CELEX: 62006CJ0117
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud
Rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine
Määrus (EÜ) nr 881/2002
Artikli 2 lõige 3 ja artikli 4 lõige 1
Keeld anda majandusressursse selle määruse I lisas loetletud isikute käsutusse
Ulatus
Kinnisasja müük
Leping, mis on sõlmitud enne ostja kandmist I lisas sätestatud loetelusse
Loetelusse kandmise järel esitatud avaldus omandi ülemineku kandmiseks kinnistusregistrisse

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 27. mai 2002. aasta määruse (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist (
EÜT L 139, lk 9
; ELT eriväljaanne 18/01, lk 294), muudetud nõukogu 27. märtsi 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 561/2003 (
EÜT L 82, lk 1
; ELT eriväljaanne 18/02, lk 91) (edaspidi „määrus nr 881/2002”), artikli 2 lõike 3 ja artikli 4 lõike 1 tõlgendamist.
Eelotsusetaotlus esitati G. Möllendorf’i ja C. Möllendorf-Niehuus’i (edaspidi „müüjad”) hagi raames Grundbuchamt’i (Kinnistusamet) otsuse vastu, millega lükati tagasi müüjate avaldus kinnisomandi ülemineku kandmiseks kinnistusraamatusse notariaalselt tõestatud müügilepingu alusel.
Õiguslik raamistik
ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonid
Ühendatud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu (edaspidi „Julgeolekunõukogu”) võttis 16. jaanuaril 2002 vastu resolutsiooni 1390 (2002), millega kehtestatakse meetmed, mida riigid peavad võtma Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida ja Talibani liikmete ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtete ja üksuste vastu, mis on loetletud Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1267 (1999) ja resolutsiooni 1333 (2000) rakendamisel sätestatud loetelus.
Vastavalt resolutsiooni 1390 (2002) lõike 2 punktile a:
Jugeolekunõukogu „[o]tsustab, et kõik riigid peavad võtma järgmised meetmed Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida ja Talibani liikmete ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtete ja üksuste suhtes, nagu neile on osutatud resolutsioonide 1267 (1999) ja 1333 (2000) kohaselt koostatud loendis, mida ajakohastab korrapäraselt resolutsiooni 1267 (1999) lõike 6 alusel moodustatud komitee (edaspidi [sanktsioonide] komitee);
a)
külmutada viivitamata kõnealuste isikute, rühmituste, ettevõtete ja üksuste rahalised vahendid, muud finantsvahendid või muud majandusressursid, sealhulgas rahalised vahendid, mis tulenevad varast, mida sellised isikud või nende nimel või juhatusel tegutsevad isikud omavad või kontrollivad otse või kaudselt, ning tagada, et nende riikide kodanikud või nende riikide terrotooriumil asuvad isikud ei annaks kõnealuste isikute käsutusse otseselt või kaudselt nimetatud vahendeid ega muid rahalisi vahendeid, finantsvarasid või majandusressursse.”
Julgeolekunõukogu võttis 20. detsembril 2002 vastu terrorismivastaste kohustuste rakendamise hõlbustamisele suunatud resolutsiooni 1452 (2002). Selle resolutsiooni lõige 1 näeb ette teatava hulga erandeid resolutsioonidega 1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002) kehtestatud rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamisest, mida riigid võivad rakendada humanitaarvajaduste tõttu tingimusel, et sanktsioonide komitee on need heaks kiitnud.
Resolutsiooni 1452 (2002) lõige 2 sätestab:
Julgeolekunõukogu „[o]tsustab, et kooskõlas resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punkti b ja resolutsiooni 1390 (2002) lõike 1 ja lõike 2 punkti a sätetega võivad kõik riigid anda loa kontodele järgmiste summade lisamiseks:
a)
nendelt kontodelt tasumisele kuuluvad intressid või muud tulud või
b)
maksed lepingute, kokkulepete või kohustuste kohaselt, mis sõlmiti või tekkisid enne kuupäeva, mil nende kontode suhtes on hakatud kohaldama resolutsioonide 1267 (1999), 1333 (2000) või 1390 (2002) sätteid,
tingimusel, et kõnealustele intressidele, summadele ja maksetele kohaldatakse jätkuvalt kõnealuseid sätteid”.
