CELEX: 62005TJ0324
Maatalous
Yhteiset markkinajärjestelyt
Uusien jäsenvaltioiden liittymisen vuoksi toteutettavat siirtymätoimenpiteet
Sokerialan siirtymätoimenpiteistä annettu asetus (EY) N:o 832/2005
Kumoamiskanne
Kolleginen päätöksenteko
Varaston käsite
Olosuhteet, joissa varastot ovat muodostuneet
Perustelut
Hyvä hallintotapa
Vilpitön mieli
Syrjimättömyys
Omistusoikeus
Suhteellisuus

Asiaa koskevat oikeussäännöt
I
Sokerialan yhteinen markkinajärjestely
Sokerialan yhteistä markkinajärjestelyä säänneltiin tähän oikeudenkäyntiin johtaneiden tosiseikkojen tapahtuma-aikana sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä 19.6.2001 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1260/2001 (
EYVL L 178, s. 1
).
Tämän asetuksen toisessa perustelukappaleessa todetaan, että sokerialan yhteisellä markkinajärjestelyllä pyritään sokerialan markkinoiden vakauttamiseen ja erityisesti Euroopan yhteisön sokerijuurikkaan- ja sokeriruo’ontuottajien työllisyyteen ja elintasoon liittyvien takeiden säilyttämiseen. Tässä tarkoituksessa sillä säännellään sokerin tuotantoa ja tuontia sekä säädetään sellaisista markkinoiden vakauttamismekanismeista, joilla pyritään takaamaan yhteisön tuotannon myynti.
Asetuksen N:o 1260/2001 10 ja 11 artiklan mukaan yhteisön sokerintuotannossa sovelletaan kiintiöjärjestelmää. Tämän järjestelmän mukaisesti yhteisön kullekin tuotantoalueelle vahvistetaan tuotettavat määrät, jotka jäsenvaltioiden on jaettava tuotantokiintiöinä – A-kiintiö ja B-kiintiö – niiden alueelle sijoittautuneiden eri yritysten kesken. Nämä määrät vastaavat markkinointivuotta, joka alkaa 1.7. kunakin vuonna ja päättyy 30.6. seuraavana vuonna. Yrityksen A- ja B-kiintiön puitteissa tuottamaa sokeria nimitetään vastaavasti ”A-sokeriksi” ja ”B-sokeriksi”. A- ja B-kiintiön yli tuotettua sokeria nimitetään ”C-sokeriksi”.
Sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn puitteissa säädettyjä myynnin takeita ovat yhtäältä hintatukijärjestelmä, joka asetuksen N:o 1260/2001 6–9 artiklan mukaan perustuu interventiojärjestelmään, jolla pyritään takaamaan tuotteiden hinnat ja myynti Euroopan unionin neuvoston vahvistaessa interventioelinten soveltamat hinnat, ja toisaalta asetuksen N:o 1260/2001 27–30 artiklassa säädettyyn vientitukijärjestelmään, jolla pyritään mahdollistamaan yhteisön tuotannon myynti maailmanmarkkinoilla – jos tällainen myynti osoittautuu tarpeelliseksi yhteisön sokerimarkkinoiden vakauttamiseksi – kattamalla yhteisön hintojen ja maailmanmarkkinahintojen välinen ero.
A- ja B-sokeria voidaan vapaasti myydä yhteismarkkinoilla, ja ne kuuluvat näiden myyntitakuiden alaisuuteen B-sokerille taatun hinnan ollen A-sokerin hintaa alhaisempi. C-sokeriin ei sitä vastoin voida soveltaa hintatuki- eikä vientitukijärjestelmää. Asetuksen N:o 1260/2001 13 artiklan mukaan se on lähtökohtaisesti myytävä yhteisön ulkopuolella maailmanmarkkinoilla.
Kyseisen asetuksen 15 artiklan 1 kohdan a, b ja c alakohdan mukaan ennen kunkin markkinointivuoden päättymistä todetaan kuluvan markkinointivuoden lukuun tuotetun A- ja B-sokerin ennakoitava määrä, sen sokerin ennakoitava määrä, joka on myyty yhteisön sisäiseen kulutukseen kuluvana markkinointivuonna, ja vietävä ylijäämä vähentämällä ensin mainittu toiseksi mainitusta. Tämä vietävä ylijäämä on lähtökohtaisesti se määrä, jolle vientitukea maksetaan.
