CELEX: 62007CJ0248
Uredba o izvajanju carinskega zakonika Skupnosti
Člena 291 in 297
Ugodnejša tarifna obravnava
Posebna raba
Pojem ,oseb[a], ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz za sprostitev v prosti pomet‘
Pojem ,prenos blaga znotraj Skupnosti‘
Pojem ,prejemnik‘

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 1a, 291 in 297 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (
UL L 253, str. 1
), kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 89/97 z dne 20. januarja 1997 (
UL L 17, str. 28
, v nadaljevanju: izvedbena uredba).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Trespa International BV (v nadaljevanju: Trespa) in družbo Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV (v nadaljevanju: Nova) glede zahtevka družbe Trespa za odškodnino in vračilo administrativnih stroškov, ki so nastali zaradi napak, ki jih je domnevno storila družba Nova.
Pravni okvir
Carinski zakonik Skupnosti
V členu 5 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o;)) carinskem zakoniku Skupnosti (
UL L 302, str. 1
, v nadaljevanju: Carinski zakonik) je določeno:
„1.   Pod pogoji iz člena 64(2) in ob upoštevanju določb, sprejetih v okviru člena 243(2)(b), lahko vsakdo imenuje zastopnika, ki zanj pri carinskih organih izvršuje opravila in formalnosti v skladu s carinskimi predpisi.
2.   Tako zastopanje je lahko:
—
neposredno, pri čemer zastopnik nastopa v tujem imenu in za tuj račun, ali
—
posredno, pri čemer zastopnik nastopa v svojem imenu[,] a za tuj račun.
Država članica lahko omeji pravico do vlaganja carinske deklaracije:
—
preko neposrednega zastopnika ali
—
preko posrednega zastopnika,
s tem, da mora biti zastopnik carinski posrednik, ki opravlja svojo dejavnost na ozemlju tiste države.
[…]
4.   Zastopnik mora izjaviti, da nastopa v imenu zastopane osebe, pojasniti[,] ali gre za neposredno ali za posredno zastopanje, ter biti pooblaščen, da nastopa kot zastopnik.
Oseba, ki ne izjavi, da nastopa v tujem imenu ali za tuj račun, ali ki izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, pa ni pooblaščena, se šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun.
5.   Carinski organi lahko od osebe, ki izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, zahtevajo dokazilo, da je pooblaščena, da nastopa kot zastopnik.“
Člen 21(1) Carinskega zakonika določa:
„Za ugodnejšo tarifno obravnavo, ki jo lahko ima določeno blago zaradi svoje narave ali posebnega namena, veljajo pogoji, določeni skladno s postopkom Odbora. Kadar je potrebno dovoljenje, se uporabljata člena 86 in 87.“
V členu 29(1) tega zakonika je navedeno:
„1.   Carinska vrednost uvoženega blaga je njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje Skupnosti dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s členoma 32 in 33, če:
[…]
(c)
noben del izkupička od vsake kasnejše ponovne prodaje, prepustitve ali uporabe blaga s strani kupca ne pripada neposredno ali posredno prodajalcu, razen če se lahko v skladu s členom 32 opravi ustrezna uskladitev […]“
Člen 86 Carinskega zakonika določa:
„Dovoljenje iz člena 85 in dovoljenje iz člena 100(1) se brez poseganja v dodatne posebne pogoje, ki veljajo za zahtevani postopek, izdata le:
—
osebam, ki nudijo vsa zavarovanja, potrebna za pravilno izvedbo postopkov,
in
—
kadar carinski organi lahko nadzorujejo in spremljajo postopek, ne da bi morali uvesti administrativne postopke, ki bi bili nesorazmerni z gospodarskimi potrebami samega postopka.“
Izvedbena uredba
Člen 1a izvedbene uredbe določa:
„Za uporabo členov 16 do 34 in 291 do 308 štejejo države Gospodarske unije Beneluks za eno samo državo članico.“
Upoštevne določbe izvedbene uredbe za postopek v glavni stvari, namreč členi od 291 do 304, so v delu II z naslovom „Carinsko dovoljena raba in uporaba“, naslov I „Sprostitev v prosti promet“, poglavje 2 „Pripustitev blaga z ugodnejšo tarifno obravnavo zaradi njegove posebne uporabe“, oddelek 1 „Blago razen klavnih konjev“, te uredbe.
