CELEX: 62006TJ0119
Dempingas
Plieninių lynų ir kabelių, kurių kilmės šalis, be kita ko, yra Indija, importas
Įsipareigojimo pažeidimas
Proporcingumo principas
Reglamento (EB) Nr. 384/96 8 straipsnio 1, 7 ir 9 dalys (dabar Reglamento (EB) Nr. 1225/2009 8 straipsnio 1, 7 ir 9 dalys

Teisinis pagrindas
Pagrindinis teisės aktas, kuriuo reglamentuojamas antidempingas, yra iš dalies pakeistas 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas
(EB) Nr. 384/96 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 56, 1996, p. 1;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 10 t., p. 45, toliau − pagrindinis reglamentas) [pakeistas 2009 m. lapkričio
30 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių
valstybių (OL L 343, p. 51, klaidų ištaisymas OL L 7, 2010, p. 22)]. Pagrindinio reglamento 8 straipsnio 1, 7 ir 9 dalyse
(dabar 8 straipsnio 1, 7 ir 9 dalys) nustatyta:
„1. Tuo atveju, kai preliminariai buvo nustatytas dempingas ir žala, Komisija gali priimti bet kurio eksportuotojo savanoriškus
pakankamus įsipareigojimus peržiūrėti savo kainas ar nutraukti eksportą dempingo kainomis, jei, pasikonsultavus su Patariamuoju
komitetu, įsitikinama, kad taip bus pašalintas žalingas dempingo poveikis. Tokiu atveju ir tol, kol šie įsipareigojimai galioja,
laikinieji muitai, Komisijos nustatyti pagal 7 straipsnio 1 dalį, ar galutiniai muitai, Tarybos nustatyti pagal 9 straipsnio
4 dalį, kartu su vėlesniais pakeitimais, netaikomi atitinkamam nagrinėjamųjų produktų, gaminamų Komisijos sprendime dėl įsipareigojimų
priėmimo nurodytų bendrovių, importui. Kainos pagal šiuos įsipareigojimus didinamos ne daugiau nei būtina dempingo skirtumui
pašalinti, ir jos turėtų būti didinamos mažiau nei dempingo skirtumas, jei tokio padidinimo užtektų žalai Bendrijos pramonei
pašalinti.
<...>
7. Komisija reikalauja, kad kiekvienas eksportuotojas, kurio įsipareigojimas dėl kainų buvo priimtas, periodiškai teiktų atitinkamą
informaciją apie savo įsipareigojimo laikymąsi ir leistų patikrinti susijusius duomenis. Tokių reikalavimų nevykdymas laikomas
įsipareigojimo pažeidimu.
<...>
9. Bet kuriai įsipareigojusiai šaliai pažeidus ar atsiėmus įsipareigojimą arba Komisijai atsisakius priimto įsipareigojimo,
įsipareigojimo priėmimas, pasikonsultavus, atmetamas Komisijos sprendimu arba Komisijos reglamentu, atitinkamai, o laikinasis
muitas, Komisijos nustatytas pagal 7 straipsnį, ar galutinis muitas, Tarybos nustatytas pagal 9 straipsnio 4 dalį, taikomas
automatiškai, su sąlyga, kad suinteresuotam eksportuotojui buvo sudaryta galimybė pareikšti savo pastabas, išskyrus, kai įsipareigojimą
atsiėmė jis pats.
Kiekviena suinteresuota šalis ar valstybė narė gali pateikti informaciją, turinčią
prima facie
įrodymų, jog įsipareigojimas pažeistas. Iš to sekantis nagrinėjimas siekiant nustatyti, ar įsipareigojimas pažeistas, ar
ne, paprastai pabaigiamas per šešis mėnesius, bet ne vėliau kaip per devynis mėnesius nuo tos dienos, kai buvo pateiktas tinkamai
pagrįstas prašymas. Komisija gali prašyti kompetentingų valstybių narių institucijų padėti vykdyti įsipareigojimų stebėseną.“

Faktinės bylos aplinkybės
Ieškovė
Usha Martin Ltd
yra pagal Indijos teisę įsteigta bendrovė, kuri gamina plieninius lynus ir kabelius ir juos eksportuoja, be kita ko, į Europos
Sąjungą. Ieškovė ir bendrovė
Wolf
įsteigė bendrą įmonę
Brunton Wolf Wire & Ropes
Dubajuje (Jungtiniai Arabų Emyratai).