Sanktsioonide komitee lisas 6. juulil 2004 nime „Aqeel Abdulaziz Al-Aqil” selliste füüsiliste isikute ja üksuste kooskõlastatud loetelusse, kellele tuleb resolutsioonide 1267 (1999) ja 1333 (2000) alusel kohaldada rahaliste vahendite külmutamist.
Euroopa Liidu ja Euroopa Ühenduse õigus
Euroopa Ühenduste nõukogu võttis resolutsiooni 1390 (2002) rakendamiseks 27. mail 2002 vastu ühise seisukoha 2002/402/ÜVJP, mis käsitleb Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida, Talibani ja teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu suunatud piiranguid ja millega tunnistatakse kehtetuks ühised seisukohad 96/746/ÜVJP, 1999/727/ÜVJP, 2001/154/ÜVJP ja 2001/771/ÜVJP (
EÜT L 139, lk 4
; ELT eriväljaanne 18/01, lk 292).
Määruse nr 881/2002 neljandast põhjendusest selgub, et see määrus võeti vastu muu hulgas resolutsiooni 1390 (2002) rakendamiseks.
Mainitud määruse artikkel 1 sätestab:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
2)
majandusressursid – igasugune vara, nii materiaalne kui mittemateriaalne, nii kinnis- kui vallasasi, mis ei ole rahalised vahendid, kuid mida on võimalik kasutada rahaliste vahendite, kaupade või teenuste hankimiseks;
[…]
4)
majandusressursside külmutamine – toimingud, millega tõkestatakse majandusressursside mis tahes viisil kasutamine rahaliste vahendite, kaupade või teenuste hankimiseks, sealhulgas, kuid mitte üksnes, neid müües, rentides või neile hüpoteeki seades.”
Vastavalt määruse nr 881/2002 artiklile 2:
„1.   Külmutatakse kõik asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele kuuluvad või nende omandis või valduses olevad rahalised vahendid ja majandusressursid.
2.   Rahalisi vahendeid ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks.
3.   Majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks viisil, mis võimaldaks neil hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid.”
Kõnealuse määruse artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Keelatud on teadlikult ja tahtlikult osaleda niisuguses tegevuses, mille otsene või kaudne eesmärk või tagajärg on kõrvale hoida artikli 2 sätete täitmisest või kaasa aidata artiklis 3 nimetatud tehingutele.”
Määruse nr 881/2002 artikli 7 lõige 1 lubab Euroopa Ühenduste komisjonil „parandada või täiendada I lisa kas […] Julgeolekunõukogu või sanktsioonide komitee otsuste alusel”.
Sama määruse artikkel 9 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevat määrust kohaldatakse olenemata nendest õigustest või kohustustest, mis on antud või määratud enne käesoleva määruse jõustumist sõlmitud rahvusvaheliste kokkulepete, lepingute, litsentside või lubadega.”
Määruse nr 881/2002 I lisa sätestab sama määruse „[a]rtiklis 2 nimetatud isikute, rühmituste ja üksuste loetelu”.
Leides, et resolutsiooni 1452 (2002) rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 27. veebruaril 2003 vastu ühise seisukoha 2003/140/ÜVJP, mis käsitleb erandite tegemist ühise seisukohaga 2002/402/ÜVJP kehtestatud piiravatesse meetmetesse (
EÜT L 53, lk 62
; ELT eriväljaanne 18/02, lk 80).
Määruse nr 561/2003 neljas põhjendus täpsustab, et resolutsiooni 1452 (2002) silmas pidades tuleb kohandada ühenduse kehtestatud meetmeid.
Määruse nr 881/2002 artikli 2a lõige 4, mis lisati nimetatud määrusele määrusega nr 561/2003, sätestab:
„[Määruse nr 881/2002] [a]rtikli 2 lõiget 2 ei kohaldata külmutatud kontodele lisatud järgmiste summade suhtes:
a)
nendelt kontodelt tasumisele kuuluvad intressid või muud tulud või
b)
maksed lepingute, kokkulepete või kohustuste kohaselt, mis tekkisid enne kuupäeva, mil nende kontode suhtes on hakatud kohaldama määrusega (EÜ) nr 337/2000, määrusega (EÜ) nr 467/2001 või käesoleva määrusega rakendatud […] Julgeolekunõukogu resolutsioonide sätteid.