V členu 291 izvedbene uredbe je navedeno:
„1.   Pripustitev blaga, ki se da v prosti promet z ugodnejšo tarifno obravnavo zaradi njegove posebne uporabe, se pogojuje z izdajo pisnega dovoljenja osebi, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz za sprostitev v prosti pomet.
2.   To dovoljenje izdajo na pisni zahtevek udeleženega carinski organi države članice, v kateri se blago prijavi za sprostitev v prosti pomet.
3.   […]
Udeleženi mora carinskim organom v enem ali več obratih podjetja omogočiti nadzor nad blagom skozi celoten postopek obdelave.“
Člen 293 te uredbe določa:
„Imetnik dovoljenja je dolžan:
(a)
dati blago v predpisano posebno uporabo;
(b)
voditi in hraniti evidenco, ki carinskim organom omogoča izvajanje kontrol, za katere ti menijo, da so potrebne, glede dejanske uporabe blaga za predpisano posebno uporabo.“
Člen 295(1) navedene uredbe določa:
„Blago se šteje, da je dano v posebno uporabo:
[…]
2.
v primeru blaga za večkratno uporabo, dve leti potem, ko je bilo prvič dano v predpisano posebno uporabo; začetek prve uporabe je treba zabeležiti v evidenci iz člena 293(b); vendar velja:
[…]
c)
pri blagu iz dela I Priloge 40, namenjenem za izdelavo, vzdrževanje, predelavo in opremo nekaterih letal, dan prenosa letala na osebo, ki ni imetnik dovoljenja, ali dan ponovne prepustitve njegovemu lastniku zlasti po vzdrževanju, popravilu ali predelavi;
d)
pri blagu iz dela II Priloge 40, namenjenem izdelavi, popravilu, vzdrževanju, predelavi ali opremi nekaterih vrst ladij, vrtalnih ploščadi in ploščadi za predelavo, dan prenosa ladje ali ploščadi na osebo, ki ni imetnik dovoljenja, ali dan ponovne prepustitve njenemu lastniku zlasti po vzdrževanju, popravilu ali predelavi;
[…]“
V členu 297(1) izvedbene uredbe je navedeno:
„V primeru prenosa blaga v Skupnosti mora imeti prejemnik dovoljenje, ki se izda v skladu s členom 291.“
Člen 298(4) in (5) te uredbe določa:
„4.   Prejemnik zabeleži blago takoj po njegovem prispetju v evidenco iz člena 293(b), h kateri priloži izvirnik, ter pristojnemu carinskemu uradu namembne države članice nemudoma pošlje četrto kopijo pod pogoji, ki jih ta določi, in mu sporoči datum prispetja. O katerem koli presežku, primanjkljaju, zamenjavi ali drugi nepravilnosti nemudoma obvesti urad. Poleg tega pošlje peto kopijo pošiljatelju.
5.   Z datumom, navedenim v odstavku 4, se obveznosti iz tega poglavja s pošiljatelja prenesejo na prejemnika. Do tega trenutka je obveznosti dolžan izpolniti pošiljatelj.“
Člen 300 omenjene uredbe določa:
„Vsak prenos blaga znotraj države članice se mora priglasiti carinskim organom. Obliko, rok in druge pogoje za sporočilo določijo ti organi. V sporočilu mora biti natančno naveden datum prenosa blaga.
Od tega trenutka prejemnik za prevzeto blago prevzame obveznosti, ki izhajajo iz tega oddelka.“
V členu 302 te uredbe je določeno:
„1.   Carinski organi dovolijo uporabo blaga za namen, ki ni predpisan za ugodnejšo tarifno obravnavo iz člena 291 samo, če imetnik dovoljenja tem organom zadovoljivo dokaže, da se blago zaradi razlogov, povezanih z imetnikom dovoljenja ali z blagom samim, ni moglo dati v predpisano posebno uporabo.
[…]
3.   Ugodnost iz prejšnjih dveh odstavkov se pogojuje s plačilom imetnika dovoljenja za uvozno dajatev, določeno v skladu s členom 208 zakonika.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Družba Trespa od 1. januarja 1995 iz Združenih držav na Nizozemsko uvaža kraft papir, ki se uporablja pri proizvodnji gradbenih materialov. Družba Trespa to blago kupuje od ameriške družbe Westvaco (v nadaljevanju: Westvaco USA) v skladu s prodajnimi pogoji „dobavljeno neocarinjeno“ („delivery duty unpaid“). V skladu s temi pogoji prodajalec krije stroške skladiščenja, družba Trespa pa lahko zaloge črpa glede na svoje potrebe.