Brunton Wolf Wire & Ropes
taip pat gamina plieninius lynus ir kabelius, kuriuos eksportuoja į Sąjungą.
1999 m. rugpjūčio 12 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė reglamentą (EEB) Nr. 1796/1999 dėl galutinio antidempingo muito nustatymo
ir nustatyto laikino antidempingo muito galutinio surinkimo už plieninių lynų ir kabelių, kurių kilmės šalys yra Kinijos Liaudies
Respublika, Vengrija, Indija, Meksika, Lenkija, Pietų Afrika ir Ukraina, importą ir antidempingo tyrimo dėl Korėjos Respublikos
kilmės produktų importo nutraukimo (OL L 217, p. 1).
Reglamente Nr. 1796/1999 nagrinėjamas produktas − tai visi plieniniai lynai ir kabeliai, įskaitant uždaros konstrukcijos lynus,
išskyrus nerūdijančio plieno lynus ir kabelius, kurių maksimalus išorinis skersmuo didesnis nei 3 mm. Atsižvelgiant į tai,
kad visi plieniniai lynai ir kabeliai turi tokias pačias pagrindines fizines ir technines savybes ir paskirtį, nepaisant esančių
skirtumų tarp toliausiai viena nuo kitos nutolusių produktų grupių, institucijos padarė išvadą, kad visą asortimentą sudaro
vienas produktas, tiek, kiek tarp plieninių lynų ir kabelių, sudarančių gretimas produktų grupes, egzistuoja konkurencija.
Individualus antidempingo muito tarifas, nustatytas ieškovei Reglamento Nr. 1796/1999 86 konstatuojamojoje dalyje bei jo 1 straipsnio
2 dalyje, buvo 23,8 %. Remiantis Reglamento Nr. 1796/1999 2 straipsniu plieniniai lynai ir kabeliai, eksportuojami bendrovių,
kurių pasiūlytus įsipareigojimus priėmė Europos Komisija, nuo aptariamo antidempingo muito buvo atleisti.
Pagal pagrindinio reglamento 8 straipsnio 1 dalį pasiūlytą įsipareigojimą ieškovė įsipareigojo, be kita ko, laikytis nustatytų
mažiausių plieninių kabelių ir lynų kainų eksporto į Sąjungą kainų, siekiant garantuoti, kad bus pašalintas žalingas dempingo
poveikis.
Ieškovė taip pat įsipareigojo, kad kiekvieną kartą pardavus atitinkamą produktą bus išrašoma su įsipareigojimu susijusi sąskaita
faktūra (toliau − susijusi sąskaita faktūra), t. y. joje bus pateikiama įsipareigojimo VI priede nurodyta informacija (įsipareigojimo
4.1 punktas). Pagal įsipareigojimo 4.2 punktą ieškovė įsipareigojo nepateikti susijusių sąskaitų faktūrų „už įsipareigojime
neaptartus produktus“. Remiantis įsipareigojimo 4.3 punktu ieškovė „suvokia, kad jei būtų nustatyta, kad ji pateikė susijusias
sąskaitas faktūras, kurios neatitiko įsipareigojimo sąlygų, Komisija turi teisę pripažinti, kad [jos] pateikta atitikties
deklaracija dėl aptariamos sąskaitos faktūros yra negaliojanti ir todėl informuoti apie tai kompetentingas valstybių narių
muitinės įstaigas, nepažeidžiant Bendrijos institucijų galimybės imtis bet kurios priemonės, numatytos [šio] įsipareigojimo
8 [punkte]“.
Be to, ieškovė įsipareigojo ketvirtinėmis ataskaitomis teikti išsamią informaciją Komisijai, atsižvelgiant į techninius reikalavimus,
apie visus savo plieninių lynų ir kabelių pardavimus Sąjungoje, įskaitant neaptartus įsipareigojime, ir bendradarbiauti su
Komisija jai pateikiant visą, jos manymu, būtiną informaciją tam, kad būtų laikomasi įsipareigojimo (įsipareigojimo 5 punktas
ir įsipareigojimo II, III, IV ir V priedai).
Pagal įsipareigojimo 6 punktą ieškovė taip pat prisiėmė pareigą neapeiti įsipareigojimo nuostatų, pavyzdžiui, nesudaryti tiesioginių
arba netiesioginių kompensacinių susitarimų su savo klientais Sąjungoje.
