CELEX: 62004CJ0525
Apeliacinis skundas
Valstybės pagalba
Įmokų, pridėtinių mokesčių už vėlavimą ir mokėtinų palūkanų neišieškojimas
Priimtinumas
Privataus kreditoriaus kriterijus

Savo apeliaciniu skundu Ispanijos Karalystė prašo panaikinti 2004 m. spalio 21 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Lenzing prieš Komisiją
(
T-36/99, Rink. p. II-3597
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo iš dalies panaikintas 1998 m. spalio 28 d. Komisijos sprendimas 1999/395/EB dėl Ispanijos suteiktos valstybės pagalbos
Sniace SA
, esančios Torelavegoje, Kantabrija (
OL L 149, 1999, p. 40
, toliau – 1998 m. spalio 28 d. Sprendimas), iš dalies pakeistas 2000 m. rugsėjo 20 d. Komisijos sprendimu 2001/43/EB (
OL L 11, 2001, p. 46
, toliau – ginčijamas sprendimas).
Bylos aplinkybės
Skundžiamo sprendimo 8–29 punktuose Pirmosios instancijos teismas nurodė šias bylos faktines aplinkybes:
„8.
Lenzing AG
(toliau –
Lenzing
) yra Austrijos bendrovė, gaminanti ir prekiaujanti celiuliozės pluoštu (viskoze, modalu ir lioceliu).
9.
Sniace SA
(toliau –
Sniace
) yra Ispanijos bendrovė, kuri gamina celiuliozę, popierių, viskozės pluoštą, sintetinius pluoštus ir sodos sulfatą <…>.
10.
1993 m. kovo mėn. Ispanijos teismai paskelbė
Sniace,
kuri jau keletą metų turėjo ekonominių ir finansinių sunkumų, nemokumą. 1996 m. spalio mėn.
Sniace
privatūs kreditoriai sudarė sutartį, kuria jie savo kreditus konvertavo į 40 % šios bendrovės akcijų ir dėl kurios buvo panaikintas nemokios įmonės statusas. Pasinaudodami teise susilaikyti balsuojant,
Sniace
viešieji kreditoriai nusprendė neprisijungti prie šios sutarties.
11.
1993 m. lapkričio 5 d. ir 1995 m. spalio 31 d.
Sniace
sudarė sutartis su Ispanijos darbo užmokesčio garantijos fondu (toliau –
Fogasa
) dėl įsiskolinimų už darbo užmokesčius ir kompensacijas, kurias
Fogasa
turėjo išmokėti
Sniace
darbuotojams, grąžinimo. Pirmoji sutartis numatė 897652789 ESP grąžintiną sumą bei 465055911 ESP dydžio palūkanas, apskaičiuotas taikant teisės aktuose nustatytą 10 % palūkanų normą, mokėtinas dukart per metus aštuonerius metus (toliau – 1993 m. lapkričio 5 d. Sutartis). Antroje sutartyje buvo numatyta 229424860 ESP grąžintina suma bei 110035018 ESP palūkanos, apskaičiuotos taikant teisės aktuose nustatytą 9 % palūkanų normą, mokėtinos du kartus per metus aštuonerius metus (toliau – 1995 m. spalio 31 d. Sutartis). Kad užtikrintų įsiskolinimus
Fogasa
,
Sniace
1995 m. rugpjūčio 10 d. pastarosios naudai nustatė hipoteką dviem savo nuosavybės objektams. Pagal šias dvi sutartis
Sniace
grąžinta suma 1998 m. birželio mėn. buvo 186963594 ESP.
12.
1996 m. kovo 8 d. Bendrasis socialinio draudimo fondas (toliau – Socialinio draudimo fondas) sudarė su
Sniace
sutartį, kuria buvo siekiama perskirstyti jos socialinio draudimo įmokų įsiskolinimų, kurių bendra suma už laikotarpį nuo 1991 m. vasario mėn. iki 1995 m. vasario mėn. siekė 2903381848 ESP, mokėjimą (toliau – 1996 m. kovo 8 d. Sutartis). Ši sutartis numatė minėtos sumos su palūkanomis, apskaičiuotomis taikant teisės aktuose nustatytą 9 % palūkanų normą, grąžinimą mokant 96 mėnesines įmokas iki 2004 m. kovo mėnesio. Ši sutartis buvo iš dalies pakeista 1996 m. gegužės 7 d. Sutartimi, pagal kurią skolos grąžinimas atidėtas vieneriems metams, mokant 84 mėnesines įmokas bei teisės aktuose nustatytas 9 % palūkanas (toliau – 1996 m. gegužės 7 d. Sutartis). Kadangi
Sniace
šių sutarčių nevykdė, jos buvo pakeistos nauja tarp šios bendrovės ir Socialinio draudimo fondo 1997 m. rugsėjo 30 d. sudaryta sutartimi (toliau – 1997 m. rugsėjo 30 d. Sutartis). Grąžintina suma už laiku nesumokėtas socialinio draudimo įmokas nuo 1991 m. vasario mėn. iki 1997 m. vasario mėn. buvo 3510387323 ESP bei 615056349 ESP palūkanų už vėlavimą ir turėjo būti sumokėta per dešimt metų. Pirmuosius dvejus metus turėjo būti mokamos tik palūkanos, apskaičiuotos taikant metinę 7,5 % palūkanų normą, o likusius metus turėjo būti mokama pagrindinė skola ir palūkanos. 1998 m. balandžio mėn.
Sniace
buvo grąžinusi 216118863 ESP pagal 1997 m. rugsėjo 30 d. Sutartį.
13.
1996 m. liepos 4 d. (
Lenzing
) pateikė Komisijai skundą dėl valstybės pagalbos, kuri nuo devintojo dešimtmečio pabaigos keletą metų buvo teikiama
Sniace
. 1996 m. lapkričio 26 d. ir gruodžio 9 d. laiškais ji pateikė Komisijai papildomos informacijos. 1997 m. vasario 17 d. laišku Ispanijos valdžios institucijos pateikė savo pastabas.
<…>
16.
1997 m. lapkričio 7 d. laišku Komisija pranešė Ispanijos vyriausybei apie savo sprendimą pradėti EB sutarties 93 straipsnio 2 dalyje (dabar – EB 88 straipsnio 2 dalis) nustatytą procedūrą dėl tariamos (
Lenzing
) nurodytos pagalbos, įskaitant 1993 m. lapkričio 5 d. ir 1995 m. spalio 31 d. sutartis bei „socialinio draudimo įmokų nuo 1991 m. neišieškojimą“, ir pasiūlė pateikti savo pastabas. Paskelbiant šį laišką 1998 m. vasario 14 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
(
OL C 49, p. 2
) kitos valstybės narės ir suinteresuotieji asmenys buvo informuoti apie šią procedūrą bei paraginti pateikti turimas pastabas. Ispanijos vyriausybė savo pastabas pateikė 1997 m. gruodžio 19 d. laišku. Tretieji suinteresuotieji asmenys, įskaitant (
Lenzing
), 1998 m. kovo 27 d. laišku pateikė savo pastabas, kurias Ispanijos vyriausybė pakomentavo 1998 m. birželio 24 d. laišku. 1998 m. balandžio 16 d. laišku ši vyriausybė atsakė į Komisijos 1997 m. vasario 23 d. laiške pateiktus klausimus.
17.
1998 m. spalio 28 d. Komisija priėmė (1998 m. spalio 28 d.) sprendimą.
18.
Šio sprendimo rezoliucinėje dalyje nustatyta:
„1 straipsnis
Ši Ispanijos (
Sniace
) naudai suteikta valstybės pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka:
a)
kadangi 1996 m. kovo 8 d.