Ka intressid, muud tulud ja maksed külmutatakse samal viisil nagu kontod, millele need on lisatud.”
Komisjon võttis 12. juulil 2004 vastu määruse (EÜ) nr 1277/2004 (
ELT L 241, lk 12
), millega 37. korda muudetakse määrust nr 881/2002.
Vastavalt määruse nr 1277/2004 lisa artikli 1 lõikele 2 muudetakse määrust nr 881/2002, lisades pealkirja „Füüsilised isikud” alla kande „Aqeel Abulaziz Al-Aqil. Sünniaeg: 29. aprill 1949.”
Vastavalt määruse nr 1277/2004 artiklile 2 jõustub see määrus Euroopa Liidu Teatajas avaldamise päeval, milleks on 13. juuli 2004.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
19. detsembril 2000 sõlmisid müüjad, kes tegutsesid seltsingu liikmetena ja Salem-Abdul Ghani El-Rafei, Kamal Rafehi ja Ageel A. Al-Ageel (edaspidi „ostjad”), kes tegutsesid samuti seltsingu liikmetena, notariaalselt tõestatud müügilepingu.
Nimetatud lepinguga nõustusid müüjad võõrandama tasu eest ostjatele neile kuuluva hoonestatud maatüki asukohaga Berliinis, kui viimased tasuvad müügihinna 2375000 Saksa marka.
Müügileping sedastab, et pooled on saavutanud kokkuleppe kinnisomandi üleandmise kohta ostjatele ning vastava kande tegemise kohta kinnistusraamatusse („Grundbuch”).
Lisaks sätestab müügileping, et müügihind tuleb kanda asjaomase notari deposiitkontole ning kuulub müüjatele väljamaksmisele alates eelmärke tegemisest omandiõiguse üleandmise nõude tagamiseks, enne vastava kande tegemist.
Omandiõiguse üleandmise nõuet tagav eelmärge ostja kasuks kanti kinnistusraamatusse 8. märtsil 2001.
Amstgericht Lichtenberg’i Grundbuchamt lükkas 29. oktoobri 2003. aasta otsusega tagasi notari 22. jaanuaril 2003 esitatud avalduse omandi ülemineku kandmiseks kinnistusraamatusse, põhjusel, et teatavaid dokumente, mille vormistamist oli nõutud 28. märtsi 2003. aasta kirjas, ei olnud ettenähtud tähtaja jooksul esitatud.
9. detsembril esitas notar 19. detsembri 2000. aasta notariaalakti alusel uue avalduse omandi ülemineku kandmiseks kinnistusraamatusse ostjate kasuks.
Olles märkinud, et ühe ostja nimi on kantud määruse nr 881/2002 I lisasse, jättis Grundbuchamt kõnealuse kandeavalduse nimetatud määruse artikli 2 lõike 3 ning artikli 4 lõike 1 alusel rahuldamata.
Notar esitas 3. mail 2005 nimetatud otsuse peale kaebuse Grundbuchamtile, mis edastas selle 11. mai 2005. aasta otsusega Landgericht Berlin’ile, mis omakorda jättis selle 27. septembri 2005. aasta määrusega rahuldamata.
Notar esitas 7. oktoobril 2005 mainitud määruse peale apellatsiooni Kammergericht Berlin’ile.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et müüjad väidavad esiteks, et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõiget 3 ja artikli 4 lõiget 1 ning iseäranis neist kahest sättest esimeses kasutatud mõisteid „anta […] käsutusse ” ja „nende toetuseks” tuleb tõlgendada nii, et nendega peetakse silmas üksnes tehinguid, mille puhul täitmise ja vastutasu vahel puudub majanduslik tasakaal. Käesolevas asjas kujutab poolte vahel kokku lepitud kinnisasja müügihind endast olulist summat, mis on juba müüjatele tasutud.