Do maja 1997 je kraft papir dobavljala družbi Moerdijk Marine Services v Moerdijku (Nizozemska), kjer je bil nato začasno uskladiščen. Maja 1997 je evropska podružnica družbe Westvaco USA, družba Westvaco Europe NV (v nadaljevanju: Westvaco), obvestila družbo Trespa, da namerava svoje zaloge prenesti iz Moerdijka v Antwerpen (Belgija) in za storitve carinjenja, skladiščenja in odpreme iz skladišča uporabiti storitve družbe Nova.
Ob premestitvi skladišča družbe Westvaco v Antwerpen je družba Trespa predlagala Komisiji Evropskih skupnosti, naj za kraft papir uvede režim odloga plačila, tako da zanj ne bo treba plačati uvoznih dajatev. Ta predlog se je opiral na dejstvo, da se v Evropski uniji ne proizvede dovolj kraft papirja za potrebe družbe Trespa.
Svet je 27. junija 1997 je sprejel Uredbo št. 1291/97 o spremembi Uredbe št. 2505/96 o odprtju in zagotavljanju upravljanja tarifnih kvot Skupnosti za določene kmetijske in industrijske izdelke ter o spremembi Uredbe (ES) št. 3059/95 o odprtju in zagotavljanju upravljanja tarifnih kvot Skupnosti za določene kmetijske in industrijske izdelke (prva serija 1996) (
UL L 176, str. 17
), na podlagi katere so bile veljavne carinske dajatve 0 % za tarifno kvoto 8000 ton kraft papirja iz tarifne številke NC 4804419110in 7000 ton iz tarifne številke NC 4804519010.
V skladu z Uredbo št. 1291/97 sta bili ti tarifni kvoti namenjeni le uvozu kraft papirja, ki je bil dan v posebno uporabo, zlasti za proizvodnjo določenih proizvodov.
Med julijem 1997 in januarjem 1998 je družba Nova carinila blago družbe Trespa brez uvoznih dajatev, čemur carinski organi v Antwerpnu niso ugovarjali. Januarja 1998 so navedeni organi opravili zunanjo revizijo carinskih dokumentov in družbo Nova obvestili, da navedene tarifne kvote niso bile brezpogojne, temveč so pogojene s tem, da mora biti uvoženo blago dano v posebno uporabo, za katero je potrebno dovoljenje.
Po prejetju te informacije od družbe Nova je družba Trespa 26. januarja 1998 pri nizozemskih carinskih organih vložila zahtevek za pridobitev dovoljenja za posebno uporabo, da bi lahko brez uvoznih dajatev uvažala kraft papir za proizvodnjo plošč Trespa. Nizozemske oblasti so ji 17. junija 1998 izdale to dovoljenje z navedbo, da je začelo veljati 1. januarja 1998.
Družba Nova je vložila podoben zahtevek pri belgijskih carinskih organih in dovoljenje za posebno uporabo ji je bilo izdano 17. februarja 1998 za blago iz tarifne številke NC 4804 4199 10. Družba Nova je nato vložila dodaten zahtevek in to dovoljenje je bilo 11. junija 1998 razširjeno za tarifni številki NC 4804 4191 10in NC 4804 5190 10.
Belgijski carinski organi so 2. decembra 1999 na družbo Nova naslovili odločbo o naknadni izterjavi carinskih dajatev in davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za blago, ki je bilo uvoženo za račun družbe Trespa. Družba Nova, ki je o tem dokumentu obvestila družbo Trespa in od nje zahtevala povrnitev zneskov, ki jih je morala plačati, je sama plačala približno 508.400 eurov carin in DDV.
Družba Trespa je nato nizozemskim carinskim organom predlagala, naj izvedejo upravni nadzor, da bi dokazala, da je od 1. januarja 1998 uvoženo blago dosegalo uporabo, ki je predpisana v opisu zadevnih tarifnih številk.
Družba Trespa je lahko dokazala, da je bilo uvoženo blago, razen majhne količine, zares uporabljeno za predvideno posebno uporabo, tako da so belgijski carinski organi družbi Nova od 30. novembra 2000 do 15. decembra 2003 povrnili skoraj vse dajatve, ki jih je plačala, torej približno 507.200 eurov.
