
arvestades asjaolu, et Madalmaade heroiinipartii oli osa Itaalia heroiinipartiist? Kas heroiinipartii eksportimine Itaaliast
Madalmaadesse on sama tegu mis nimetatud partii importimine Itaaliast Madalmaadesse, arvestades seda, et J. L Van Straateni
kaassüüdistatavad ei ole Madalmaades ja Itaalias samad isikud? Arvestades tervikuna neid toiminguid, mis hõlmavad kõnealuse
heroiini valdamist Itaalias, selle eksportimist Itaaliast, selle importimist Madalmaadesse ning selle omamist Madalmaades,
siis kas tegemist on „sama teoga”?)
2)      Kas isiku suhtes on [Schengeni rakenduskonventsiooni] artikli 54 tähenduses langetatud kohtuotsus, kui tema vastu esitatud
süüdistus ei ole tunnistatud õiguslikult ja veenvalt tõendatuks ning see isik on selles õigeks mõistetud?”

Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
Käesolevas asjas tuleb alustuseks märkida, et Euroopa Kohus on pädev tegema otsust Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54
tõlgendamise küsimuses, kuna EÜ artiklis 234 ettenähtud korda kohaldatakse EL artikli 35 alusel algatatud eelotsusemenetlustes,
arvestades viimatinimetatud sättes ette nähtud tingimusi (vt selle kohta 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑105/03:
Pupino, EKL 2005, lk I‑5285, punkt 28), ja kuna Madalmaade Kuningriik on teinud deklaratsiooni EL artikli 35 lõike 3 punkti b
tähenduses, mis jõustus 1. mail 1999, Amsterdami lepingu jõustumise kuupäeval.
Prantsusmaa valitsus kahtleb, kas eelotsusetaotlus on vastuvõetav, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus andis lakoonilist
teavet, mis ei võimaldanud aru saada vaidluse esemest ja sellest, miks neile kahele küsimusele antavad vastused on vajalikud.
Siinkohal tuleb meenutada, et vaid siseriiklikul kohtul, kes asja menetleb ja kes vastutab tehtava lahendi eest, on pädevus
otsustada kohtuasja konkreetseid asjaolusid arvestades, kas kohtuotsuse tegemiseks on vaja eelotsust ja kas Euroopa Kohtule
esitatud küsimusel on kohtuasja suhtes tähtsust (vt 9. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑437/97: EKW ja Wein & Co, EKL 2000,
lk I‑1157, punkt 52, ja 4. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑448/01: EVN ja Wienstrom, EKL 2003, lk I‑14527, punkt 74).
Järelikult, kui esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse tõlgendamist, peab Euroopa Kohus üldjuhul otsuse tegema.
Euroopa Kohus võib keelduda siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamisest vaid juhul, kui ühenduse õiguse tõlgendamine,
mida siseriiklik kohus on palunud, ei ole ilmselgelt kuidagi seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või kui
kõnealune probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtul puudub teave nende faktiliste ja õiguslike asjaolude kohta, mida
tal on tarvis, andmaks tarvilikku vastust talle esitatud küsimustele (vt eelkõige 13. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑379/98:
PreussenElektra, EKL 2001, lk I‑2099, punkt 39, ja 19. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑35/99: Arduino, EKL 2002,
lk I‑1529, punkt 25, ja 11. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑13/05: Chacón Navas, EKL 2006, lk I‑6467, punkt 33).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et vaatamata eelotsusetaotluse põhjenduste lühidusele ja laialivalguvusele on neis piisavalt
teavet, et ühelt poolt saaks välistada võimaluse, et esitatud küsimustel puudub igasugune seos põhikohtuasja asjaolude ja
esemega või et probleem oleks üksnes hüpoteetiline, ning et teiselt poolt saaks Euroopa Kohus anda mainitud küsimustele kasuliku
vastuse. Tegelikult tuleneb eelotsusetaotluse kontekstist, et J. L. Van Straateni hagi eesmärgiks on tühistada tema isikuga
seotud teade, mis on sisestatud SIS‑i, ning et eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul võib ta asja võita üksnes juhul, kui
Schengeni rakenduskonventsiooni artiklist 54 tuleneva
ne bis in idem
põhimõtte kohaselt takistab Madalmaades tehtud süüdimõistev otsus tema suhtes Itaalias kriminaalmenetluse algatamist , mis
on nimetatud teate tagajärjeks.