Teiseks väitsid müüjad Kammergericht Berlin’is, et müügilepingu tühistamise korral oleks ostjatel õigus kinnisasja ostuhinna tagsimaksmisele müüjate poolt, mis tähendab, et ostjate käsutusse antakse ostuhinnale vastav summa. Samas on selline lahendus vastuolus määruse nr 881/2002 seitsmenda põhjenduse ja artikli 2 lõikega 1.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus juhib tähelepanu asjaolule, et Saksa õiguse kohaselt ei teki kinnisomand otse notariaalse müügilepingu sõlmise järel müüja ja ostja vahel, vaid nõuab lisaks asjaõiguslepingu sõlmimist poolte vahel vastavalt Saksa tsiviilseadustiku (
Bürgerliches Gesetzbuch
, edaspidi „BGB”) §-le 925, ning vastava kande tegemist kinnistusraamatusse BGB § 873 alusel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib lisaks, et vastavalt Saksa õigusele, juhul, kui eksisteerib asja käsutuspiirang – nii nagu põhikohtuasjas, kus ühe ostja suhtes muutus kohaldatavaks rahaliste vahendite külmutamise kohustus –, ja kui see piirang tekib pärast notaarialselt tõestatud müügilepingu ja asjaõiguslepingu sõlmimist, ent enne kandeavalduse esitamist, peab Grundbuchamt reeglina seda arvesse võtma.
Kammergericht Berlin lisab, et õiguslik takistus omandi ülemineku kandmiseks kinnistusraamatusse välistab müügilepingu täitmise, mis tähendab, et müüjad on BGB §-de 275 ja 323 alusel kohustatud ostjatele müügihinna tagasi maksma.
Samas tõusetub küsimus, kas selline tagasimaksmine on kooskõlas määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 2 sätestatud keeluga.
Eeotsusetaotluse esitanud kohus nendib 23. veebruari 2006. aasta täiendavas määruses, et asjaomase määruse artikli 2 lõigetest 1–3 ning artikli 4 lõikest 1 ei tulene, et müüjat võib kohustada deponeerima kõnealuse kinnisasja müügihinnale vastava summa, kui müüja ei olnud müügilepingu sõlmimise või ülekantud summa sissenõudmise ajal teadlik ostja suhtes kohaldamisele kuuluvatest piirangutest.
Samas määruses tõdeb eelotsusetaotluse esitanud kohus, et samuti tekitab kahtlusi küsimus, kas ostjate paljususe korral või nende kuulumisel seltsingusse nagu põhikohtuasjas, tuleb õigus müügihinna tagasimaksmisele külmutada täielikult või üksnes osas, mis vastab selle ostja osale, kelle suhtes kuuluvad kohaldamisele piiravad meetmeid.
Eeltoodud asjaoludel ja leides, et menetluses oleva vaidluse lahendamine sõltub määruse nr 881/2002 tõlgendamisest, otsustas Kammergericht Berlin menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas […] määruse nr 881/2002 […] artikli 2 lõike 3 ja artikli 4 lõike 1 sätetega on vastuolus müügilepingus sisalduv kokkulepe omandi üleandmise kohta asjaomase määruse I lisas loetletud füüsilisele isikule?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas […] määrus nr 881/2002 keelab omandi üleminekuks vajaliku kande tegemise kinnistusraamatusse isegi juhul, kui selle aluseks olev müügileping on sõlmitud ja pooled on omandi üleandmises siduvalt kokku leppinud enne vara käsutusõiguse piirangute avaldamist Euroopa Ühenduste Teatajas, ning kui kõnesoleva määruse I lisas loetletud füüsiline isik kui ostja on enne nimetatud kuupäeva müügilepingu järgselt tasumisele kuuluva ostusumma:
a)
kandnud notari deposiitkontole või
b)
tasunud müüjale?”
Eelotsuse küsimused
Esitatud kahe küsimusega, mida tuleb uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 881/2002 artikli 2 lõiget 3 ja artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus nii kinnisasja müügileping kui ka asjaõigusleping on sõlmitud enne kuupäeva, mil ostja kanti kõnesoleva määruse I lisas asuvasse loetelusse, ning kus müügihind on samuti tasutud enne nimetatud kuupäeva, keelavad need sätted kõnealuse müügilepingu täitmisel omandi ülemineku kandmise kinnistusraamatusse pärast eelnimetatud kuupäeva.