Galiausiai, įsipareigojimo 8 punkte „Pažeidimai arba atšaukimai“ numatyta:
„[Ieškovė] suvokia, kad, nepažeidžiant 8.3 [punkto]:
–        šio įsipareigojimo nesilaikymas arba nebendradarbiavimas su Komisija <...> vykdant šį įsipareigojimą bus laikomas jo pažeidimu;
tai apima pagal 5 [punktą] reikalaujamų ataskaitų nepateikimą per nustatytus terminus, išskyrus
force majeure
atvejį;
–        kai Komisija turi pagrindo manyti, kad įsipareigojimas yra pažeistas, ji <...> turi teisę nedelsdama nustatyti laikinąjį antidempingo
muitą remdamasi geriausia turima informacija pagal pagrindinio reglamento 8 straipsnio 10 dalį;
–        pagal pagrindinio reglamento 8 straipsnio 9 dalį pažeidus įsipareigojimą arba Komisijai <...> arba [ieškovei] atšaukus įsipareigojimą,
gali būti nustatomas galutinis antidempingo muitas remiantis tokį įsipareigojimą paskatinusio tyrimo metu išsiaiškintais faktais
su sąlyga, kad [ieškovei] būtų sudaryta galimybė pareikšti savo pastabas, išskyrus, kai įsipareigojimą atsiėmė ji pati.“
Pagal įsipareigojimo 1 punkto trečią įtrauką, įsipareigojimo nuostatos ir sąlygos taikomos ne tik ieškovei, bet ir bet kuriai
su ja susijusiai bendrovei visame pasaulyje.
1999 m. rugpjūčio 13 d. Sprendimu 1999/572/EB, patvirtinančiu įsipareigojimus, pasiūlytus dėl antidempingo tyrimo, susijusio
su plieninių vielinių lynų ir kabelių, kurių kilmės šalys yra Kinijos Liaudies Respublika, Vengrija, Indija, Korėjos Respublika,
Meksika, Lenkija, Pietų Afrika ir Ukraina, importu (OL L 217, p. 63; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 32 t.,
p. 119), Komisija, be kita ko, patvirtino ieškovės pasiūlytą įsipareigojimą.
Atlikdama tyrimą, kad patikrintų, ar laikomasi įsipareigojimo, pagal įsipareigojimo 5.1 ir 5.4 punktus Komisija aplankė ieškovės
patalpas Indijoje ir Jungtiniuose Arabų Emyratuose 2005 m. sausio ir vasario mėn.
2005 m. gegužės 12 d. laišku Komisija informavo ieškovę, kad atlikusi tyrimą ji nusprendė, jog ši pažeidė įsipareigojimą tris
kartus ir todėl ji numato atšaukti įsipareigojimo patvirtinimą.
2005 m. gegužės 20 d., rugpjūčio 29 d. ir rugsėjo 6 d. laiškais ieškovė pateikė pastabas dėl įsipareigojimo pažeidimo nustatymo
ir Komisijos numatomo atšaukimo.
2005 m. lapkričio 8 d. Taryba priėmė reglamentą (EB) Nr. 1858/2005, nustatantį galutinį antidempingo muitą Kinijos Liaudies
Respublikos, Indijos, Pietų Afrikos ir Ukrainos plieninių lynų ir kabelių importui vadovaujantis atliktos priemonių galiojimo
termino peržiūros išvadomis pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 2 dalį (OL L 299, p. 1). Reglamentu (EB) Nr. 1858/2005
Taryba nusprendė, kad aptariamo produkto, kurio kilmės šalis, be kita ko, Indija, importui taikomos antidempingo priemonės
turi būti pratęstos papildomiems penkeriems metams.
2005 m. gruodžio 22 d. Sprendimu 2006/38/EB, iš dalies keičiančiu Komisijos sprendimą 1999/572/EB, patvirtinantį įsipareigojimus,
pasiūlytus dėl antidempingo tyrimo, susijusio su plieninių vielinių lynų ir kabelių, kurių kilmės šalis,
inter alia
, yra Indija, importu (OL L 22, 2006, p. 54, toliau − ginčijamas sprendimas), Komisija nusprendė atšaukti ieškovės pasiūlyto
įsipareigojimo dėl plieninių kabelių ir lynų importo patvirtinimą ir pakeisti Sprendimą 1999/572 dėl įsipareigojimo patvirtinimo.