Hispaania valitsuse arvates on esimene küsimus vastuvõetamatu. Ta väidab, et see küsimus puudutab üksnes põhikohtuasja asjaolusid
ning et tegelikult palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul kohaldada Schengeni rakenduskonventsiooni artiklit 54
asjaoludele, mis on siseriiklikus kohtus toimunud menetluse aluseks.
Siinkohal tuleks meeles pidada, et kuigi Euroopa Kohtul puudub EÜ artikli 234 tähenduses pädevus kohaldada ühenduse õigust
üksikjuhtumile, võib ta siiski selle artikliga kehtestatud õigusalase koostöö raames ja talle esitatud andmete alusel esitada
siseriiklikule kohtule selliseid ühenduse õiguse tõlgendamisega seotud asjaolusid, mis võivad olla talle kasulikud selle sätte
mõjude hindamisel (5. märtsi 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑515/99, C‑519/99–C‑524/99 ja C‑526/99–C‑540/99: Reisch jt,
EKL 2002, lk I‑2157, punkt 22).
Niisiis, esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus tõlgendada Schengeni rakenduskonventsiooni artiklit 54
nende asjaolude valguses, mis ta on paigutanud sulgudesse. Euroopa Kohus ei ole samas kohustatud seda artiklit nendele asjaoludele
kohaldama.
Sellest järeldub, et eelotsusetaotlus on vastuvõetav.

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Selle küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, milline on oluline kriteerium „sama teo” mõiste kohaldamiseks
Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses, võttes arvesse sulgudes täpsustatud asjaolusid.
Sellega seoses märgib Euroopa Kohus 9. märtsi 2006. aasta otsuses kohtuasjas C‑436/04: Van Esbroeck (EKL 2006, lk I‑2333),
et Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54 sõnastusest, kus kasutatakse mõistet „sama tegu”, tuleneb, et selles sättes
peetakse silmas vaid asjaomaste tegude sisulist laadi, jättes kõrvale nende juriidilise kvalifikatsiooni.
Selles artiklis kasutatud sõnastus erineb seega muudes
ne bis in idem
põhimõtet käsitlevates rahvusvahelistes dokumentides esinevast (eespool viidatud kohtuotsus Van Esbroeck, punkt 28).
Schengeni rakenduskonventsiooni artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõte eeldab tingimata, et konventsiooniosaliste riikide vastavates kriminaalõigussüsteemides valitseb vastastikune usaldus
ja et iga nimetatud riik tunnustab teises konventsiooniosalises riigis kehtiva kriminaalõiguse kohaldamist isegi siis, kui
tema enda siseriikliku õiguse rakendamise tulemuseks oleks teistsugune lahend (eespool viidatud kohtuotsus Van Esbroeck, punkt 30).
Sama teo erinevate juriidiliste kvalifikatsioonide võimalus kahes erinevas konventsiooniosalises riigis ei takista Schengeni
rakenduskonventsiooni artikli 54 kohaldamist (eespool viidatud kohtuotsus Van Esbroeck, punkt 31).
Neid järeldusi kinnitab pealegi artikli 54 eesmärk vältida seda, et isikut saaks tema liikumisvabaduse kasutamise tõttu mitme
konventsiooniosalise riigi territooriumil sama teo toimepanemise eest vastutusele võtta (eespool viidatud kohtuotsus Van Esbroeck,
punkt 33 ja osundatud kohtupraktika).
Liikumisvabadus on lõplikult tagatud vaid siis, kui teo toimepanija teab, et kui ta kord süüdi mõistetakse ja karistus on
ära kantud või juhul kui ta on ühes konventsiooniosalises riigis lõplikult õigeks mõistetud, võib ta liikuda Schengeni alal
ilma, et peaks kartma kriminaalmenetluse algatamist teises konventsiooniosalises riigis põhjusel, et see tegu kujutab endast
viimase liikmesriigi õiguskorras erinevat kuritegu (vt eespool viidatud kohtuotsus Van Esbroeck, punkt 34).