Lisaks tuleb märkida, et ülaltoodud küsimusi tuleb uurida üksnes määruse nr 881/2002 artikli 2 lõiget 3 arvestades.
Nagu tõdes kohtujurist oma ettepaneku punktis 62, ei sisalda eelotsusetaotlus ühtki viidet, mis võimaldaks mõista, mil viisil võiks põhikohtuasjas kõne all olevas olukorras olla asjakohane kõnesoleva määruse artikli 4 lõige 1, mis puudutab kõrvalehoidmist sama määruse artiklist 2.
Nagu märkis komisjon, ilma et selles osas oleks esitatud vastuväiteid, ei kujuta asjaolu, et ostjad sõlmisid asjaomase müügilepingu seltsingu liikmetena, endast taolise kõrvalehoidmise riski, sest võimalikus kinnistusregistri kandes omandi ülemineku kohta oleks märgitud ka kõigi liikmete nimed, sealhulgas määruse nr 881/2002 I lisasse kantud isiku nimi.
Käesolevas asjas on küsimus sisuliselt selles, kas põhikohtuasjas kõne all olevatel asjaoludel toob omandi ülemineku kandmine kinnistusraamatusse endaga kaasa selle, et majandusressurss antakse otseselt või kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja määruse nr 881/2002 I lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse viisil, mis võimaldaks neil hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid asjaomase määruse artikli 2 lõike 3 tähenduses.
Selles osas on esiteks kohane märkida, et põhikohtuasjas kõne all olev vara, täpsemalt kinnisasi, kujutab endast majandusressurssi määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 tähenduses – selline vara on selgelt hõlmatud sama määruse artikli 1 punktis 2 toodud mõiste „majandusressurss” määratlusega, võttes arvesse, et kinnisvara ei kujuta endast küll rahalisi vahendeid, ent seda saab kasutada rahaliste vahendite, kaupade või teenuste hankimiseks.
Veel selgub eelotsusetaotlusest, et üks kolmest ostjast on füüsiline isik, kes on kantud nii sanktsioonide komitee poolt koostatud vastavasse loetelusse kui ka määruse nr 881/2002 I lisasse.
Seega jääb õhku üksnes küsimus, kas asjaomase kinnisomandi ülemineku kandmine kinnistusraamatusse kujutab endast toimingut, mis tuleb liigitada kui „otseselt [või] kaudselt” kõnealustesse loeteludesse kantud füüsilise isiku „käsutusse [andmine]”„viisil, mis võimaldaks [tal] hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid” asjaomase määruse artikli 2 lõike 3 tähenduses.
Miski selle sätte sõnastuses ei luba eeldada, et see ei hõlma, nagu väidavad müüjad, majandusressursside omandamist sellises konkreetses olukorras, nagu põhikohtuasjas – nimelt tehingut, mille puhul täitmine ja vastutasu on majanduslikult tasakaalus.
Vastupidi, nimetatud artikli 2 lõikes 3 sätestatud keeld on sõnastatud iseäranis laialt, millele viitab mõistete „otseselt [või] kaudselt” kasutamine.
Lisaks on väljend „anta […] käsutusse” laia tähendusega ega viita ühelegi erilisele õiguslikule kategooriale, vaid hõlmab kõiki toiminguid, mille tegemine on vastavalt kehtivale siseriiklikule õigusele vajalik, et võimaldada isikul tõhusal viisil asjaomase vara täielik oma käsutusse saamine.
Tuleb tõdeda, et omandi ülemineku kandmine kinnistusraamatusse kujutab endast ülalkirjeldatud toimingut, kuna on selge, et Saksa õiguses on omandajal alles pärast selle toimingu tegemist õigus mitte üksnes seada hüpoteek, vaid ka võõrandada kinnisasi, mille omand talle üle anti.
Määruse nr 881/2002 artikli 2 lõige 3 on suunatud just sedalaadi toimingute keelamisele, arvestades et need võimaldavad kõnesoleva määruse I lisasse kantud isikul hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid.