Sniace
ir (Socialinio draudimo fondo) sutartyje, iš dalies pakeistoje 1996 m. gegužės 7 d. Sutartimi, dėl pagrindinės skolos, kurios bendra suma 2903381848 ESP, mokėjimo perskirstymo, dar kartą pakeistoje 1997 m. rugsėjo 30 d. Sutartimi dėl pagrindinės skolos, kurios bendra suma 3510387323 ESP, mokėjimo perskirstymo, numatyta palūkanų norma buvo mažesnė nei rinkos palūkanų norma; ir
b)
kadangi 1993 m. lapkričio 5 d. bei 1995 m. spalio 31 d.
Sniace
ir
Fogasa
sutartimis dėl dviejų 1362708700 ESP ir 339459878 ESP sumų (palūkanos įskaičiuotos) nustatyta palūkanų norma buvo mažesnė nei rinkos palūkanų norma.
Dėl kitų dviejų klausimų, nagrinėtų procedūroje pagal (EB 88 straipsnio 2 dalį), t. y. milijardo (ESP) paskolos, suteiktos pagal Įstatymą Nr. 7/93, garantijos, nuotekų valymo gamyklos statybos finansavimo sistemos ir Torelavegos miesto tarybos dalinio skolų panaikinimo, pažymėtina, kad šios priemonės nėra valstybės pagalba, ir ši procedūra gali būti baigta. <…> Dėl įmokų aplinkos apsaugai už 1987–1995 metus negrąžinimo Komisija atitinkamu metu priims atskirą sprendimą.
2 straipsnis
1.    Ispanijos Karalystė imasi visų būtinų priemonių, kad iš gavėjo susigrąžintų 1 straipsnyje nurodytą ir neteisėtai jam suteiktą pagalbą. <…>“
19.
1998 m. gruodžio 24 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Ispanijos Karalystė pareiškė ieškinį dėl 1998 m. spalio 28 d. Sprendimo panaikinimo (byla C-479/98). Ši byla buvo sustabdyta Teisingumo Teismo pirmininko 1999 m. vasario 23 d. Sprendimu, laukiant, kol bus priimtas galutinis sprendimas Teisingumo Teismo byloje
Ispanija prieš Komisiją
, C-342/96, kur buvo sprendžiami panašūs klausimai.
<…>
21.
1999 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismas priėmė sprendimą byloje
C-342/96 (Rink. p. I-2459
, toliau – sprendimas
Tubacex
). Pirmiausia jis konstatavo, kad
Fogasa
neteikė paskolų bankrutuojančioms ar turinčioms sunkumų įmonėms, tačiau tenkino bet kokius darbuotojų teisėtus reikalavimus pinigais, kuriuos
Fogasa
mokėdavo ir vėliau susigrąžindavo iš įmonių. Jis pridūrė, kad
Fogasa
galėjo sudaryti sutartis dėl grąžinimo, leidžiančias mokėtinų sumų atidėjimą ir mokėjimą dalimis, be to, Socialinio draudimo fondas galėjo leisti socialinio draudimo įmokų įsiskolinimų atidėjimą ir mokėjimą dalimis. Taip pat Teisingumo Teismas nurodė, kad valstybė veikė ne kaip viešas investuotojas, kurio veiksmai turėjo būti prilyginami privataus investuotojo, kuris investuoja savo kapitalą siekdamas pelno per įmanomai trumpiausią laikotarpį, veiksmams, o kaip „viešas kreditorius, kuris, kaip ir privatus kreditorius, siekia susigrąžinti jam mokėtinas sumas ir šiuo tikslu sudaro sutartis su skolininku, pagal kurias, siekiant palengvinti jų susigrąžinimą, leidžiama skolas atidėti arba mokėti dalimis“ (46 punktas). Teismas patikslino, kad ginčijamos sutartys buvos sudarytos dėl to, jog egzistavo
Tubacex
įstatyme nustatyta prievolė grąžinti
Fogasa
išmokėtus darbo užmokesčius ir sumokėti socialinio draudimo įmokų įsiskolinimus, ir kad dėl šių sutarčių neatsirado naujų
Tubacex
skolų viešosios valdžios institucijoms (47 punktas). Galiausiai Teisingumo Teismas pripažino, kad „paprastai tokio tipo kreditams taikomos palūkanos yra skirtos atlyginti kreditoriaus patirtą žalą dėl pavėluotai įvykdytos skolininko prievolės sumokėti savo skolą, t. y. delspinigiai“, ir kad „tokiomis aplinkybėmis, kai delspinigių tarifas už skolas viešajam kreditoriui skiriasi nuo delspinigių tarifo, kuris taikomas už skolas privačiam kreditoriui, reikia taikyti pastarąjį tuo atveju, kai jis yra didesnis už pirmąjį“ (48 punktas). Atsižvelgdamas į tai, Teisingumo Teismas panaikino Sprendimą 97/21 „tiek, kiek Ispanijos Karalystės taikytos priemonės (
Tubacex
) atžvilgiu yra nesuderinamos su (EB 87) straipsniu, nes 9 % palūkanų norma, taikoma sumoms, kurias
Tubacex
turi sumokėti (
Fogasa
) ir Socialinio draudimo fondui, yra mažesnė nei rinkoje taikoma palūkanų norma.“
<…>
23.
Priėmus sprendimą
Tubacex
Komisija iš naujo išnagrinėjo savo 1998 m. spalio 28 d. Sprendimą. 2000 m. vasario 16 d. laišku ji Ispanijos vyriausybei pranešė apie savo sprendimą pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą dėl „(1998 m. spalio 28 d.) sprendimo 1 straipsnyje nurodytos pagalbos nesuderinamumo su bendrąja rinka“ ir pasiūlė jai pateikti savo pastabas. <…>
24.
2000 m. rugsėjo 20 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
<…>
26.
(Šiame sprendime) Komisija <…> nusprendė, kad „
Fogasa
ir
Sniace
sutartys dėl grąžinimo bei Socialinio draudimo įstaigos ir
Sniace
sutartis dėl įsiskolinimų mokėjimo perskirstymo nėra valstybės pagalba“ (31 konstatuojamoji dalis), todėl „reikia iš dalies pakeisti 1998 m. spalio 28 d. Sprendimą“ (32 konstatuojamoji dalis).
27.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje nustatyta:
„1 straipsnis
(1998 m. spalio 28 d.) Sprendimas iš dalies keičiamas taip:
1.
1 straipsnio 1 dalis pakeičiama ir išdėstoma taip:
„Šios Ispanijos taikytos priemonės (
Sniace
) naudai nėra valstybės pagalba:
a)
1996 m. kovo 8 d.
Sniace
ir (Socialinio draudimo fondo) sutartis (iš dalies pakeista 1996 m. gegužės 7 d. Sutartimi) dėl bendros 2903381848 (ESP) (t. y. 17449674,34 EUR) pagrindinės skolos mokėjimų perskirstymo, iš dalies pakeista 1997 m. rugsėjo 30 d. Sutartimi dėl bendros 3510387323 (ESP) (t. y. 21097852,72 EUR) pagrindinės skolos mokėjimų perskirstymo; ir
b)
1993 m. lapkričio 5 d. ir 1995 m. spalio 31 d.
Sniace
ir
Fogasa
sutartys dėl dviejų 1362708700 (ESP) (t. y. 8190044,23 EUR) ir 339459878 (ESP) (t. y. 2040194,96 EUR) sumų“.
2. 2 straipsnis panaikinamas.