Kljub temu je družba Nova že 18. januarja 2000 izstavila račun na ime družbe Trespa v znesku, ki je ustrezal carinskim dajatvam in DDV, ki jih je plačala. Družba Nova je 7. novembra 2001 pri Rechtbank van koophandel te Antwerpen (sodišče za gospodarske zadeve v Antwerpnu) vložila tožbo, da bi se družbi Trespa naložilo, naj ji povrne znesek v višini 203.100 eurov z obrestmi in pavšalnim nadomestilom v višini 10 % zneska navedenega računa za administrativne stroške. Zaradi naknadnih povračil, ki jih je prejela od belgijskih carinskih organov, je družba Nova spremenila ta zahtevek, ni pa ga popolnoma umaknila. Družba Trespa je vložila nasprotno tožbo za nadomestila in povrnitev administrativnih stroškov, ki jih je priglasila.
Rechtbank van koophandel te Antwerpen je odločalo 26. novembra 2004. To sodišče je odločilo, da ni dokazano, da je družba Nova naredila napako, zaradi katere bi belgijski carinski organi carinske dajatve terjali naknadno, niti ni dokazano, da bi morala družba Nova imeti dovoljenje za posebno uporabo. Družbama Trespa in Nova je bilo na koncu naloženo, naj druga drugi plačata določene zneske. Družba Trespa je zoper to sodbo vložila pritožbo 1. februarja 2005.
Slednja meni, da je naknadna izterjava carinskih dajatev lahko le posledica napak, ki jih je storila družba Nova, ki bi morala imeti ob prijavi blaga pri belgijski upravi za carine in trošarine dovoljenje za posebno uporabo, ki pa ga ni imela. Po mnenju družbe Nova bi morala imeti tako dovoljenje le njena naročnica, družba Trespa.
V teh okoliščinah je Hof van beroep te Antwerpen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali izraz, oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz‘ iz člena 291 [izvedbene uredbe] zajema tudi carinskega posrednika [zastopnika], ki vloži prijavo v svojem imenu in za svoj račun, ali zgolj uvoznika, ki mu je blago namenjeno?
2.
Ali gre za prenos blaga znotraj Skupnosti, v smislu členov 297 in 1a [izvedbene uredbe], ko je blago uvoženo v […] Unijo [Skupnost] v Antwerpen in pozneje prepeljano na Nizozemsko, in ali mora v tem primeru oseba, navedena v členu 291 [navedene uredbe], imeti dovoljenje v skladu s tem členom?
3.
Ali člen 297 [izvedbene uredbe] z izrazom, prejemnik‘ zajema carinskega posrednika [zastopnika], ki opravlja carinske formalnosti za uvoz blaga iz tretje države v državo članico Evropske unije, za račun končnega uvoznika tega blaga?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Dopustnost
Komisija dvomi o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe. Meni, da spor v glavni stvari zadeva razmerje zasebnega prava med strankama v postopku v glavni stvari, ki ga ureja belgijski civilni zakonik, in da vprašanja za rešitev spora niso odločilna. Čeprav priznava, da lahko imajo ta vprašanja določen pomen v sporu v glavni stvari, Komisija ni prepričana, ali odgovor nanje zadostuje za rešitev tega spora.
Zato je treba opozoriti, da v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, kot ga določa člen 234 ES, le nacionalno sodišče, pred katerim poteka spor in ki je pristojno za izdajo sodne odločbe, glede na posebnosti spora, ki poteka pred njim, presoja tako nujnost sprejetja predhodne odločbe, da bo lahko sprejelo sodbo, kot pomembnost vprašanj, ki jih zastavi Sodišču (glej zlasti sodbe z dne 22. novembra 2005 v zadevi Mangold,
C-144/04, ZOdl., str. I-9981
, točka 34; z dne 14. decembra 2006 v zadevi Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio,
C-217/05, ZOdl., str. I-11987
, točka 16, in z dne 18. julija 2007 v zadevi Lucchini,
C-119/05, ZOdl., str. I-6199
, točka 43).