On oluline lisada, et määruse nr 881/2002 tõlgendamisel tuleb pidada silmas resolutsiooni 1390 (2002) sõnastust ja eesmärki, mille saavutamisele asjaomane määrus on vastavalt selle neljandale põhjendusele suunatud (vt selle kohta 30. juuli 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-84/95: Bosphorus, EKL 1996, lk I-3953
, punktid 13-14, ja 9. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-371/03: Aulinger, EKL 2006, lk I-2207
, punkt 30).
Vastavalt resolutsiooni 1390 (2002) lõike 2 punktile a peavad ÜRO liikmesriigid „taga[m]a, et nende riikide kodanikud või nende riikide territooriumil asuvad isikud ei annaks kõnealuste isikute käsutusse otse või kaudselt nimetatud vahendeid [mis kuuluvad isikutele, rühmitustele, ettevõtetele ja üksustele, nagu neile on osutatud resolutsioonide 1267 (1999) ja1333 (2000) kohaselt koostatud loendis] ega muid rahalisi vahendeid, finantsvarasid või majandusressursse”.
Kõnealuse sätte lai ja üheselt mõistetav sõnastus kinnitab, et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõiget 3 kohaldatakse kõigile majandusressursi käsutusse andmise juhtudele ning seega ka sellisele toimingule, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis tehakse vastastikuse lepingu täitmisel, kokkulepitud rahalise vastutasu eest.
Lõpuks ei ole võimalik vaidlustada asjaolu, et põhikohtuasjas määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3 sätestatud keelu rakendamine – niivõrd kui see keeld puudutab Osama bin Ladeni, Al Qaida võrgu või Talibaniga seotud isikut, kes osaleb terroriaktide rahastamises või kavandab, hõlbustab, valmistab ette, paneb toime või toetab selliseid akte – vastab resolutsioonis 1390 (2002) ette nähtud eripiirangute eesmärkidele, nagu selgub selle resolutsiooni preambuli kolmandast ja üheksandast lõigust ning samuti lõikest 4; nendeks eesmärkideks on rahvusvahelise terrorismi vastane võitlus ja selle kõrvaldamine, eelkõige tõkestades rahvusvaheliste terroristlike võrgustike juurdepääsu nende finantsallikatele.
Nagu märgib õigesti Saksamaa valitsus, tähendaks müüjate väitega nõustumine lisaks seda, et igas kõnealuses asjas oleks vaja kindlaks määrata, kas tehtud toimingute vahel esineb tegelik majanduslik tasakaal, mis omakorda kannaks endas tegelikku kõnealusest keelust kõrvalehoidmise riski ja seaks liikmesriigid silmitsi keeruliste rakendusprobleemidega.
Nagu nendib Saksamaa valitsus, siis isegi juhul, kui põhikohtuasjas valitseks selline majanduslik tasakaal, ei saa välistada, et määruse nr 881/2002 I lisas loetletud isiku omandatud vara pakub tulusamaid realiseerimisviise, näiteks olles lihtsamini vahetatav, või – nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 72 – võimaldab läbi kinnisasja hilisema käsutustehingu omandada suurema rahasumma, kui kulutati selle kinnisasja ostmiseks.
Eeltoodud kaalutlustest järeldub, et vastavalt määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikele 3 on keelatud selline toiming nagu kinnisasja ülemineku kandmine kinnistusraamatusse, kuna sellega antaks kõnesoleva määruse I lisas loetletud isiku käsutusse majandusressurss, mis võimaldaks tal hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid.
Kõnesolevat järeldust ei sea esmalt kahtluse alla asjaolu, et põhikohtuasjas olid mitmed Saksa kehtiva õiguse kohaselt kinnisomandi üleandmiseks vajalikud toimingud – muu hulgas müügilepingu ja asjaõiguslepingu sõlmimine ja müügihinna tasumine – tehtud enne määruse lisas sätestatud keelu kohaldatavaks muutumist kõnealusesse loetelusse kantud ostjale.
Määruse nr 881/2002 artiklit 9 tuleb tegelikult mõista nii, et selles määruses sätestatud meetmed, sealhulgas majandusressursside külmutamine, keelavad ka enne kõnesoleva määruse jõustumist sõlmitud lepingute täitmiseks tehtavad toimingud, nagu näiteks omandi ülemineku kandmise kinnistusraamatusse.
Nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 78, on selline rakendamine, millega kaasneb asjaomaste meetmete kohene mõju, kooskõlas määruse nr 881/2002 eesmärgiga – takistada otsekohe mis tahes finantsvahendite või majandusressursside Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute käsutusse sattumine, et tõkestada terrorismi rahastamist –, mida ei oleks võimalik sama tõhusalt saavutada, kui lubada sellistel isikutel viia lõpuni tehingud, milles nad on kokku leppinud enne nende kandmist kõnesoleva määruse I lisas asuvasse loetelusse.
Määruse nr 881/2002 sätete kohest rakendamist toetab asjaolu, et ühenduse õigusaktid ei näe ette erandit, mis lubaks pärast nende jõustumise kuupäeva teha selliseid toiminguid enne seda kuupäeva sõlmitud lepingu täitmiseks, nagu omandi ülemineku kandmine kinnistusraamatusse põhikohtuasjas, millega – nagu juba märgitud – kaasneb kõnealuse kinnisasja käsutusse andmine sama määruse artikli 2 lõike 3 tähenduses.
Selles osas tuleb tõdeda, et määruse nr 881/2002 artikli 2a lõike 4 punkt b, mis kordab sõna-sõnalt resolutsiooni 1452 (2002) lõiget 2, näeb ette erandi sama määruse artikli 2 punktist 2 osas, mis puudutab külmutatud kontodele lepingute, kokkulepete või kohustuste kohaste maksete tasumist, mis tekkisid enne kuupäeva, mil nende kontode suhtes on hakatud kohaldama eelkõige käesoleva määrusega rakendatud julgeolekunõukogu resolutsioonide sätteid, sätestades, et need maksed tuleb samuti külmutada, nagu ka konto, millele need tasuti.
Samas ei näe ühenduse õigus ette sellist erandit määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3 sätestatud keelust, mis puudutab selliste majandusressursside käsutusse andmist nagu põhikohtuasjas. Samuti ei sätesta sellist erandit julgeolekunõukogu asjakohased resolutsioonid.
Järeldust, mis puudutab määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3 sätestatud keelu kohaldatavust sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, ei sea ka kahtluse alla raskused, mis tekivad vastavalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohale seetõttu, et kinnistusraamatusse ei ole võimalik teha kannet kõnesoleva kinnisomandi ülemineku kohta.
Nagu märgib eelotsustaotluse esitanud kohus, tuleneb kehtivast siseriiklikust õigusest, et kui lepingu täitmine ei ole vastava kande puudumise tõttu võimalik, siis on müüjad kohustatud maksma ostjatele tagasi viimaste tasutud kinnisasja müügihinna. Samas tõusetub küsimus, kas selline tagasimaksmine on kooskõlas määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 2 sätestatud keeluga.
Selles küsimuses tuleb märkida, et ka juhul, kui kõnesolev raskus peaks tekkima, ei mõjuta see – põhjusel, et see tuleneb määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 rakendamise tagajärgedest siseriiklikku õigust arvestades – kuidagi vastust küsimusele, kas vastavalt ühenduse õigusele kohaldatakse seda sätet sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas.
Kõnesoleva kinnisasja müügihinna hüvitamine, mis on ette nähtud siseriiklikus õiguses, näib igal juhul olevat kooskõlas määruse nr 881/2002 artikli 2a lõike 4 punktiga b. See säte näeb ette erandi tegemise sama määruse artikli 2 lõikes 2 sätestatud keelust juhul, kui on täidetud erandi rakendamise eeldused, mille hulka kuulub ka tagasimakstud rahaliste vahendite külmutamine.
Mis puudutab küsimust, kas ostjate paljususe korral või nende kuulumisel seltsingusse tuleb kõnealuse kinnisasja müügihinna tagasimakse külmutada täielikult või üksnes osas, mis vastab selle ostja osale, kelle suhtes kuuluvad kohaldamisele piiravad meetmed, siis tuleb tõdeda, et ka see küsimus puudutab määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3 kehtestatud keelu rakendamist siseriklikus õiguses.