Paraleliai Komisija 2005 m. gruodžio 23 d. pateikė Tarybai reglamento pasiūlymą, kuriuo siekta atšaukti įsipareigojimo patvirtinimą
ir nustatyti ieškovei galutinius antidempingo muitus [dokumentas COM (2005) 541 galutinis].
Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo tris įsipareigojimo pažeidimus. Pirma, patikrinus ieškovės apskaitos dokumentus
paaiškėjo, kad į Komisijai ieškovės pateiktas ketvirtines pardavimo ataskaitas nebuvo įtraukti dideli įsipareigojimu neapimamo
svarstomo produkto kiekiai, priešingai nei buvo numatyta įsipareigojimo 5.2 punkte ir IV priedo pirmoje pastraipoje. Antra,
Komisija konstatavo, kad aptariamas prekes ieškovė, pažeisdama įsipareigojimo 4.2 ir 4.3 punktus, pardavė savo susijusiems
importuotojams, įsteigtiems Jungtinėje Karalystėje ir Danijoje bei įtrauktiems į susijusias sąskaitas faktūras. Trečia, atlikus
patikrinimą
Brunton Wolf Wire & Ropes
patalpose Dubajuje buvo nustatyta, tam tikri plieniniai lynai ir kabeliai buvo eksportuojami į Bendriją iš Dubajaus ir deklaruojama,
kad jų kilmės šalis yra Jungtiniai Arabų Emyratai, nors faktiškai jų kilmės šalis buvo Indija.
Todėl 2006 m. sausio 23 d. Taryba priėmė reglamentą (EB) Nr. 121/2006, iš dalies keičiantį Reglamentą (EB) Nr. 1858/2005,
nustatantį galutinį antidempingo muitą,
inter alia
, Indijos kilmės plieninių lynų ir kabelių importui (OL L 22, p. 1, toliau − ginčijamas reglamentas). Pagal ginčijamo reglamento
1 straipsnį ieškovė buvo išbraukta iš bendrovių, atleidžiamų nuo galutinių antidempingo muitų, sąrašo. Todėl galutinis 23,8 %
dydžio antidempingo muitas, nustatytas ieškovei pagal Reglamento Nr. 1796/1999 86 konstatuojamąją dalį ir 1 straipsnio 2 dalį,
kurio taikymas pratęstas Reglamento Nr. 1858/2005 1 straipsnio 2 dalimi, buvo nustatytas ieškovės gaminamo aptariamo produkto,
eksportuojamo į Sąjungą, importui.

Procesas ir šalių reikalavimai
Pareiškimu, kurį Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas, toliau – Bendrasis Teismas) kanceliarija gavo 2006 m.
balandžio 19 d, ieškovė pareiškė šį ieškinį.
Kadangi iš dalies buvo pakeista Bendrojo Teismo kolegijų sudėtis, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į penktąją kolegiją,
kuriai atitinkamai perduota ši byla.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. 2010 m.
kovo 25 d. įvykusiame viešame posėdyje šalys buvo išklausytos ir atsakė į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis su ja susijęs ir juo atšaukiamas įsipareigojimo dėl anksčiau taikytų mažiausių
kainų patvirtinimas;
–        panaikinti ginčijamą reglamentą tiek, kiek jis su ja susijęs ir juo įgyvendinamas ginčijamas sprendimas;
–        priteisti iš Tarybos ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį;
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį;
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdama savo ieškinį ieškovė nurodo du pagrindus susijusius su, pirma, proporcingumo principo pažeidimu ir, antra, teisės
klaida, motyvavimo stoka ir piktnaudžiavimu įgaliojimais, kiek tai susiję su aptariamų produktų kilme.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Nurodydama pirmąjį ieškinio pagrindą ieškovė iš esmės teigia, kad pagal proporcingumo principą Komisijos nustatyti du pažeidimai
− pirma, ataskaitos apie įsipareigojimo neapimamus pardavimus nepateikimas, ir, antra, susijusių faktūrų naudojimas − nėra
sunkūs įsipareigojimo pažeidimai, dėl kurių Komisija galėtų skirti ieškovei tokią drastišką sankciją, kaip antai įsipareigojimo
patvirtinimo atšaukimas. Komisija galėjo taikyti ieškovei švelnesnes sankcijas, pavyzdžiui, įpareigojimą nepakartoti tos pačios
klaidos ateityje.