<…>“
<…>
29.
Teisingumo Teismo pirmininkas 2000 m. gruodžio 4 d. Nutartimi nurodė išbraukti bylą C-479/98 iš Teisingumo Teismo bylų registro.“
Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
1999 m. vasario 11 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu
Lenzing
pareiškė ieškinį dėl dalies 1998 m. vasario 28 d. Sprendimo panaikinimo. Komisijai priėmus ginčijamą sprendimą,
Lenzing
pateikė pastabas 2001 m. vasario 12 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje įregistruotu laišku, kuriame ji pakeitė savo reikalavimus, prašydama Pirmosios instancijos teismą panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, nes jame nustatyta, kad Socialinio draudimo fondui mokėtinų skolų, delspinigių ir palūkanų negrąžinimas, 1996 m. kovo 8 d., 1996 m. gegužės 7 d. ir 1997 m. rugsėjo 30 d. sutartys bei
Fogasa
mokėtinų skolų ir delspinigių negrąžinimas ir 1993 m. lapkričio 5 d. ir 1995 m. spalio 31 d. sutartys nėra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas visų pirma atmetė Komisijos ir Ispanijos Karalystės pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo, be kita ko, padarydamas išvadą, kad
Lenzing
turi būti laikoma konkrečiai susijusia su ginčijamu sprendimu.
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 73 punkte Pirmosios instancijos teismas priminė Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią kiti subjektai nei tie, kuriems skirtas sprendimas, gali teigti esantys konkrečiai su juo susijęs tik tuomet, jeigu šis juos paveikia dėl tam tikrų būdingų savybių arba dėl tam tikros faktinės situacijos, kuri juos išskiria iš kitų asmenų, ir todėl individualizuoja taip pat, kaip ir sprendimo adresatą.
Be to, skundžiamo sprendimo 74 punkte buvo pažymėta, kad, konkrečiau kalbant apie valstybės pagalbos sritį, ne tik pagalbą gavusi įmonė, bet ir su ja konkuruojančios įmonės, kurios aktyviai dalyvavo pagal EB 88 straipsnio 2 dalį individualios pagalbos atžvilgiu pradėtoje formalaus tyrimo procedūroje (toliau – formali tyrimo procedūra), buvo pripažintos konkrečiai susijusios su Komisijos sprendimu, kuriuo baigiama ši procedūra, jeigu pagalba, dėl kurios priimtas ginčijamas sprendimas, iš esmės paveikė jų padėtį (1986 m. sausio 28 d. Sprendimo
Cofaz ir kt. prieš Komisiją
,
169/84, Rink. p. 391
, 25 punktas).
Pirma, dėl
Lenzing
dalyvavimo formalaus tyrimo procedūroje Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 77–79 punktuose konstatavo, kad ši procedūra buvo pradėta remiantis
Lenzing
skundu, ir ši įmonė aktyviai joje dalyvavo pateikdama detalių pastabų.
Antra, dėl žalingo poveikio
Lenzing
konkurencinei padėčiai Pirmosios instancijos teismas savo sprendimo 80 punkte priminė, kad nagrinėjant priimtinumo klausimą pakanka, jog ieškovė aiškiai nurodytų priežastis, dėl kurių Komisijos sprendimas gali pažeisti jos teisėtus lūkesčius, iš esmės paveikdamas jos padėtį nagrinėjamoje rinkoje.
Vėliau Pirmosios instancijos teismo teisėjas skundžiamo sprendimo 81-91 punktuose išnagrinėjo
Lenzing
argumentus, kad įrodytų jos rinkoje užimamai padėčiai padarytą žalingą poveikį. Šie punktai išdėstomi taip:
„81.
Šiuo klausimu šioje byloje konstatuotina, kad savo ieškinyje (
Lenzing
) pabrėžė tą aplinkybę, jog tariama pagalba neigiamai paveikė jos konkurencinę padėtį viskozės pluošto rinkoje, nes ši pagalba leido
Sniace
dirbtinai išlikti, nors toje rinkoje yra labai ribotas gamintojų skaičius, didelė konkurencija ir produkcijos perteklius.
82.
Kad įrodytų šį produkcijos perteklių, (
Lenzing
) aiškiai nurodė kai kuriuos savo pastabų, pateiktų 1998 m. kovo 27 d. pradėjus (formalaus tyrimo) procedūrą <…> ir pridėtų prie jos ieškinio, puslapius. Šiuose puslapiuose pateikiama informacija apie vartojimą, produkciją ir viskozės pluošto gamybos pajėgumus Bendrijoje 1992–1997 m. pagal Tarptautinio viskozės ir sintetinio pluošto komiteto (TVSPK) duomenis.
83.
Be to, per posėdį (
Lenzing
) nurodė tam tikrą 1996 m. liepos 4 d. skunde pateiktą informaciją, pridėtą prie ieškinio. Šiame skunde ji pateikė informacijos apie viskozės pluošto rinką, nurodė šioje rinkoje veikiančius viskozės gamintojus, pateikdama savo nuomonę apie jų gamybos pajėgumus, ir patikslino
Sniace
1991–1995 m. parduotą viskozės pluošto kiekį, atskirdama Ispanijoje parduotus ir į Italiją eksportuotus kiekius.
84.
Komisija nepateikė jokių įrodymų, leidžiančių suabejoti (
Lenzing
) pateikta informacija. Atvirkščiai, ir prieštaravime dėl priimtinumo, ir 1998 m. spalio 28 d. Sprendime ji pripažino, kad viskozės pluošto rinkoje buvo produkcijos perteklius. Be to, šio sprendimo 74 konstatuojamojoje dalyje ji aiškiai nurodė, kad „
Sniace
veikia sektoriuje, kuris patiria nuosmukį, ir dėl to kai kurie jos konkurentai turėjo mažinti savo gamybos pajėgumus“, ir „šio pluošto gamyba Europos ekonominėje erdvėje sumažėjo nuo 760000 tonų 1992 m. iki 684000 tonų 1997 m. (t. y. 10 % sumažėjimas); per tą patį laikotarpį vartojimas sumažėjo 11 %“, „vidutinis pajėgumų naudojimas per šį laikotarpį buvo apie 84 %, o tai yra labai mažai sektoriuje su labai dideliu kapitalu“.
85.
Be to, pabrėžtina, kad 1998 m. spalio 28 d. Sprendime (80 konstatuojamoji dalis) ir (ginčijamame) sprendime (29 konstatuojamoji dalis) Komisija pripažino, jog dideli
Sniace
finansiniai sunkumai kėlė grėsmę jos išlikimui, ir jei Socialinio draudimo fondas būtų vykdęs priverstinį skolų išieškojimą, tai būtų galėję lemti šios įmonės uždarymą. Tačiau, atsižvelgiant į labai nedidelį gamintojų skaičių rinkoje ir produkcijos perteklių joje,
Sniace
išnykimas būtų galėjęs turėti didelę įtaką liekančių gamintojų konkurencinei padėčiai, sumažindamas pajėgumų perteklių ir pagerindamas jų komercinę padėtį. Nors iš tiesų
Sniace
nebuvo viena didžiausių Bendrijos viskozės pluošto gamintojų, padėtis, kurią ji užėmė rinkoje, buvo gana žymi. Taip pat pastebėtina, jog 1998 m. spalio 28 d. Sprendimo 9 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad
Sniace
pajėgumai viskozės pluošto gamyboje „buvo apie 32000 tonų, t. y. apie 9 % Bendrijos pajėgumo“.
86.
Konstatuotina, kad iš šių įrodymų matyti, jog ginčijamu sprendimu (
Lenzing
padėtis) rinkoje yra iš esmės paveikta.