Nagu on sedastatud käesoleva otsuse punktis 69, puudub selliste siseriiklike õigusnormide ulatust puudutaval küsimusel, mis seondub kõnealuse keelu rakendamisega kaasnevate tagajärgedega, igasugune mõju Euroopa Kohtu poolt määruse artikli 2 lõikele 3 antavale tõlgendusele.
Siinkohal tuleb märkida, et vastavalt määruse nr 881/2002 artiklile 8 edastavad liikmesriigid muu hulgas üksteisele teabe selle määruse jõustamisega seotud probleemide kohta.
Lõpuks väitsid müüjad ja notar kohtuistungil, et eelotsuse esitanud kohtus menetlemisel olevas kohtuasjas oleks määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 3 sätestatud keelu rakendamine vastuolus omanike põhiõigusega omandile.
Selles osas tuleb sedastada, et käesolevas asjas pole tegemist määruse nr 881/2002 I lisasse kantud isiku omandiõiguse väidetavalt ebaproportsionaalse riivega, sest selle määrusega kehtestatakse nimetatud isiku suhtes piiravad meetmed.
Omandiõiguse väidetav riive puudutab tagasimaksmise kohustuse – mis tuleneb vastavalt asjassepuutuvale siseriiklikule õigusele määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 rakendamisel tekkivast võimatusest omandi üleminek kinnistusregistrisse kanda – kaudseid mõjusid nende isikute omandiõigusele, kes ei ole kantud kõnesolevasse loetelusse.
Seega küsimusel, kas selline tagasimaksmise kohustus kujutab endast põhikohtuasja iseärasusi arvestades omandiõiguse suhtes väidetavalt ebaproportsionaalset riivet, puudub mõju määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 3 kohaldatavusele sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas. Järelikult on tegemist siseriikliku õiguse valdkonda kuuluva küsimusega, mida ei ole käesoleva eelotsustaotluse raames vaja uurida.
Mis puudutab määruse nr 881/2002 rakendamist, siis tuleb siiski lisaks meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ühenduse õiguskorras sisalduvate põhiõiguste kaitsest tulenevad nõuded ka liikmesriikidele ühenduse õigusnormide rakendamisel siduvad ning et järelikult on nad kohustatud niivõrd, kui see on võimalik, kohaldama neid õigusnorme tingimustel, mis neid nõudeid ei eira (vt eelkõige 10. juuli 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-20/00 ja C-64/00: Booker Aquaculture ja Hydro Seafood, EKL 2003, lk I-7411
, punkt 88 ja viidatud kohtupraktika).
Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks uurima, kas põhikohtuasja asjaolusid arvestades kujutaks müüjate sissenõutud summade tagasimaksmine endast viimaste omandiõiguse ebaproportsionaalset riivet, ning kui see on nii, siis niivõrd, kui see on võimalik, kohaldama asjassepuutuvaid siseriiklikke õigusnorme, tingimusel et need ei lähe vastuollu ühenduse õigusest tulenevate nõuetega.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb esitatud eelotsuse küsimustele vastata, et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus nii kinnisasja müügileping kui ka asjaõigusleping on sõlmitud enne kuupäeva, mil ostja kanti kõnesoleva määruse I lisas asuvasse loetelusse, ning kus müügihind on samuti tasutud enne nimetatud kuupäeva, keelab see säte müügilepingu täitmisel omandi ülemineku kandmise kinnistusraamatusse pärast eelnimetatud kuupäeva.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud põhikohtuasja poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Nõukogu 27. mai 2002. aasta määruse (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist, muudetud nõukogu 27. märtsi 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 561/2003, artikli 2 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus nii kinnisasja müügileping kui ka asjaõigusleping on sõlmitud enne kuupäeva, mil ostja kanti määruse nr 881/2002 (muudetud määrusega nr 561/2003) I lisas asuvasse loetelusse, ning kus müügihind on samuti tasutud enne nimetatud kuupäeva, keelab see säte müügilepingu täitmisel omandi ülemineku kandmise kinnistusraamatusse pärast eelnimetatud kuupäeva.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.