Pagal EB 5 straipsnį Bendrija nesiima jokių veiksmų, kurie nėra būtini siekiant šios Sutarties nustatytų tikslų. Todėl pagal
EB sutartyje numatytą proporcingumo principą reikalaujama, kad priemonės, kurių imasi institucijos, būtų proporcingos siekiamam
tikslui. Be to, remiantis teismų praktika, pagal proporcingumo principą, kaip bendrąjį Bendrijos teisės principą, reikalaujama,
kad institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti, turint
omenyje, kad galint pasirinkti iš kelių tinkamų priemonių, reikia imtis mažiau suvaržančios, o sukelti nepatogumai neturi
būti neproporcingi siekiamiems tikslams.
Ieškovės nuomone, proporcingumo principo laikymasis šioje byloje yra svarbus dar ir dėlto, kad Komisija, nuspręsdama atšaukti
įsipareigojimo patvirtinimą pagal pagrindinio reglamento 8 straipsnį, turi didelę diskreciją, kurią įgyvendinant reikia laikytis
proporcingumo principo.
Šiuo atžvilgiu akivaizdu, kad įsipareigojimo patvirtinimo atšaukimas yra rimta priemonė, kuri stipriai paveiks atitinkamos
įmonės veiklą, taigi tai yra akivaizdžiai per griežta priemonė, nes joks sunkus įsipareigojimo pažeidimas nebuvo nustatytas.
Šioje byloje, kiek tai susiję su pirmuoju Komisijos konstatuotu pažeidimu, neginčyta, kad eksportas, dėl kurio nebuvo pateikta
ketvirtinė ataskaita, nepateko į įsipareigojimo taikymo sritį. Todėl šis nepateikimas nesukėlė jokios juntamos žalos Bendrijos
pramonės interesams. Atsižvelgiant į tai, kad įsipareigojimu siekiama suteikti potencialų pranašumą tam tikram eksportuotojui
tuo pačiu užtikrinant minimalią Bendrijos pramonės apsaugą, aptariamas pažeidimas negali būti laikomas sunkiu pažeidimu.
Šiuo atžvilgiu ieškovė, be kita ko, tvirtina, kad pareigos parengti ataskaitą apie įsipareigojimo neapimamus pardavimus pažeidimas
nepaneigia to, kad buvo laikytasi pagrindinio įsipareigojimo tikslo, t. y. taikyti mažiausią importo kainą. Tačiau ieškovė
visada vykdė šią pagrindinę pareigą. Maža to, ketvirtinių ataskaitų duomenys apie visus pardavimus, nepaisant to, ar įsipareigojimas
juos apima, parodo, ką konkreti įmonė tvirtina eksportavusi, o ne ką ji realiai eksportavo. Taigi ketvirtinių ataskaitų duomenys
yra tik parodomosios vertės. Be to, žmogiškoji klaida nerengti ataskaitos tam tikrą trumpą laikotarpį, kiek tai susiję su
tam tikrais įsipareigojimo neapimamais pardavimais, nesudaro kliūčių „geram įsipareigojimo vykdymui“.
Per teismo posėdį ieškovė pažymėjo, kad įsipareigojimas buvo taikomas šešerius metus, o Komisija, atlikdama savo tyrimą, atsižvelgė
į 24 mėnesių laikotarpį. Tačiau šio 24 mėnesių laikotarpio atžvilgiu Komisija tik konstatavo, kad sandoriai, susiję su beveik
150 tonų kiekiu, nebuvo įtraukti į ketvirtinę ataskaitą. Taigi pirmasis pažeidimas buvo konstatuotas tik dėl vienintelio šešerių
metų ketvirčio.
Kalbėdama apie antrąjį Komisijos konstatuotą pažeidimą, kad į susijusias sąskaitas faktūras neteisingai įtraukti aptariamo
produkto pardavimai, kurių įsipareigojimas neapima, ieškovė teigia, tad jis taip pat yra mažareikšmis. Šiuo atžvilgiu tai,
kad galėjo atsirasti neaiškumas dėl susijusių sąskaitų faktūrų išrašymo įsipareigojimo neapimamiems produktams, nepaneigia,
jog buvo laikytasi įsipareigojimo.