Iz tega je razvidno, da za vprašanja v zvezi z razlago prava Skupnosti, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti (glej sodbi z dne 15. maja 2003 v zadevi Salzmann,
C-300/01, Recueil, str. I-4899
, točka 31, in z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi,
C-94/04 in C-202/04, ZOdl., str. I-11421
, točka 25). To domnevo upoštevnosti je mogoče zavrniti samo v izjemnih primerih, v katerih je popolnoma očitno, da razlaga prava Skupnosti ni v nobeni zvezi z resničnostjo oziroma s predmetom spora v glavni stvari, ali v katerih je problem hipotetičen oziroma Sodišče nima dovolj dejanskih ali pravnih elementov, da bi lahko učinkovito odgovorilo na postavljena vprašanja (glej v tem smislu sodbi z dne 16. junija 2005 v zadevi Pupino,
C-105/03, ZOdl., str. I-5285
, točka 30, in z dne 28. junija 2007 v zadevi Dell’Orto,
C-467/05, ZOdl., str. I-5557
, točka 40).
V tem primeru bi z razlago carinske zakonodaje Skupnosti lahko izvedeli, ali mora imeti carinski posrednik v okoliščinah zadeve v glavni stvari dovoljenje za posebno uporabo. Iz spisa je razvidno, da je ta informacija nujna za odločanje o tem, ali je družba Nova storila napako v razmerju do družbe Trespa, in o tem, kdo mora kriti stroške, ki so nastali z naknadno izterjavo zadevnih carinskih dajatev. Ne gre torej niti za hipotetičen problem niti za vprašanje, ki ni v nobeni zvezi z resničnostjo ali s predmetom spora v glavni stvari.
Sicer je treba priznati, da v predložitveni odločbi ni navedeno natančno, ali je carinski zastopnik, namreč družba Nova, predložila carinske deklaracije za svoj račun ali za račun družbe Trespa. Prvo in tretje vprašanje za predhodno odločanje glede tega ustvarjata negotovost, nasprotne trditve, ki jih stranki v glavni stvari navajata v svojih pisnih stališčih, pa to le še povečujejo.
Treba je spomniti, da Sodišče v okviru postopka iz člena 234 ES ne more odločiti o nesoglasju glede dejanskega stanja. Takšno nesoglasje, kot tudi vsaka presoja zadevnih dejstev, je v pristojnosti nacionalnega sodišča (glej sodbo z dne 11. septembra 2008 v zadevi CEPSA,
C-279/06, ZOdl., str. I-6681
, točka 30 in navedena sodna praksa).
V tem primeru ima Sodišče kljub temu dovolj elementov za razlago zadevnih pravil Skupnosti in za učinkovite odgovore, če po potrebi loči različne hipotetične primere.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je torej dopusten.
Utemeljenost
Prvo vprašanje
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 291(1) izvedbene uredbe razlagati v tem smislu, da se pojem „oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz“ nanaša poleg uvoznika, ki mu je blago namenjeno, tudi na carinskega zastopnika, ki predloži carinsko deklaracijo.
Najprej je treba ugotoviti, da niti Carinski zakonik niti izvedbena uredba ne opredeljujeta niti ne uporabljata pojma „carinski zastopnik“. Člen 5 Carinskega zakonika omenja „carinskega posrednika“ kot zastopnika pri carinskih organih.
Navedeni člen 5 poleg tega določa, da lahko vsakdo imenuje zastopnika, ki zanj pri carinskih organih izvršuje opravila in formalnosti v skladu s carinskimi predpisi. To zastopanje je lahko neposredno ali posredno, odvisno od tega, ali zastopnik nastopa v tujem imenu in za tuj račun ali v svojem imenu, a za tuj račun.
Kot je navedeno v točki 35 te sodbe, Sodišče ne more ugotoviti, ali je družba Nova kot carinski zastopnik carinske deklaracije v zadevi v glavni stvari predložila v tujem imenu in za tuj račun ali v svojem imenu, a za tuj račun. To okoliščino dejanskega stanja mora pojasniti predložitveno sodišče.
Če predpostavljamo, da je družba Nova nastopala kot zastopnik v smislu člena 5 Carinskega zakonika, je verjetno, da je navedene deklaracije vložila za račun družbe Trespa kot posredni zastopnik, saj na podlagi razlage, ki sta jo pred Sodiščem podali družba Nova in belgijska vlada, belgijska carinska zakonodaja ne predvideva neposrednega zastopanja.
Vendar niti ni izključeno, da družba Nova ni izjavila, da nastopa za račun družbe Trespa, ali da ni bila pooblaščena za zastopanje. Iz člena 5(4), drugi pododstavek, Carinskega zakonika izhaja, da se v takem primeru za osebo, ki je predložila carinske deklaracije, šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun. Torej jo je treba obravnavati kot uvoznika, in ne kot zastopnika.