87.
Be to, (
Lenzing
) nurodo, kad tariama pagalba leido
Sniace
parduoti savo produktus Bendrijoje apie 20 % mažesnėmis kainomis nei vidutinės jos konkurentų kainos. Grįsdama šį teiginį, (
Lenzig
) rėmėsi įmonių
Courtauld plc
ir
Säteri
paaiškinimais, nurodytais 1998 m. spalio 28 d. Sprendimo 15 ir 17 konstatuojamosiose dalyse. Savo dublike ji šį teiginį papildė nuoroda į savo prie ieškinio pridėtą 1997 m. birželio 18 d. laišką, kuriame pateikė Komisijai papildomos informacijos apie Europos viskozės pluošto rinką. Šiame laiške pateiktos lentelės, nurodančios
Sniace
ir (
Lenzig
) Ispanijoje bei
Sniace
ir Austrijos gamintojų Prancūzijoje bei Italijoje parduotus viskozės pluošto ir modalo kiekius 1989–1996 metais. Minėtame laiške taip pat yra nurodytos
Sniace
ir kitų gamintojų 1989–1996 m. taikytos importo kainos Prancūzijoje ir Italijoje. Be to, (
Lenzig
) prie dubliko pridėjo lenteles, kuriose pateikta ta pati informacija nuo 1997 m. iki 2001 m. vidurio. Iš šios skirtingos informacijos matyti, kad daugeliu atvejų ir skirtingai nuo Rytų Europos gamintojų
Sniace
kainos buvo mažesnės nei kitų Europos gamintojų.
88.
Komisija neginčija, kad
Sniace
pardavė savo produktus mažesnėmis nei jos Europos konkurentų kainomis. Ji tik nurodo, kad bendras kainų kritimas daugiau kaip 30 %, pastebėtas rinkoje 1990–1996 m., nėra tariamos pagalbos, suteiktos
Sniace
, rezultatas, tačiau priklauso nuo išorinių veiksnių, pavyzdžiui, importo iš Azijos. Be to, pažymėtina, kad specializuoto leidinio
European Chemical News
straipsnyje, Komisijos pridėtame prie jos prieštaravimo dėl priimtinumo, nurodyta, kad „rinkos stebėtojai tvirtina, jog
Sniace
ir toliau neigiamai veikia kainas, kurios viršija jos nedidelius pajėgumus, atsižvelgiant į padėtį rinkoje“.
89.
Be to, negali būti paneigta galimybė, kad tariama pagalba, kurios tam tikros dalys pačios Komisijos yra kvalifikuojamos kaip „didelė nauda“ (1998 m. spalio 28 d. Sprendimo 80 konstatuojamoji dalis), leido
Sniace
parduoti savo produktus mažesnėmis nei konkurentų, įskaitant
Lenzing
, kainomis.
90.
Pagaliau Komisijos pateiktas argumentas, kad nagrinėjamu laikotarpiu (
Lenzing
) pasiekė teigiamų rezultatų ir padidino savo gamybą, yra visiškai netinkamas. Esminis poveikis suinteresuotojo asmens padėčiai rinkoje iš tikrųjų nebūtinai turi reikšti jo pelno smukimą, rinkos dalies mažėjimą ar veiklos nuostolius. Klausimas, kuris kyla šiuo atveju, yra toks: ar suinteresuotasis asmuo būtų palankesnėje padėtyje, jei nebūtų sprendimo, kurį jis siekia panaikinti. Kaip teisingai pažymėjo (
Lenzing
), tai gali reikšti ir jos galimybės uždirbti pajamų praradimą dėl valdžios institucijų vienam iš jos konkurentų suteiktos naudos.
91.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad (
Lenzing
) tinkamai nurodė priežastis, dėl kurių ginčijamas sprendimas galėjo pakenkti jos teisėtiems interesams, iš esmės paveikdamas jos padėtį rinkoje. Taigi darytina išvada, kad ji yra konkrečiai susijusi su ginčijamu sprendimu.“
Kiek tai susiję su šios bylos esme, Pirmosios instancijos teismo pritarė
Lenzing
nurodytam pirmajam pagrindui, susijusiam su Komisijos EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes ji neteisingai taikė privataus kreditoriaus kriterijų.
Iš tikrųjų, pirmosios instancijos teismo teigimu, Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nuspręsdama, kad ginčijamas Socialinio draudimo fondo ir
Fogasa
elgesys atitiko privataus kreditoriaus kriterijų. Šiuo aspektu Pirmosios instancijos teismo motyvai nurodyti skundžiamo sprendimo 154–160 punktuose:
„154.
Iš ginčijamo sprendimo ir Komisijos rašytinių pastabų matyti, kad Komisija nurodo tris priežastis, dėl kurių ji mano, jog Socialinio draudimo fondas ir
Fogasa
šioje byloje veikė kaip privatūs kreditoriai.
155.
Pirma, Komisija pateikia šių dviejų įstaigų ir
Sniace
privačių kreditorių veiksmų palyginimą. Savo argumentą iš esmės ji grindžia tuo, jog pasinaudodami susilaikymo teise Socialinio draudimo fondas ir
Fogasa
nesudarė 1996 m. spalio mėn. Sutarties ir dėl to, skirtingai nei privatūs kreditoriai, neatsisakė
de facto
40 % joms mokėtinų skolų. <…>
156.
Šis pirmasis palyginimas yra akivaizdžiai neteisingas. Socialinio draudimo fondo ir
Fogasa
padėtis skyrėsi nuo
Sniace
privačių kreditorių. Šiuo klausimu primintina, kad šios įstaigos turi susilaikymo teisę, jų kreditai yra privilegijuoti ir jos turi tam tikras garantijas, t. y. įkeitimo teisę Socialinio draudimo fondo atveju ir hipoteką
Fogasa
atveju. <…>
157.
Antra, Komisija tvirtina, kad
Banesto
nevykdė jam priklausančių skolų priverstinio išieškojimo, nors šios skolos buvo užtikrintos hipoteka (atsiliepimo į ieškinį 53 ir 90 punktai bei tripliko 26 punktas). <…>
158.
Reikia konstatuoti, kad šis antrasis palyginimas akivaizdžiai neįtikina labiau nei pirmasis. Jokie byloje pateikti įrodymai nerodo, kad
Banesto
padėtis buvo panaši į Socialinio draudimo fondo ir
Fogasa
padėtį. Šiuo klausimu pažymėtina, kad bylos medžiagoje nėra net nedidelės užuominos apie aplinkybes, kuriomis šis bankas nusprendė nevykdyti priverstinio skolų išieškojimo. <…>
159.
Trečia, Komisija tvirtina, kad, sudarydami nagrinėjamas sutartis dėl skolų mokėjimo perskirstymo ir atitinkamo grąžinimo, Socialinio draudimo fondas ir
Fogasa
„siekė padidinti visas jiems mokėtinų sumų išieškojimo galimybes nepatiriant finansinių nuostolių“ (ginčijamo sprendimo 30 konstatuojamoji dalis). Ginčijamo sprendimo 29 konstatuojamojoje dalyje, kurioje daroma nuoroda į 1998 m. spalio 28 d. Sprendimą, Socialinio draudimo fondo atžvilgiu Komisija patikslina, kad „nevykdydamas priverstinio išieškojimo ir taip nerizikuodamas sukelti įmonės likvidavimo (Socialinio draudimo fondas) veikė siekdamas padidinti visas skolos išieškojimo galimybes“.
160.