Siseriiklike kriminaalõigusnormide ühtlustamise puudumise tõttu on teo või kaitstud õigusliku huvi juriidilisel kvalifikatsioonil
põhinev kriteerium selline, mis looks Schengeni alal liikumisvabadusele sama palju takistusi, kui palju esineb konventsiooniosalistes
riikides karistussüsteeme (eespool viidatud kohtuotsus Van Esbroeck, punkt 35).
Sellises olukorras seisneb ainus oluline kriteerium Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54 kohaldamiseks tegude sisulise
samasuse kindlaks tegemises, mida tuleb mõista konkreetsete omavahel lahutamatult seotud asjaolude kogumi esinemisena (eespool
viidatud kohtuotsus Van Esbroeck, punkt 36).
Narkootikumidega seotud süütegude puhul ei nõuta, et asjaomases kahes konventsiooniosalises riigis kõne all olevad narkootilise
aine kogused või isikud, keda süüdistatakse kuriteos osalemises mõlemas riigis, oleksid identsed.
Järelikult võib olukord, kus puudub identsus, põhimõtteliselt esineda tegude kogumina, mis on oma laadilt lahutamatult seotud.
Pealegi on Euroopa Kohus juba sedastanud, et karistatavat tegu, mis seisneb samade narkootiliste ainete ekspordis ja impordis
ning mille eest on kriminaalmenetlus algatatud erinevates Schengeni rakenduskonventsiooni osalisriikides, tuleb põhimõtteliselt
pidada „samaks teoks” nimetatud artikli 54 tähenduses (eespool viidatud kohtuotsus Van Esbroeck, punkt 42).
Sellekohase lõpliku hinnangu andmise õigus kuulub, nii nagu Madalmaade valitsus õigesti märkis, siiski pädevatele siseriiklikele
kohtutele, kes peavad otsustama, kas kõnealused teod moodustavad sisuliselt ajaliselt, ruumiliselt ja esemeliselt lahutamatult
seotud tegude kogumi (eespool viidatud kohtuotsus Van Esbroeck, punkt 38).
Nendest kaalutlustest lähtudes tuleb esimesele küsimusele vastata, et Schengeni rakenduskonventsiooni artiklit 54 tuleb tõlgendada
järgmiselt:
–        oluline kriteerium Schengeni rakenduskonventsiooni nimetatud artikli kohaldamisel seisneb tegude sisulise samasuse kindlakstegemises,
mida tuleb mõista konkreetsete omavahel lahutamatult seotud tegude kogumi esinemisena, sõltumata nende tegude juriidilisest
kvalifikatsioonist või kaitstud õiguslikust huvist;
–        narkootikumidega seotud süütegude puhul ei nõuta, et asjaomases kahes konventsiooniosalises riigis kõne all olevad narkootilise
aine kogused või isikud, keda süüdistatakse kuriteos osalemises mõlemas liikmesriigis, oleksid identsed;
–        karistatavat tegu, mis seisneb samade narkootiliste ainete ekspordis ja impordis ning mille eest on algatatud kriminaalmenetlus
erinevates Schengeni rakenduskonventsiooni osalisriikides, tuleb põhimõtteliselt pidada „samaks teoks” nimetatud artikli 54
tähenduses; sellekohase lõpliku hinnangu annavad aga pädevad siseriiklikud kohtud.

Teine küsimus
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Schengeni rakenduskonventsiooni artiklis 54
tagatud
ne bis in idem
põhimõte laieneb konventsiooni osalisriigi kohtu otsusele, millega süüdistatav mõistetakse tõendite ebapiisavuse tõttu õigeks.
Nimetatud artikli 54 kohaselt ei või isikut, kelle suhtes üks konventsiooniosaline on langetanud „lõpliku kohtuotsuse”, teine
konventsiooniosaline sama teo eest vastutusele võtta, tingimusel et isik on pärast süüdimõistvat kohtuotsust karistuse ära
kandnud või kannab seda või et seda ei saa enam täitmisele pöörata.
Selles ainsas lauses, mis moodustab Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54, sisalduv põhilause ei viita mingil moel lõpliku
otsuse sisule. Alles Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54 kõrvallauses osundatakse süüdimõistvale otsusele, sedastades,
et niisugusel juhul laieneb kriminaalmenetluse algatamise keelule eritingimus. Kui põhilauses sisalduv üldsäte laieneks üksnes
süüdimõistvatele kohtuotsustele, oleks asjatu täpsustada, et süüdimõistva otsuse puhul kohaldatakse erisätet.