Nato je treba ugotoviti, ali mora imeti carinski zastopnik, kot je družba Nova, v teh dveh primerih pisno dovoljenje v smislu člena 291 izvedbene uredbe.
Čeprav je res, da poglavje 2 naslova 1 dela II izvedbene uredbe, ki ureja pripustitev blaga z ugodnejšo tarifno obravnavo zaradi njegove posebne uporabe, ne opredeljuje pojma „oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz“, pa ta uredba imetniku navedenega dovoljenja nalaga določene obveznosti, s katerimi je mogoče ugotoviti, na koga se nanaša člen 291(1) te uredbe.
Tako člen 291(3), drugi pododstavek, izvedbene uredbe natančno določa, da mora udeleženi carinskim organom v enem ali več obratih podjetja omogočiti nadzor nad blagom skozi celoten postopek obdelave. Prav tako iz člena 293 te uredbe izhaja, da je imetnik dovoljenja dolžan dati blago v predpisano posebno uporabo ter voditi in hraniti evidenco, ki carinskim organom omogoča izvajanje kontrol, za katere ti menijo, da so potrebne.
Te obveznosti dokazujejo, tako kot upravičeno trdi Komisija, da je oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz, tj. oseba, ki mora imeti dovoljenje iz člena 291 izvedbene uredbe, tista, ki ji je blago namenjeno in ki ga namerava dati v predpisano posebno uporabo. Le ta oseba mora spoštovati obveznosti, ki jih določata člena 291 in 293.
Dejstvo, da člen 291(1) alternativno uporablja dva izraza, namreč „oseba, ki uvozi“ in „oseba, ki naroči uvoz“, kaže na to, da je dopustno uvažati blago za posebno uporabo prek zastopnika pri carinskih organih v skladu s členom 5 Carinskega zakonika.
Iz tega izhaja, da zastopnik, ki predloži carinske deklaracije za tuj račun, ni oseba, na katero se nanaša člen 291(1) izvedbene uredbe, in zato ne potrebuje dovoljenja v smislu tega člena.
Le v primeru iz točke 44 te sodbe, in sicer ko carinski zastopnik ne izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, ali ko izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, pa ni pooblaščen, da nastopa kot zastopnik, se ta zastopnik obravnava kot uvoznik in mora zato imeti pisno dovoljenje, da bi bilo uvoženo blago upravičeno do ugodne tarifne obravnave.
Glede tega je treba spomniti, da iz členov 21 in 86 Carinskega zakonika izhaja, da se dovoljenje izda le osebam, ki nudijo vsa zavarovanja, potrebna za pravilno izvedbo postopkov. Če se dovoljenje vseeno izda, vendar njegov imetnik naknadno ne more dokazati, da je blago v celoti doseglo predpisano posebno uporabo, je ta v skladu s členom 302 izvedbene uredbe dolžan plačati znesek uvoznih carin, določen v skladu s Carinskim zakonikom.
Trditev belgijske vlade, da mora tudi carinski zastopnik imeti dovoljenje za posebno uporabo, kadar v svojih skladiščih hrani blago za račun svojega naročnika, da bi zagotovil carinski nadzor, je treba zavrniti. Iz členov od 291 do 304 izvedbene uredbe namreč ne izhaja, da mora biti blago, namenjeno za posebno uporabo, stalno pod carinskim nadzorom. Nasprotno, to blago se sprosti v prosti promet in carinskim organom mora biti omogočen nadzor bodisi v obratih podjetja skozi celoten postopek obdelave bodisi na podlagi evidenc uvoznika za naknadno preverjanje, ali je bilo zadevno blago dano v predpisano posebno uporabo.
Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 291(1) izvedbene uredbe razlagati v tem smislu, da se pojem „oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz“ nanaša na osebo, ki ji je blago namenjeno in ki ga namerava dati v predpisano posebno uporabo, ne glede na to, ali carinsko deklaracijo predloži sama ali po zastopniku v smislu člena 5 Carinskega zakonika. Ta pojem se ne nanaša na zastopnika te osebe pred carinskimi organi, razen v primerih, ko se za osebo v skladu s členom 5(4), drugi pododstavek, navedenega zakonika šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun in bi jo bilo zato treba obravnavati kot uvoznika.
Drugo vprašanje
Z drugim vprašanje predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 297(1) izvedbene uredbe v povezavi s členom 1a iste uredbe razlagati v tem smislu, da gre za prenos blaga v Skupnosti v primeru, ko je blago uvoženo v Belgijo in nato prepeljano na Nizozemsko. Poleg tega želi izvedeti, ali mora v tem primeru oseba, navedena v členu 291 izvedbene uredbe, imeti dovoljenje v skladu s tem členom.