Ieškovė, be kita ko, teigia, kad antidempingo muitai už nagrinėjamą importą buvo visiškai sumokėti ir ji nesiekė išvengti
jų mokėjimo. Per teismo posėdį šiuo klausimu ji pridūrė, kad dviem 2005 m. kovo 14 ir 30 d. faksais ji pateikė Komisijai įrodymą
apie atitinkamų antidempingo muitų sumokėjimą. Aplinkybė, kad šie antidempingo muitai buvo sumokėti, šalims buvo akivaizdi
vykstant administracinei procedūrai ir pirmą kartą Komisija ir Taryba ją ginčijo savo triplikuose.
Todėl ieškovė mano, kad įsipareigojimas buvo iš esmės įvykdytas, atsižvelgiant į tai, kad mažiausios kainos buvo taikomos
įsipareigojimo apimamų produktų atžvilgiu ir kad antidempingo muitai buvo sumokėti už į įsipareigojimo taikymo sritį nepatenkančius
produktus.
Ieškovės nuomone, Komisijos konstatuoti pažeidimai dėl ketvirtinių ataskaitų ir susijusių sąskaitų faktūrų, su kuriais ji
sutinka, techniniu požiūriu tėra smulkūs pažeidimai. Be to, ieškovė teigia, jog ji nesutiko, jog šie pažeidimai yra sunkūs
ir priduria, kad nustatant sankciją turi būti atsižvelgiama į pažeidimo sunkumo laipsnį.
Todėl ieškovė mano, kad drastiška įsipareigojimo patvirtinimo atšaukimo priemonė, įskaitant visas jos sukeliamas pasekmes,
nėra proporcinga, atsižvelgiant į tokią nereikšmingą žmogišką administracinio pobūdžio klaidą, kaip antai padarytą šiuo atveju,
ir todėl yra akivaizdžiai per griežta reakcija, kuria pažeidžiamas proporcingumo principas. Mažiau radikali priemonė būtų
leidusi pasiekti visus nustatytus tikslus.
Be to, per griežtas įsipareigojimo patvirtinimo atšaukimo pobūdis taip pat prieštarauja, ieškovės teigimu, Sutarties dėl 1994 m.
bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos vi straipsnio įgyvendinimo (OL L 336, p. 103; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 189; toliau − Antidempingo sutartis) 15 straipsniui, kuriame numatyta, jog išsivysčiusios šalys,
sudarančios Sąjungą, privalo „ypač atkreipti dėmesį į ypatingą besivystančių šalių narių padėtį svarstydamos prašymą dėl antidempingo
priemonių pagal šią Sutartį“. Ši iš Antidempingo sutarties 15 straipsnio išplaukianti pareiga turi būti taikoma ne tik prisiimant
įsipareigojimus, bet ir šių įsipareigojimų stebėsenai.
Komisija ginčijamo sprendimo 34 ir 35 konstatuojamosiose dalyse suklydo atmesdama galimybę taikyti Antidempingo sutarties
15 straipsnį, nusprendusi, jog šiuo atveju kalbama apie tarptautinę bendrovių grupę. Bendrovės struktūra neturi jokios reikšmės
aplinkybei, kad Indija yra besivystanti šalis šios nuostatos prasme, o būtent dėl ieškovės įsisteigimo Indijoje turi būti
taikomas Antidempingo sutarties 15 straipsnis.
Ieškovė teigia, kad nagrinėjamu atveju įsipareigojimo atšaukimas dėl nepiktavališkos administracinės klaidos iš esmės prieštarauja
Antidempingo sutarties 15 straipsnio turiniui. Pakanka perskaityti įsipareigojimo tekstą, kad būtų galima suprasti, jog sudėtinga
jo smulkmeniškai laikytis. Nors ieškovė gali suprasti, kad esminis įsipareigojimo pažeidimas gali lemti jo patvirtinimo atšaukimą,
tačiau ji nesupranta, kaip paprasta administracinė klaida gali sukelti tokias pat pasekmes. Atsižvelgiant į tai, kad nėra
sunkaus įsipareigojimo pažeidimo, nes ieškovė buvo daugelį metų sąžininga Komisijos atžvilgiu ir kad ji visada sutiko, jog
būtų atlikti patikrinimai, ieškovė nemato jokio įsipareigojimo patvirtinimo atšaukimo pateisinimo. Tokioje situacijoje, kai
įgyvendindama savo diskreciją Komisija sukelia didelį pavojų besivystančios šalies eksportuotojui, ieškovė mano, kad yra neproporcinga
nutraukti įsipareigojimą dėl, jos manymu, mažareikšmių pažeidimų.