Reikia konstatuoti, kad šie teiginiai visiškai neįrodyti. Pirma, jie tiesiogiai prieštarauja Komisijos pakartotam tvirtinimui, kad Socialinio draudimo fondas ir
Fogasa
buvo privilegijuoti kreditoriai ir turėjo pakankamai saugias garantijas, todėl jiems nebuvo būtina priverstinai išieškoti mokėtinas skolas. Antra, Komisija neturėjo pakankamai informacijos, kad visapusiškai įvertintų
Sniace
pelningumo ir išlikimo galimybes. Be to, pastebėtina, jog Pirmosios instancijos teismui, kaip proceso organizavimo priemones <…> pasiūlius pateikti rezultatų pokyčius (apyvartą ir pelną ar nuostolius) ir
Sniace
įsiskolinimo apimtį 1991–2000 metais, Ispanijos Karalystė pripažino, kad ji neturi tokios informacijos. Tokiomis aplinkybėmis negalima sutikti su Komisijos tvirtinimu, kad „Ispanijos vyriausybė <…> patikimai užtikrino atsakovę, jog socialinio draudimo įstaiga veikė <…> siekdama apsaugoti visas
Sniace
atžvilgiu turimas teises“. Beje, Komisija neturėjo jokio patikimo ir tikroviško
Sniace
restruktūrizacijos plano <…>“
Todėl Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 162 punkte nurodė, kad pirmasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas, ir panaikino ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalį manydamas, jog nėra būtinybės nagrinėti antrojo
Lenzing
nurodyto ieškinio pagrindo.
Šalių reikalavimai
Savo apeliaciniame skunde Ispanijos Karalystė Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
patenkinti reikalavimus, pateiktus pirmojoje instancijoje, ir todėl atmesti ieškinį kaip nepriimtiną arba subsidiariai atmesti jį kaip nepagrįstą ir
—
priteisti iš
Lenzing
bylinėjimosi išlaidas apeliacinėje instancijoje.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
patenkinti pirmojoje instancijoje pateiktus reikalavimus ir
—
priteisti iš
Lenzing
bylinėjimosi išlaidas apeliacinėje instancijoje.
Lenzing
Teisingumo Teismo prašo:
—
visiškai atmesti apeliacinį skundą,
—
patenkinti
Lenzing
pirmojoje instancijoje pateiktus reikalavimus ir
—
priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas apeliacinėje instancijoje, o iš Komisijos – bylinėjimosi išlaidas pirmojoje instancijoje.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama savo apeliacinį skundą, Ispanijos Karalystė nurodo du pagrindus. Pirmasis yra susijęs su
Lenzing
pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio priimtinumu, o antrasis – su Pirmosios instancijos teismo privataus kreditoriaus kriterijaus klaidingu vertinimu.
Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
Šalių argumentai
Savo pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu Ispanijos Karalystė, palaikoma Komisijos, teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą manydamas, jog
Lenzing
buvo konkrečiai susijusi su ginčijamu sprendimu EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.
Visų pirma Ispanijos vyriausybė, ypač remdamasi minėtu sprendimu
Cofaz ir kt. prieš Komisiją
, teigia, kad, priešingai nei to reikalaujama pagal Bendrijos teismų praktiką, Pirmosios instancijos teismas šią išvadą padarė remdamasis išimtinai
Lenzing
vaidmeniu formalioje tyrimo procedūroje, nenagrinėdamas – arba bent jau išnagrinėdamas neteisingai, – ar ginčijamas sprendimas iš esmės paveikia šios įmonės padėtį rinkoje.
Šiuo klausimu Ispanijos valdžios institucijos pažymi, kad
Fogasa
ir Socialinio draudimo fondo veiksmai
Sniace
, mažo ūkio subjekto, užimančio maždaug 10 % rinkos dalį, atžvilgiu negalėjo padaryti kokios nors žalos
Lenzing
, t. y. įmonei, priklausančiai pagrindinei Bendrijos gamintojų viskozės gamintojų grupei. Taigi nagrinėjamu laikotarpiu tiek
Lenzing
rinkos dalys, tiek jos pajamos didėjo.
Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas šias aplinkybes ignoravo arba jas laikė nesvarbiomis, tačiau atsižvelgė į aplinkybes, apibūdinančias ne
Lenzing
, bet išimtinai
Sniace
padėtį rinkoje, kaip antai šios įmonės išlikimas dėl nagrinėjamų paramos priemonių arba jos taikomos kainos. Taip Pirmosios instancijos teismas teismų praktikoje nustatytą reikalavimą, susijusį su skundą padavusios įmonės konkurencinei padėčiai daromu realiu ir žalingu poveikiu, padarė beprasmį.
Toliau Ispanijos vyriausybė priekaištauja Pirmosios instancijos teismui, kad jis savo argumentus grindė išimtinai
Lenzing
tariamai prarasta galimybe uždirbti pajamų dėl to, jog
Sniace
išliko rinkoje. Tačiau net darant prielaidą, kad
Lenzing
iš tiesų prarado galimybę uždirbti pajamų, vien ši aplinkybė negali leisti daryti išvados, jog buvo įvykdyta sąlyga, susijusi su esminiu žalingu poveikiu suinteresuotojo asmens padėčiai rinkoje. Be to, jei būtų reikalaujama tokio žalingo poveikio, nebūtų galima kaip pažymėjo Pirmosios instancijos teismas, preziumuoti, jog buvo prarasta galimybė uždirbti pajamų.
Bet kuriuo atveju, Ispanijos valdžios institucijų teigimu,
Lenzing
neprarado jokios galimybės uždirbti pajamų, kaip tai rodo šios įmonės bendros būklės gerėjimas nagrinėjamu laikotarpiu. Galiausiai šios institucijos pažymi, kad nagrinėjamos priemonės pasireiškė ne tuo, jog
Sniace
buvo suteiktos lėšos, bet sutartimis dėl skolų su palūkanomis grąžinimo – tai šiai įmonei užtraukė papildomą finansinę prievolę. Todėl negali būti teigiama, kad be šių priemonių
Sniace
konkurentai neišvengiamai būtų geresnėje padėtyje.
Komisija priduria, kad iš Bendrijos teismų praktikos matyti, jog skundą padavusi konkuruojanti įmonė turi pareigą aiškiai nurodyti neigiamus poveikius, kuriuos ji konkrečiai ir tiesiogiai patyrė suteikus pagalbą, bei žalingo poveikio jos užimamai padėčiai rinkoje svarbą. Tačiau Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į šiuos reikalavimus, susijusius su tokio žalingo poveikio įrodinėjimo pareiga, nes nuspręsdamas, kad
Lenzing
konkrečiai susijusi su ginčijamu sprendimu, rėmėsi tik bendraisiais rinkos duomenimis ir kitiems konkurentams daromu poveikiu. Be to, nors
Lenzing
buvo kelis kartus raginama, ji pirmosios instancijos procese negalėjo pateikti nė vieno pavyzdžio, kad dėl nagrinėjamos pagalbos priemonių patyrė nuostolių – aptariamuoju laikotarpiu jos veiklos rodikliai nuolat ir pastebimai gerėjo.