Asetuksen N:o 1260/2001 15 ja 16 artiklan mukaan sokerialan yhteisellä markkinajärjestelyllä säädetään tuotantomaksuja ja lisämaksuja koskevasta järjestelmästä, jossa tuottajat itse vastaavat sokeriylijäämien myyntikustannuksista. Tämä itserahoitusjärjestelmä on vastiketta yhteisön tuotannon myynnille annetuista takeista, sillä tuottajat asetetaan viime kädessä vastuuseen niistä kustannuksista, jotka aiheutuvat tiettynä markkinointivuonna markkinoille saatettujen määrien myynnin varmistamisesta. Maksujen määrä vahvistetaan kunkin markkinointivuoden päättymisen jälkeen yhteisön markkinoiden toimintaennusteen perusteella, jonka Euroopan yhteisöjen komissio laatii jäsenvaltioiden toimittamien tietojen perusteella. Yksi tuottajien tuotantokiintiönsä perusteella rahoittamista toimenpiteistä on vientituen maksaminen.
II
Liittymissopimus ja liittymisasiakirja
Belgian kuningaskunnan, Tanskan kuningaskunnan, Saksan liittotasavallan, Helleenien tasavallan, Espanjan kuningaskunnan, Ranskan tasavallan, Irlannin, Italian tasavallan, Luxemburgin suurherttuakunnan, Alankomaiden kuningaskunnan, Itävallan tasavallan, Portugalin tasavallan, Suomen tasavallan, Ruotsin kuningaskunnan, Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan (Euroopan unionin jäsenvaltiot) ja Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan, Slovakian tasavallan välillä Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisestä Euroopan unioniin Ateenassa 16.4.2003 tehdyn sopimuksen (
EUVL L 236, s. 17
; jäljempänä liittymissopimus) 2 artiklan 3 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Sen estämättä, mitä 2 kohdassa määrätään, unionin toimielimet voivat ennen liittymistä toteuttaa [Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu tehdyn] liittymisasiakirjan 6 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa, – – 41 artiklassa – – tarkoitetut toimenpiteet. Nämä toimenpiteet tulevat voimaan vasta tämän sopimuksen voimaantulopäivänä ja edellyttäen, että se tulee voimaan.”
Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan (EUVL 2003, L 236, s. 33; jäljempänä liittymisasiakirja), joka on liittymissopimuksen liitteenä, 41 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jos siirtymätoimenpiteet ovat tarpeen helpottamaan siirtymistä [Tšekin tasavallassa, Viron tasavallassa, Kyproksen tasavallassa, Latvian tasavallassa, Liettuan tasavallassa, Unkarin tasavallassa, Maltan tasavallassa, Puolan tasavallassa, Slovenian tasavallassa ja Slovakian tasavallassa] voimassa olevasta järjestelmästä tässä asiakirjassa esitettyjen edellytysten mukaisesti sovellettavasta yhteisestä maatalouspolitiikasta johtuvaan järjestelmään, komission on toteutettava ne – – asetuksen – – N:o 1260/2001 42 artiklan 2 kohdassa tai tarvittaessa maatalouden yhteisistä markkinajärjestelyistä annettujen muiden asetusten vastaavissa artikloissa tarkoitettua menettelyä tai sovellettavassa lainsäädännössä säädettyä asianmukaista komiteamenettelyä noudattaen. Tässä artiklassa tarkoitetut siirtymätoimenpiteet voidaan toteuttaa kolmen vuoden kuluessa liittymispäivästä eikä niitä saa soveltaa kyseisen kauden jälkeen. – –”
Liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdassa määrätään seuraavaa:
”Kaikki uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä vapaassa vaihdannassa olevien tuotteiden yksityiset tai julkiset varastot, jotka määrältään ylittävät sen, minkä voidaan katsoa edustavan tavanomaista tasausvarastoa, on poistettava uusien jäsenvaltioiden kustannuksella.
Tavanomaisen tasausvaraston käsite määritellään kunkin tuotteen osalta kullekin yhteiselle markkinajärjestelylle ominaisten arviointiperusteiden ja tavoitteiden perusteella.”
Asian tausta
I
Asetus (EY) N:o 60/2004
Komissio antoi 14.1.2004 liittymissopimuksen 2 artiklan 3 kohdan ja liittymisasiakirjan 41 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla asetuksen (EY) N:o 60/2004 sokerialalla sovellettavista siirtymätoimenpiteistä Tšekin, Viron, Kyproksen, Latvian, Liettuan, Unkarin, Maltan, Puolan, Slovenian ja Slovakian unioniin liittymisen vuoksi (
EUVL L 9, s. 8
).