Savo triplike ieškovė ginčija Komisijos ir Tarybos poziciją, kad, pirma, bet koks įsipareigojimo teksto nesilaikymas yra pakankamas
motyvas atšaukti patvirtinimą, ir, antra, nėra skirtumo, ar pažeidimai yra sunkūs, ar ne. Teismų praktika, kuria institucijos
grindžia šį teiginį, yra susijusi su visiškai skirtingomis nei šios bylos aplinkybėmis. Ieškovės teigimu, kaip tik atvirkščiai,
pirmojo ieškinio pagrindo rėmuose kyla klausimas, koks pažeidimo sunkumo laipsnis pateisintų įsipareigojimo patvirtinimo atšaukimą.
Taryba bei Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad pagal EB sutarties 5 straipsnio trečioje pastraipoje numatytą proporcingumo principą Bendrijos teisės
aktai yra teisėti su sąlyga, kad jais įgyvendinamos priemonės būtų tinkamos nagrinėjamų teisės aktų teisėtai siekiamam tikslui
įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jam pasiekti, turint omenyje, kad, galint pasirinkti iš kelių tinkamų priemonių, iš
principo reikia imtis mažiau suvaržančios (Pirmosios instancijos teismo 1996 m. birželio 5 d. Sprendimo
NMB France ir kt. prieš Komisiją
, T‑162/94, Rink. p. II‑427, 69 punktas, 2000 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo
International Potash Company prieš Tarybą
, T‑87/98, Rink. p. II‑3179, 39 punktas, ir 2002 m. liepos 4 d. Sprendimo
Arne Mathisen prieš Tarybą
, T‑340/99, Rink. p. II‑2905, 112 punktas).
Tačiau kalbant apie tokią sritį, kaip antai bendra prekybos politika, kurioje Bendrijos teisės aktų leidėjas turi didelę diskreciją,
t. y. Sutartimi jam nustatytą politinę atsakomybę, reikia pažymėti, kad tik akivaizdžiai netinkamas, atsižvelgiant į kompetentingai
institucijai pavestą siekti tikslą, priimtos priemonės pobūdis gali paveikti tokios priemonės teisėtumą (žr. 44 punkte minėto
Sprendimo
NMB France ir kt. prieš Komisiją
70 ir 71 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Ši didelė diskrecija, kurią Bendrijos teisės aktų leidėjas turi minėtoje srityje, prilygsta didelei diskrecijai, kuri teismo
praktikoje pripažįstama Bendrijos institucijoms, kai taikydamos pagrindinius reglamentus jos imasi konkrečių antidempingo
apsaugos priemonių (44 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
NMB France ir kt. prieš Komisiją
72 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. Teisingumo Teismo 1983 m. spalio 4 d. Sprendimo
Fediol prieš Komisiją
, 191/82, Rink. p. 2913, 30 punktą ir 1995 m. gegužės 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
NTN Corporation ir Koyo Seiko prieš Tarybą
, T‑163/94 ir T‑165/94, Rink. p. II‑1381, 70 ir 113 punktus).
Iš to išplaukia, kad apsaugos nuo dempingo priemonių srityje teismo kontrolė turi apsiriboti klausimu, ar Bendrijos teisės
aktų leidėjo priemonės yra akivaizdžiai netinkamos, atsižvelgiant į siekiamą tikslą (44 punkte minėto Sprendimo
NMB France ir kt. prieš Komisiją
73 punktas ir 44 punkte minėto Sprendimo
Arne Mathisen prieš Tarybą
115 punktas).
Šioje byloje akivaizdu, kad ieškovė nesilaikė aptariamo įsipareigojimo du kartus: pirma, pažeisdama savo pareigą pateikti
ketvirtines ataskaitas apie įsipareigojimo neapimamus aptariamo produkto pardavimus (įsipareigojimo 5.2 punktas ir IV priedo
pirma pastraipa) ir, antra, pažeisdama savo pareigą nepateikti susijusių sąskaitų faktūrų įsipareigojimo neapimamiems produktams
(įsipareigojimo 4.1 ir 4.2 punktai.
Šiuo atžvilgiu ieškovė nurodydama pirmąjį ieškinio pagrindą iš esmės teigia, kad abu Komisijos nustatyti pažeidimai nėra sunkūs
įsipareigojimų pažeidimai, dėl kurių Komisija galėtų skirti ieškovei tokią drastišką sankciją, kaip antai įsipareigojimo patvirtinimo
atšaukimas. Remiantis proporcingumo principu, Komisija esą galėjo taikyti ieškovei švelnesnes sankcijas, pavyzdžiui, įpareigojimą
nepakartoti tos pačios klaidos ateityje, ką ieškovė būtų Komisijai pažadėjusi.