Lenzing
mano priešingai, t. y. kad Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, jog ji buvo konkrečiai susijusi su ginčijamu sprendimu. Pagal Bendrijos teismų praktikoje įtvirtintus reikalavimus
Lenzing
iš tikrųjų pateikė detalių ir įtikinamų įrodymų dėl esminio žalingo poveikio jos padėčiai rinkoje, atsižvelgiant į tokias aplinkybes, kaip antai
Sniace
užimama rinkos dalis, jos tolesnis veiklos vykdymas rinkoje, kuriai būdingi pertekliniai pajėgumai ir nedidelis konkurentų skaičius, arba net šios įmonės dirbtinai mažų kainų taikymas. Todėl,
Lenzing
teigimu, klaidinga teigti, kad Pirmosios instancijos teismas šiuo atžvilgiu rėmėsi tik prarasta galimybe uždirbti pajamų. Bet kuriuo atveju ši aplinkybė būtų visiškai svarbi nagrinėjant
Lenzing
konkurencinei padėčiai padarytą žalingą poveikį, nes ši būtų neabejotinai palankesnėje padėtyje pasitraukus konkurentui iš nagrinėjamos rinkos. Išlikusios įmonės galėtų užimti laisvas rinkos dalis ir išnaudoti savo perteklinius pajėgumus.
Daugelis aplinkybių patvirtina konkretų žalingą poveikį
Lenzing
konkurencinei padėčiai: tiesioginė konkurencija tarp dviejų įmonių tose pačiose geografinėse rinkose ir dėl tų pačių klientų,
Sniace
naujų rinkos dalių užėmimas per nagrinėjamą laikotarpį, tai, kad nagrinėjama priemonė yra ypač konkurenciją apribojanti pagalba, arba net patirtos sąnaudos bei
Lenzing
pastangos formalioje tyrimo procedūroje.
Be to,
Lenzing
pažymi, kad Ispanijos Karalystė ir Komisija savo argumentus grindė pernelyg siauru Bendrijos teismų praktikos aiškinimu ir visų pirma minėtu sprendimu
Cofaz ir kt. prieš Komisiją
. Iš tiesų pagal šią teismų praktiką tik reikalaujama, kad skundą padavęs konkurentas įrodytų, jog dėl valstybės pagalbos jo padėtis rinkoje „gali“ būti iš esmės paveikta, tačiau nereikalaujama įrodyti žalingo poveikio „realumo ir veiksmingumo“ – tai būtų pernelyg didelė įrodinėjimo pareiga pagalbą gavusios įmonės konkurentams.
Galiausiai Komisija, siekdama minimaliai sumažinti nagrinėjamos pagalbos poveikį, savo atsiliepime į apeliacinį skundą pernelyg teigiamai apibūdino
Lenzing
ekonominę būklę nagrinėjamu laikotarpiu. Beje, šiam apibūdinimui prieštarauja tam tikra dokumentuose, kuriuos pati Komisija naudojo Pirmosios instancijos teismo procese, esanti informacija.
Teisingumo Teismo vertinimas
Savo pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu Ispanijos Karalystė, palaikoma Komisijos, iš esmės teigia, kad įrodymų, kuriuos Pirmosios instancijos teismas laikė patvirtinančiais esminį žalingą poveikį
Lenzing
užimamai padėčiai rinkoje, nepakanka padaryti išvadą, jog iš tikrųjų buvo padarytas toks žalingas poveikis.
Pirmiausia pažymėtina, kad, remiantis EB 230 straipsnio ketvirtąja pastraipa, fizinis ar juridinis asmuo gali pateikti ieškinį dėl kitam asmeniui skirto sprendimo, tik jei šis sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką kiti subjektai nei tie, kuriems skirtas sprendimas, gali teigti esantys konkrečiai su juo susijęs tik tuomet, jeigu šis juos paveikia dėl tam tikrų būdingų savybių arba dėl tam tikros faktinės situacijos, kuri juos išskiria iš kitų asmenų, ir todėl individualizuoja taip pat, kaip ir sprendimo adresatą (žr., be kita ko, 1963 m. liepos 15 d. Sprendimo
Plaumann prieš Komisiją
,
25/62, Rink. p. 197
, 223 punktą; 1993 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Cook prieš Komisiją
,
C-198/91, Rink. p. I-2487
, 20 punktą; 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
,
C-78/03 P, Rink. p. I-10737
, 33 punktą).
Konkrečiau kalbant apie valstybės pagalbos sritį, kiti asmenys nei sprendimo, kuriuo vertinama pagalba, adresatai, ginčijantys tokio sprendimo pagrįstumą, laikomi konkrečiai su juo susiję tuo atveju, kai jų padėtį rinkoje iš esmės paveikia nagrinėjamame sprendime nurodyta pagalba (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Cofaz ir kt. Komisiją
, 22–25 punktus ir
Komisija prieš Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
37 ir 70 punktus).
Dėl tokio poveikio nustatymo Teisingumo Teismas yra išaiškinęs, jog vien tai, kad toks aktas, kaip antai ginčijamas sprendimas, gali kaip nors paveikti atitinkamoje rinkoje susiklosčiusius konkurencijos santykius ir kad suinteresuotoji įmonė kaip nors konkuravo su šio akto adresatu, jokiu būdu nepakanka, kad šią įmonę būtų galima laikyti konkrečiai susijusia su minėtu aktu (šiuo klausimu žr. 1969 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Eridania ir kt. prieš Komisiją
,
10/68 ir 18/68, Rink. p. 459
, 7 punktą bei 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo
Deutsche Post et DHL Express prieš Komisiją
, C-367/04 P, nepaskelbta Rinkinyje, 40 punktą).
Todėl įmonė negali remtis vien tuo, kad yra pagalbą gavusios įmonės konkurentė, tačiau taip pat turi įrodyti, kad ji yra tokioje faktinėje padėtyje, kuri ją individualizuoja taip pat, kaip ir šio sprendimo adresatą (2000 m. gegužės 23 d. Sprendimo
Comité d’entreprise de la Société française de production ir kt. prieš Komisiją
,
C-106/98 P, Rink. p. I-3659
, 41 punktas bei minėtos nutarties
Deutsche Post ir DHL Express prieš Komisiją
41 punktas).
Tačiau, priešingai nei teigia Ispanijos Karalystė ir Komisija, iš Teisingumo Teismo praktikos nematyti, kad toks specialus statusas, išskiriantis kitą nei sprendimo adresatai subjektą minėto sprendimo
Plaumann prieš Komisiją
prasme iš bet kurių kitų ūkio subjektų, būtinai turi išplaukti iš tokių aplinkybių, kaip antai pastebimas apyvartos sumažėjimas, nemaži finansiniai nuostoliai arba net reikšmingas rinkos dalių sumažėjimas suteikus nagrinėjamą pagalbą.
Iš tikrųjų, kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 43-45 punktuose, valstybės pagalbos suteikimas gali padaryti žalingą poveikį ūkio subjekto konkurencinei padėčiai ir kitais būdais, kaip antai prarasta galimybė uždirbti pajamų ar mažesnė pažanga, palyginti su ta, kuri galėtų būti pasiekta be tokios pagalbos. Be to, tokio žalingo poveikio dydis gali skirtis atsižvelgiant į daugybę veiksnių, kaip antai visų pirma nagrinėjamos rinkos struktūra ar nagrinėjamos pagalbos pobūdis. Konkurento rinkoje užimamai padėčiai daromo esminio žalingo poveikio įrodinėjimas negali apimti tik tam tikrų aplinkybių, rodančių, jog prastėja jo prekybinės ar finansinės veiklos rodikliai.
Be to, negali būti atmetama galimybė, kad tam tikrais atvejais įmonei pavyks išvengti tokio suprastėjimo arba bent jau jį apriboti, pavyzdžiui, taupant arba plečiant veiklą pelningesnėse rinkose. Tačiau jei Ispanijos valdžios institucijų ir Komisijos argumentams būtų pritarta, EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa būtų aiškinama taip, kad tokiomis aplinkybėmis, nepaisant dėl konkurentui suteiktos valstybės pagalbos atsiradusio esminio poveikio, įmonei galėtų būti nepripažintas statusas, leidžiantis pareikšti ieškinį dėl sprendimo, susijusio su nagrinėjamos pagalbos vertinimu.