Najprej je treba ugotoviti, da člena 291 in 297 izvedbene uredbe urejata različne postopke. Prvi ureja uvoz blaga z ugodnejšo tarifno obravnavo zaradi njegove posebne uporabe, medtem ko se drugi nanaša na prenos tega blaga v Skupnosti po njegovem uvozu, toda preden je dano v predpisano posebno uporabo.
Iz tega sledi, da se razlage Sodišča za odgovor na drugi del drugega vprašanja ne uporabi, saj je, če gre za uvoz, odgovor v točki 54 te sodbe. Po drugi strani je v primeru, ko bi šlo za prenos, oseba, ki mora imeti dovoljenje, namreč prejemnik, navedena v členu 297(1) izvedbene uredbe.
Člen 297 izvedbene uredbe določa, da mora imeti v primeru prenosa blaga v Skupnosti prejemnik dovoljenje, ki se izda v skladu s členom 291 te uredbe. Člen 1a omenjene uredbe določa, da se zlasti za uporabo členov od 291 do 308 štejejo države Gospodarske unije Beneluks za eno samo državo članico.
Družba Trespa v pisnih stališčih, ki jih je predložila Sodišču, trdi, da gre za prenos v smislu člena 297 izvedbene uredbe vselej, ko pride do prenosa posesti na uvoženem blagu.
Komisija po drugi strani meni, da gre za tak prenos le v primeru prenosa lastninske pravice na zadevnem blagu.
Družba Nova navaja, da ne gre za prenos v Skupnosti, ker je treba Kraljevino Belgijo in Kraljevino Nizozemsko obravnavati kot eno državo članico v smislu člena 1a izvedbene uredbe.
Zadnje navedbe ni mogoče sprejeti. Iz sodne prakse Sodišča v zvezi z razlago predhodne ureditve člena 297 izvedbene uredbe, v kateri so bili uporabljeni enaki izrazi, namreč izhaja, da prenos blaga v Skupnosti zajema tako prenos iz ene države članice v drugo kot prenos v eni sami državi članici (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 1989 v združenih zadevah Chimica del Friuli in drugi, 248/88, od 254/88 do 258/88, 309/88 in 316/88, Recueil, str. 2837, izrek). Zato se člen 1a izvedbene uredbe ne upošteva pri opredelitvi pojma „prenos“.
Odgovor na vprašanje, ali pojem „prenos“ iz člena 297(1) izvedbene uredbe zadeva prenos lastninske pravice na blagu ali posesti na njem, ne izhaja razločno niti iz besedila navedene uredbe niti iz Carinskega zakonika. Ta pojem je tako naštet poleg „ponovne prodaje“ in „uporabe“ v členu 29(1)(c) Carinskega zakonika in omenjen kot alternativa „ponovni prepustitvi lastniku“ v členu 295(1), točka 2, (c) in (d), izvedbene uredbe.
Poleg tega niti primerjava različnih jezikovnih različic ne pokaže, da bi zakonodajalec želel natančno navesti, ali gre za prenos lastninske pravice ali posesti na blagu. Omenjeni pojem je tako izražen na primer z besedami „cesión“ v španščini, „Übertragung“ v nemščini, „transfer“ v angleščini, „cessione“ v italijanščini in „overdracht“ v nizozemščini.
Vsekakor vprašanje, ali gre za prenos lastninske pravice ali posesti, ni ključno za odločanje, ali gre za prenos v Skupnosti v smislu člena 297(1) izvedbene uredbe. Nasprotno, iz cilja te uredbe izhaja, da je pomemben prenos obveznosti na prejemnika v zvezi z blagom, ki je predmet prenosa. Zato mora imeti prejemnik dovoljenje, ki se izda v skladu s členom 291 navedene uredbe.
Tako člena 298(4) in (5) ter 300, drugi odstavek, izvedbene uredbe določata, da se z datumom prenosa blaga obveznosti iz členov od 291 do 304 te uredbe s pošiljatelja prenesejo na prejemnika in da je zadnji dolžan evidentirati preneseno blago.
Iz tega izhaja, da je prenos blaga v smislu člena 297(1) izvedbene uredbe mogoč le med osebami, ki imajo dovoljenje za posebno uporabo, torej osebami, ki nameravajo ali so nameravale dati blago, ki je predmet prenosa, v predpisano posebno uporabo.