Tegelikult ei ole vaidlust selles, et Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54 eesmärgiks on vältida seda, et isikut saaks
tema liikumisvabaduse kasutamise eest erinevate konventsiooniosaliste territooriumitel sama teo toimepanemise eest vastutusele
võtta (vt 11. veebruari 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑187/01 ja C‑385/01: Gözütok ja Brügge, EKL 2003, lk I‑1345,
punkt 38).
Kui kõnealust artiklit ei kohaldataks niisugustele lõplikele otsustele, millega isik mõistetakse tõendite puudumise tõttu
õigeks, seaks see ohtu liikumisvabaduse teostamise (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Van Esbroeck, punkt 34).
Veelgi enam, kriminaalmenetluse algatamine teises konventsiooniosalises riigis sama teo eest, kui isik on tõendite ebapiisavuse
tõttu lõplikult õigeks mõistetud, kahjustaks õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid. Nimelt peaksid süüdistatavad
kartma uue kriminaalmenetluse algatamist teises konventsiooniosalises riigis, kuigi sama tegu on juba lõplikult lahendatud.
Siinkohal tasub lisada, et Euroopa Kohus on 10. märtsi 2005. aasta otsuses kohtuasjas C‑469/03: Miraglia (EKL 2005, lk I‑2009,
punkt 35) juba sedastanud, et Schengeni rakenduskonventsiooni artiklis 54 sätestatud
non bis in idem
põhimõtet ei kohaldata liikmesriigi kohtuorganite otsusele, millega kriminaalasi loetakse lõppenuks pärast riikliku süüdistaja
otsust jätta kriminaalmenetlus algatamata ainuüksi sellepärast, et teises liikmesriigis on kriminaalmenetlus sama süüdistatava
suhtes sama teo eest juba algatatud, ja seda ilma sisulist hinnangut andmata. Kuigi käesolevas asjas ei ole vaja otsustada,
kas süüdistusest loobumine, mis ei tugine sisulisel hinnangul, võib jääda kõnealuse artikli kohaldamisalasse, tuleb märkida,
et õigeksmõistmine tõendite ebapiisavuse tõttu tugineb niisugusel hinnangul.
Järelikult tuleb teisele küsimusele vastata, et Schengeni rakenduskonventsiooni artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõtet kohaldatakse konventsiooniosalise riigi kohtuorganite otsuse suhtes, millega süüdistatav mõistetakse ebapiisavate
tõendite tõttu lõplikult õigeks.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega kaasnenud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
19. juunil 1990 Schengenis allkirjastatud konventsiooni – millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi
Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta
nende ühispiiridel – artiklit 54 tuleb tõlgendada selliselt, et:
–
oluline kriteerium Schengeni rakenduskonventsiooni nimetatud artikli kohaldamisel seisneb tegude sisulise samasuse kindlakstegemises,
mida tuleb mõista konkreetsete omavahel lahutamatult seotud tegude kogumi esinemisena, sõltumata nende tegude juriidilisest
kvalifikatsioonist või kaitstud õiguslikust huvist;
–
narkootikumidega seotud süütegude puhul ei nõuta, et asjaomases kahes konventsiooniosalises riigis kõne all olevad narkootilise
aine kogused või isikud, keda süüdistatakse kuriteos osalemises mõlemas liikmesriigis, oleksid identsed;
–
karistatavat tegu, mis seisneb samade narkootiliste ainete ekspordis ja impordis ning mille eest on algatatud kriminaalmenetlus
erinevates Schengeni rakenduskonventsiooni osalisriikides, tuleb põhimõtteliselt pidada „samaks teoks” nimetatud artikli 54
tähenduses; sellekohase lõpliku hinnangu annavad aga pädevad siseriiklikud kohtud.
2.
Selle konventsiooni artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõtet kohaldatakse konventsiooniosalise riigi kohtuorganite otsuse suhtes, millega süüdistatav mõistetakse ebapiisavate
tõendite tõttu lõplikult õigeks.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.