Šioje byloje iš skundžiamo sprendimo 81–90 punktų matyti, kad Pirmosios instancijos teismas ne tik bendrai pažymėjo, jog
Lenzing
ir
Sniace
tarpusavyje konkuravo, bet savo išvadą dėl žalingo poveikio
Lenzing
užimamai padėčiai rinkoje grindė šios įmonės pateiktais įrodymais, kuriais iš esmės siekiama patvirtinti konkurencinės padėties viskozės rinkoje specifiką – joje veikė labai mažas gamintojų skaičius ir buvo didelis gamybos perteklius, – tokioje rinkoje dėl veikiančiai įmonei suteiktos valstybės pagalbos atsiradusių iškraipymų svarbą bei pagalbos poveikį
Sniace
taikomoms kainoms.
Konkrečiai kalbant, dėl generalinės advokatės išvados 45–46 punktuose nurodytų priežasčių Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 85 punkte galėjo teisingai teigti, kad ūkio subjekto veiklos išlaikymas rinkoje, kuriai būdingi viskozės rinkos pažymiai – šių požymių Ispanijos vyriausybė neginčijo – gali sukelti didelį poveikį konkurentų padėčiai.
Visų pirma
Lenzing
padėtis aiškiai skiriasi nuo tos, kuria remiantis buvo priimtas minėtas sprendimas
Komisija prieš Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
(72 punktas) – jame Teisingumo Teismas nusprendė, kad šioje byloje nebuvo esminio žalingo poveikio ieškinį pareiškusios asociacijos narių konkurencinei padėčiai, nes labai didelis ūkio subjektų skaičius, būtent visi Europos Sąjungos žemdirbiai gali būti laikomi asmenų, pasinaudojusių žemės įsigijimo programa, konkurentais.
Be to, reikia konstatuoti, kad Ispanijos Karalystė ir Komisija nepateikė Teisingumo Teismui jokių įrodymų, galinčių patvirtinti, jog buvo iškraipyti Pirmosios instancijos teismui pateikti įrodymai arba jis padarė neteisingas išvadas bylos medžiagos dokumentų atžvilgiu, dėl ko galėtų būti užginčytas jo galutinis faktų, susijusių su žalingu poveikiu
Lenzing
padėčiai rinkoje, vertinimas.
Pagaliau šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas taip pat negali būti kaltinamas, Komisijos teigimu, taisyklių, susijusių su įrodinėjimo pareigos paskirstymu, nesilaikymu. Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 80 punkte Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgdamas į teismų praktikos, įtvirtintos minėtame sprendime
Cofaz ir kt. prieš Komisiją
(28 punktas), reikalavimus, nusprendė, kad būtent
Lenzing
turėjo nurodyti aiškias priežastis, dėl kurių Komisijos sprendimas gali pažeisti jos teisėtus interesus, iš esmės paveikdamas jos padėtį nagrinėjamoje rinkoje. Dėl šio sprendimo 34-39 punktuose nurodytų priežasčių
Lenzing
nurodyti ir Pirmosios instancijos teismo išnagrinėti įrodymai tokį poveikį patvirtino.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
Šalių argumentai
Antruoju apeliacinio skundo pagrindu Ispanijos Karalystė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, neteisingai aiškindamas privataus kreditoriaus kriterijų, padarė teisės klaidą.
Apeliantė teigia, kad skundžiamame sprendime klaidingai nuspręsta, pirma, jog sutartis dėl skolų mokėjimo perskirstymo savaime prieštarauja privačiam kreditoriaus kriterijui, ir, antra, sutarties dėl skolų mokėjimo perskirstymo nesilaikymo atveju privatus kreditorius būtinai ir visuomet rinktųsi priverstinį skolų išieškojimą. Šis požiūris prieštarauja teismų praktikai ir visų pirma minėtam Teisingumo Teismo sprendimui
Tubacex
bei 2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimui
HAMSA prieš Komisiją
(
T-152/99, Rink. p. II-3049
), kuriuose aiškiai pripažinta, kad priemonės dėl skolų mokėjimo perskirstymo arba net skolų anuliavimas gali visiškai atitikti privataus kreditoriaus kriterijų.
Šiuo klausimu Ispanijos valdžios institucijos nurodo, kad tokių priemonių tyrimas visuomet turi būti vykdomas atsižvelgiant į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes. Tačiau Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į visumą aplinkybių ir faktų, rodančių, kad abiejų Ispanijos valstybės institucijos priėmė tinkamus sprendimus dėl skolų išieškojimo, visiškai atitinkančius privataus kreditoriaus elgesį. Ispanijos vyriausybė visų pirma remiasi tuo, kad: likvidavus
Sniace
galimai priverstinai išieškojus skolas atsirastų naujos skolos
Fogasa
, susijusios su įsiskolinimų už darbo užmokesčius ir kompensacijas mokėjimu atleistiems darbuotojams; mokėtinos sumos buvo pakankamai garantuotos ir už jas buvo gaunamos teisės aktais nustatyto dydžio palūkanos; įmonė jau grąžino dalį savo skolų ir neįgijo naujų; kiti kreditoriai priverstinai nevykdė priverstinio savo skolų išieškojimo.
Toliau Ispanijos Karalystė nurodo prieštaringą Pirmosios instancijos teismo motyvavimą skundžiamo sprendimo 146 punkte, kuriuo, pirma, pripažįstama, kad
Fogasa
intervencija, numatyta Bendrijos teisės aktuose, susijusiuose su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, neturi valstybės pagalbos požymių ir, antra, teigiama, kad bet koks valstybės įsikišimas, kuriuo siekiama finansuoti įmonės veiklos sąnaudas, kaip antai darbo užmokesčių išmokėjimą, gali reikšti valstybės pagalbą, jei tik ja įmonei suteikiama nauda. Iš tikrųjų šiuo požiūriu
Fogasa
, kurios tikslas – užtikrinti darbo užmokesčių išmokėjimą ekonominių sunkumų patiriančių įmonių darbuotojams, įsikišimas visuomet suteikia naudą suinteresuotajai įmonei.
Komisija, kuri pritaria Ispanijos Karalystės pateiktiems argumentams, papildo, kad Pirmosios instancijos teismas, kritikuodamas ginčijamame sprendime padarytą tyrimą, neatsižvelgė į Komisijai suteiktą didelę diskreciją vertinti sudėtingus ekonominius klausimus. Tik akivaizdžios vertinimo klaidos atveju tokiai diskrecijai gali būti taikoma ribota teisminė kontrolė.
Tačiau, atsižvelgiant į, pirma,
Fogasa
ir TGSS turimas garantijas ir, antra, privačių kreditorių elgesį, Komisijos atsisakymas ginčijamas priemones laikyti valstybės pagalba jokiu būdu nebuvo akivaizdžiai klaidingas. Tačiau Pirmosios instancijos teismas peržengė savo teisminės kontrolės ribas ir pakeitė Komisijos vertinimą savuoju, pažeisdamas ne tik EB 87 straipsnio 1 dalį, bet ir Bendrijos vykdomosios valdžios ir teisminės valdžios institucinės pusiausvyros principą, išplaukiantį iš EB sutarties.