Asetuksella N:o 60/2004 otetaan pääasiallisesti käyttöön järjestelmä, jolla Tšekin tasavalta, Viron tasavalta, Kyproksen tasavalta, Latvian tasavalta, Liettuan tasavalta, Unkarin tasavalta, Maltan tasavalta, Puolan tasavalta, Slovenian tasavalta ja Slovakian tasavalta (jäljempänä uudet jäsenvaltiot) poistavat kyseisissä jäsenvaltioissa olevat sokerin, isoglukoosin ja fruktoosin ylijäämävarastot.
Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että komissio määrittelee asetuksen N:o 1260/2001 42 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen ajankohtaan 31.10.2004 mennessä kunkin uuden jäsenvaltion osalta sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin ja fruktoosin määrät, jotka ylittävät 1.5.2004 tavanomaiseksi katsotun siirtovaraston (jäljempänä ylijäämä) ja jotka on poistettava markkinoilta uusien jäsenvaltioiden kustannuksella. Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdassa säädetään myös tavasta, jolla komission on tämä ylijäämä määriteltävä. Sen on tällöin otettava huomioon sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin ja fruktoosin tuoduissa ja viedyissä määrissä sekä kyseisten tuotteiden tuotannossa, kulutuksessa ja varastoissa liittymistä edeltävänä vuonna edellisiin vuosiin verrattuna tapahtunut kehitys ja ne olosuhteet, joissa nämä varastot ovat muodostuneet.
Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 2 kohdassa säädetään, että asianomaisen uuden jäsenvaltion on varmistettava, että 1 kohdassa tarkoitettua ylijäämää vastaava sokeri- tai isoglukoosimäärä poistetaan ajankohtaan 30.4.2005 mennessä markkinoilta ilman yhteisön toimenpiteitä. Ylijäämä voidaan poistaa viemällä se ilman yhteisön tukea tai käyttämällä se polttoainealalla taikka toteuttamalla ilman tukea sen denaturointi rehuksi eläinten ruokintaan tarkoitetun sokerin denaturoinnin soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 14.1.1972 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 100/72 (
EYVL L 12, s. 15
) III ja IV osaston mukaisesti. Poistamisen on joka tapauksessa tapahduttava viimeistään 30.4.2005.
Saman artiklan 3 kohdan mukaan 2 kohdan soveltamiseksi uuden jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten käytössä on 1.5.2004 oltava järjestelmä, jolla voidaan tunnistaa kaupankäynnin kohteena olevat tai tuotetut, sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin tai fruktoosin ylijäämämäärät asianomaisten tärkeimpien toimijoiden tasolla. Uusien jäsenvaltioiden on käytettävä kyseistä järjestelmää velvoittaakseen asianomaiset toimijat poistamaan markkinoilta omalla kustannuksellaan määriteltyä ylijäämäänsä vastaava sokeri- tai isoglukoosimäärä. Kyseisten toimijoiden on esitettävä todisteet siitä, että tuotteet poistettiin markkinoilta ajankohtaan 30.4.2005 mennessä, ja jos tällaisia todisteita ei esitetä, uuden jäsenvaltion on veloitettava kyseistä määrää vastaava summa kerrottuna kyseiseen tuotteeseen 1.5.2004 ja 30.4.2005 välisenä aikana sovellettavilla suurimmilla tuontimaksuilla ja korotettuna 1,21 eurolla/100 kg valkoista sokeria tai kuiva-aineen ekvivalenttia kohden, ja tämä määrä siirretään sen kansalliseen talousarvioon.
Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 4 kohdassa säädetään, että jos ylijäämävarastot poistetaan viennillä markkinoilta, asianomaisten toimijoiden on annettava vientiä koskevat todisteet ajankohtaan 31.7.2005 mennessä.
Asetuksen N:o 60/2004 7 artiklan 1 kohdassa säädetään, että uusien jäsenvaltioiden on esitettävä ajankohtaan 31.7.2005 mennessä komissiolle todisteet 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ylijäämän poistamisesta markkinoilta. Saman artiklan 2 kohdassa säädetään, että jos markkinoilta poistamisesta ei esitetä todisteita koko ylijäämän tai sen jonkin osan osalta, uudelta jäsenvaltiolta veloitetaan poistamatta jäänyttä määrää vastaava summa kerrottuna CN-koodiin 17019910 kuuluvaan valkoiseen sokeriin 1.5.2004 ja 30.4.2005 välisenä aikana sovellettavilla suurimmilla vientituilla, ja että tämä määrä siirretään yhteisön talousarvioon ajankohtaan 30.11.2005 mennessä ja otetaan huomioon markkinointivuoden 2004/2005 tuotantomaksujen laskennassa.