V takem primeru, kot je v postopku v glavni stvari, torej ko so carinske formalnosti izvedene v Belgiji in je blago nato prepeljano na Nizozemsko, ni mogoče šteti, da je prišlo do prenosa blaga v Skupnosti v smislu člena 297(1) izvedbene uredbe, če pooblaščena oseba nastopa za račun končnega uvoznika, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Zgolj dejstvo, da je bilo blago uvoženo in carinjeno v Belgiji ter nato prepeljano na Nizozemsko, ne vpliva na ugotavljanje, ali je šlo za prenos v smislu zgoraj navedene določbe.
Iz zgoraj navedenega sledi, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da se mora člen 297(1) izvedbene uredbe razlagati v tem smislu, da v primeru, ko je blago uvoženo v Belgijo in nato prepeljano na Nizozemsko, ne gre za prenos blaga znotraj Skupnosti, če pooblaščena oseba nastopa za račun končnega uvoznika, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Zgolj dejstvo, da je bilo blago uvoženo in carinjeno v Belgiji ter nato prepeljano na Nizozemsko, ne vpliva na ugotavljanje, ali je šlo za prenos v smislu zgoraj navedene določbe. V primeru prenosa mora imeti prejemnik dovoljenje, ki se izda v skladu s členom 291 navedene uredbe.
Tretje vprašanje
S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 297(1) izvedbene uredbe razlagati v tem smislu, da se pojem „prejemnik“, ki ga vsebuje, nanaša na carinskega zastopnika, ki izvršuje carinske formalnosti za račun uvoznika.
Kot pravilno zatrjujejo stranki v postopku v glavni stvari, belgijska vlada in Komisija, mora biti odgovor na to vprašanje nikalen.
Prejemnik je namreč oseba, ki od pošiljatelja pridobi pravico ali preneseno blago. Pojem „prejemnik“ v smislu člena 297(1) se tako nanaša na osebo, ki od pošiljatelja pridobi blago, ki je bilo sproščeno v prosti promet z ugodnejšo tarifno obravnavo zaradi njegove posebne uporabe, vendar na dan prenosa še ni doseglo te uporabe.
Carinski zastopnik, kot je tisti v zadevi v glavni stvari, ki carini blago, ki ni skupnostno, za račun uvoznika, je torej njegov zastopnik pri carinskih organih v smislu člena 5 Carinskega zakonika, medtem ko je uvoznik oseba, ki naroči uvoz blaga za sprostitev v prosti promet v smislu člena 291 izvedbene uredbe.
Iz navedenega izhaja, da je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 297(1) izvedbene uredbe razlagati tako, da se pojem „prejemnik“, ki ga vsebuje, ne nanaša na carinskega zastopnika, ki opravlja carinske formalnosti za račun uvoznika.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

1.
Člen 291(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 89/97 z dne 20. januarja 1997, je treba razlagati tako, da se pojem „oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz“ nanaša na osebo, ki ji je blago namenjeno in ki ga namerava dati v predpisano posebno uporabo, ne glede na to, ali carinsko deklaracijo predloži sama ali po zastopniku v smislu člena 5 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti. Ta pojem se ne nanaša na zastopnika te osebe pred carinskimi organi, razen kadar se za osebo v skladu s členom 5(4), drugi pododstavek, navedenega zakonika šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun, in bi jo bilo zato treba obravnavati kot uvoznika.

2.
Člen 297(1) Uredbe št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 89/97, je treba razlagati tako, da kadar je blago uvoženo v Belgijo in nato prepeljano na Nizozemsko, ne gre za prenos blaga znotraj Skupnosti, če pooblaščena oseba nastopa za račun končnega uvoznika, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Zgolj dejstvo, da je bilo blago uvoženo in carinjeno v Belgiji ter nato prepeljano na Nizozemsko, ne vpliva na ugotavljanje, ali je šlo za prenos v smislu zgoraj navedene določbe. Pri prenosu mora imeti prejemnik dovoljenje, ki se izda v skladu s členom 291 navedene uredbe.

3.
Člen 297(1) Uredbe št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 89/97, je treba razlagati tako, da se pojem „prejemnik“, ki ga vsebuje, ne nanaša na carinskega zastopnika, ki opravlja carinske formalnosti za račun uvoznika.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.