Su tokiais argumentais negalima sutikti.
Visų pirma reikia priminti, kad iš pagrindinio reglamento 8 straipsnio 7 ir 9 dalių matyti, jog bet kokio įsipareigojimo arba
pareigos bendradarbiauti vykdant ir stebint šį įsipareigojimą pažeidimo pakanka, kad Komisija galėtų atšaukti įsipareigojimo
patvirtinimą ir nustatyti galutinį antidempingo muitą, remdamasi per tokį įsipareigojimą paskatinusį tyrimą išsiaiškintais
faktais, su sąlyga, kad šis tyrimas baigtas galutinai nustačius dempingą ir žalą ir kad atitinkamam eksportuotojui buvo sudaryta
galimybė pareikšti savo pastabas (šiuo klausimu žr. 44 punkte minėto Sprendimo
Arne Mathisen prieš Tarybą
118 punktą). Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad ieškovė neginčija, jog šios sąlygos nagrinėjamu atveju buvo tenkinamos.
Be to, svarbu pabrėžti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, vien įsipareigojimo pažeidimo pakanka, jog jis galėtų būti atšauktas
(šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Miwon prieš Tarybą
, T‑51/96, Rink. p. II‑1841, 52 punktą ir 44 punkte minėto Sprendimo
Arne Mathisen prieš Tarybą
57 punktą).
Antra, reikia priminti, kad nors proporcingumo principas taikomas siekiant sužinoti, ar nustatytų antidempingo muitų suma
yra tinkama atsižvelgiant į Bendrijos pramonės patirtą žalą (šiuo klausimu žr. 1993 m. balandžio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Findling Wälzlager
, C‑136/91, Rink. p. I‑1793, 13 punktą), tačiau jis netaikomas aiškinantis dėl paties apmokestinimo šiais muitais (44 punkte
minėto Sprendimo
Arne Mathisen prieš Tarybą
121 punktas).
Taigi, atšaukus įsipareigojimo patvirtinimą nustatomi atitinkamo ieškovės importo galutiniai antidempingo muitai. Taigi šioje
byloje ginčijamu reglamentu, pirma, buvo įgyvendintas ginčijamame sprendime nagrinėjamas atšaukimas iš dalies pakeičiant Reglamentą
Nr. 1858/2005, ir, antra, ieškovė išbraukta iš bendrovių, atleidžiamų nuo galutinių antidempingo muitų, sąrašo. Todėl ir remiantis
pagrindinio reglamento 8 straipsnio 9 dalimi, 23,8 % dydžio galutinio antidempingo muito tarifas, nustatytas remiantis per
įsipareigojimą paskatinusį tyrimą išsiaiškintais faktais, taikomas atitinkamam ieškovės importui ir prilygsta pačiam apmokestinimui
šiais muitais.
Iš to išplaukia, kad įsipareigojimo patvirtinimo atšaukimo teisėtumo
per se
negalima paneigti remiantis proporcingumo principu (šiuo klausimu žr. 44 punkte minėto Sprendimo
Arne Mathisen prieš Tarybą
122 punktą).
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, ieškinio pagrindas, susijęs su proporcingumo principo pažeidimu, turi būti atmestas.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės klaida, motyvavimo stoka ir piktnaudžiavimu įgaliojimais, kiek tai susiję
su aptariamų produktų kilme
Pasak ieškovės, antrasis ieškinio pagrindas susijęs su trečiuoju institucijų konstatuotu įsipareigojimo pažeidimu, susijusiu
su Dubajuje pagamintų produktų kilme, o ne su pažeidimais, nurodytais dėstant pirmąjį ieškinio pagrindą. Tačiau išnagrinėjus
pirmąjį ieškinio pagrindą matyti, kad Komisija, nepažeisdama proporcingumo principo, galėjo atšaukti įsipareigojimo patvirtinimą.
Todėl, kadangi antrasis ieškinio pagrindas yra nereikšmingas, reikia atmesti visą ieškinį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti Tarybos ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas
pagal jų pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš
Usha Martin Ltd
bylinėjimosi išlaidas.
Paskelbta 2010 m. rugsėjo 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.