Komisija taip pat kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad jis, tikrindamas privataus kreditoriaus kriterijaus taikymą, neatliko atskiro tyrimo, susijusio su, pirma,
Fogasa
ir TGSS sutartimis dėl skolų mokėjimo perskirstymo ir atidėjimo bei, antra, kreditų priverstinio išieškojimo nevykdymu sutarčių nesilaikymo atveju. Tačiau pagal rinkos taisykles veikiančių kreditorių atveju yra aiškus skirtumas, susijęs su tuo, ar kalbama apie sutarties dėl skolų mokėjimo perskirstymo sudarymą, ar atsakoma į klausimą, kokių veiksmų reikia imtis skolininkui pažeidus tokią sutartį.
Lenzing
, visiškai pritardama Pirmosios instancijos teismo argumentams, savo ruožtu teigia, kad daugelis Ispanijos Karalystės ir Komisijos pateiktų argumentų yra nepriimtini, nes jie tik pakartoja pirmosios instancijos procese nurodytus argumentus arba ginčija Pirmosios instancijos teismo faktų ir įrodymų vertinimą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Iš karto reikia konstatuoti, kad Ispanijos Karalystės ir Komisijos pateiktuose argumentuose, susijusiuose su antruoju apeliacinio skundo pagrindu, preziumuojama, jog Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime nusprendė, kad sutarčių dėl skolų mokėjimo perskirstymo sudarymas ir jų nesilaikymo atveju skolų priverstinio išieškojimo nevykdymas niekuomet negali atitikti privataus kreditoriaus kriterijaus.
Tačiau tokie argumentai grindžiami klaidingu atitinkamų minėto sprendimo dalių aiškinimu.
Iš tikrųjų iš skundžiamo sprendimo 152–161 punktų aiškiai matyti, kad, priešingai nei teigia Ispanijos Karalystė ir Komisija, Pirmosios instancijos teismas nagrinėjamų priemonių vertinimo negrindė nei atitinkamu sutarčių dėl skolų mokėjimo perskirstymo ir grąžinimo neteisėtumu
per se
, nei prezumpcija, kad šių sutarčių nesilaikymo atveju kiekvienas privatus kreditorius, siekdamas susigrąžinti savo suteiktus kreditus, būtinai pradės vykdyti priverstinio išieškojimo procedūrą. Atvirkščiai, iš pirma nurodytų punktų matyti, kad Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, jog, atsižvelgiant į daugelį šiai bylai būdingų įrodymų ir aplinkybių, Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Šiomis aplinkybėmis dauguma Ispanijos valdžios institucijų ir Komisijos pateiktų argumentų, kuriais Pirmosios instancijos teismas kritikuojamas, jog neatsižvelgė į tam tikras, jų laikomas svarbiomis, aplinkybes arba atsižvelgė į kitas, jų manymu, nesvarbias, aplinkybes, iš tikrųjų leidžia suabejoti Pirmosios instancijos teismo įrodymų vertinimu. Tačiau toks vertinimas nėra Teisingumo Teismo kontrolės dalykas, išskyrus atvejus, jei buvo iškraipyti Pirmosios instancijos teismui pateikti faktai ir įrodymai, o šioje byloje Ispanijos vyriausybė neįrodė, netgi neteigė, kad egzistavo toks iškraipymas (šiuo klausimu žr. 1994 m. kovo 2 d. Sprendimą
Hilti prieš Komisija
,
C-53/92 P, Rink. p. I-667
, 42 punktą; 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123
, 49 punktą ir 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo
Mülhens prieš VRDT
,
C-206/04 P, Rink. p. I-2717
, 28 punktą).
Darytina išvada, kad šis pagrindas yra nepriimtinas tiek, kiek jis nukreiptas prieš Pirmosios instancijos teismo įrodymų vertinimą.
Dėl argumento, kad Pirmosios instancijos teismas peržengė teismų praktikos jam pripažintas kontrolės ribas srityje, kur daromi sudėtingi ekonominiai vertinimai, visų pirma svarbu priminti, kad nors Teisingumo Teismas pripažįsta Komisijai vertinimo diskreciją ekonominėje srityje, tai nereiškia, kad Bendrijos teismai turi susilaikyti nuo Komisijos ekonominių duomenų aiškinimo kontrolės (2005 m. vasario 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Tetra Laval
,
C-12/03 P, Rink. p. I-987
, 39 punktas).
Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią teismų praktiką Teisingumo Teismas turi patikrinti ne tik nurodytų įrodymų faktinį teisingumą, patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus esminius duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą padėtį, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (šiuo klausimu žr. 1979 m. sausio 25 d. Sprendimo
Racke
,
98/78, Rink. p. 69
, 5 punktą; 1991 m. spalio 22 d. Sprendimo
Nölle
,
C-16/90, Rink. p. I-5163
, 12 punktą; minėto sprendimo
Komisija prieš Tetra Laval
39 punktą ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Industrias Químicas del Vallés prieš Komisiją
,
C-326/05 P, Rink. p. I-6557
, 76 punktą). Tačiau, vykdydamas šią kontrolę, jis neturi pakeisti Komisijos ekonominio vertinimo savuoju (2002 m. balandžio 25 d. Sprendimo
DSG Dradenauer Stahlgesellschaft prieš Komisiją
,
C-323/00 P, Rink. p. I-3919
, 43 punktas).
Be to, reikia pažymėti, kad tais atvejais, kai Bendrijos institucija turi didelę diskreciją vertinti, tam tikrų procedūrinių garantijų laikymosi kontrolė yra ypač svarbi. Teisingumo Teismas turėjo progą patikslinti, kad tarp šių garantijų yra ir kompetentingos institucijos pareiga atidžiai ir nešališkai išnagrinėti visas konkrečiu atveju svarbias aplinkybes ir pakankamai motyvuoti savo sprendimą (žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimo
Technische Universität München
,
C-269/90, Rink. p. I-5469
, 14 punktą ir 1992 m. gegužės 7 d. Sprendimo
Pesquerias De Bermeo ir Naviera Laida prieš Komisiją
,
C-258/90 ir C-259/90, Rink. p. I-2901
, 26 punktą).
Šioje byloje neginčytina, kad Komisijos tyrimas dėl klausimo, ar nurodytos priemonės gali būti kvalifikuojamos kaip valstybės pagalba dėl to, kad valstybės valdžios institucijos veikė ne taip, kaip privatus kreditorius, reikalauja sudėtingo ekonominio vertinimo.
Kalbant apie Pirmosios instancijos teismo minėto tyrimo teisminę kontrolę, iš skundžiamo sprendimo 154–160 punktų matyti, kad Pirmosios instancijos teismas, nepakeisdamas Komisijos ekonominio vertinimo savuoju, tik nurodė, viena vertus, tam tikrus Komisijos atliktame viešų ir privačių kreditorių padėčių palyginime padarytus akivaizdžius prieštaravimus, kylančius net iš ginčijamo sprendimo teksto, ir, kita vertus, nurodė įrodymų, patvirtinančių Komisijos išvadas dėl vieno iš šių privačių kreditorių padėties,
Sniace
pelningumo ir veiklos perspektyvų, trūkumą.
Taip veikdamas Pirmosios instancijos teismas laikėsi teisminės kontrolės, kurią Bendrijos teismas gali vykdyti sudėtingų ekonominių vertinimų atžvilgiu, ribų.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad antrasis apeliacinio skundo pagrindas yra iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas.
Kadangi nė vienam iš Ispanijos Karalystės nurodytų pagrindų nebuvo pritarta, reikia atmesti visą apeliacinį skundą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi
Lenzing
reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Ispanijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą Prancūzijos Respublika pati padengia savo išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Ispanijos Karalystė padengia savo ir
Lenzing AG
bylinėjimosi išlaidas.

3.
Europos Bendrijų Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.