Asetus N:o 60/2004 tuli 9 artiklansa mukaisesti voimaan 1.5.2004.
II
Asetus (EY) N:o 651/2005
Komissio antoi liittymisasiakirjan 41 artiklan ensimmäisen kohdan perusteella 28.4.2005 asetuksen (EY) N:o 651/2005, jolla muutettiin asetusta N:o 60/2004 (
EUVL L 108, s. 3
).
Asetuksella N:o 651/2005 on muutettu yksinomaan asetuksessa N:o 60/2004 säädettyjä päivämääriä ja viitemääräaikoja.
Näin ollen asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa ja 6 artiklan 2 kohdassa mainituista päivämääristä 31.10.2004 ja 30.4.2005 on tullut 31.5. ja 30.11.2005. Edellä mainitun artiklan 3 kohdan toisessa ja kolmannessa alakohdassa mainitusta päivämäärästä 30.4.2005 on tullut 30.11.2005. Samoin asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 4 kohdan johdantolauseessa mainitusta päivämäärästä 31.7.2005 on tullut 28.2.2006, ja tämän saman säännöksen neljännessä alakohdassa mainitusta päivämäärästä 1.5.2005 on tullut 30.11.2005. Asetuksen N:o 60/2004 7 artiklan 1 kohdassa mainitusta päivämäärästä 31.7.2005 on tullut 31.3.2006, ja 2 kohdassa mainittu ajanjakso, joka ulottui ajankohdasta 1.5.2004 ajankohtaan 30.4.2005, ulottui muutoksen jälkeen ajankohdasta 1.5.2004 ajankohtaan 30.4.2005. Lopuksi yhteisön talousarvioon maksettavan summan päivämäärää on sitäkin muutettu siten, että päivämäärästä 30.11.2005 on tullut vuosien 2006–2009 joulukuun 31. päivä.
Asetus N:o 651/2005 tuli 2 artiklansa mukaisesti voimaan 29.4.2005.
III
Riitautettu asetus
Komissio antoi 31.5.2005 asetuksen (EY) N:o 832/2005 sokerin, isoglukoosin ja fruktoosin ylijäämämäärien määrittämisestä Tšekin, Viron, Kyproksen, Latvian, Liettuan, Unkarin, Maltan, Puolan, Slovenian ja Slovakian osalta (
EUVL L 138, s. 3
; jäljempänä riitautettu asetus). Tämän asetuksen 1 artiklassa vahvistetaan se ylijäämä, joka kunkin viiden uuden jäsenvaltion, joiden osalta ylijäämän olemassaolo oli lopulta todettu ja joita olivat Kyproksen tasavalta, Latvian tasavalta, Maltan tasavalta, Slovakian tasavalta ja Viron tasavalta, oli poistettava yhteisön markkinoilta. Viimeksi mainitun jäsenvaltion osalta ylijäämäksi vahvistettiin 91464 tonnia.
Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Viron tasavalta on 25.8.2005 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään kannekirjelmällä nostanut EY 230 artiklaan perustuvan kanteen, jossa se vaatii riitautetun asetuksen kumoamista.
Latvian tasavalta on 12.12.2005 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään asiakirjalla pyytänyt saada osallistua asian käsittelyyn Viron tasavallan vaatimuksia tukevana väliintulijana, mihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja on 10.2.2006 antamallaan määräyksellä suostunut.
Latvian tasavalta on 27.3.2006 jättänyt väliintulokirjelmän.
Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari siirrettiin ensimmäiseen jaostoon, jolle tämän asian käsittely siis siirrettiin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti 12.2.2009 kirjallisia kysymyksiä komissiolle, joka vastasi niihin asetetussa määräajassa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Asianosaisten vaatimukset ja niiden vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 22.4.2009 pidetyssä istunnossa.
Viron tasavalta vaatii sen ensimmäistä kanneperustetta tukevan Latvian tasavallan tukemana, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
kumoaa riitautetun asetuksen
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
hylkää kanteen
—
velvoittaa Viron tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Viron tasavalta väittää, että koska yksinomaan 48733 tonnia komission sille riitautetulla asetuksella myöntämästä ylijäämästä oli taloudellisten toimijoiden hallussa, loput 42731 tonnia muodostui virolaisissa kotitalouksissa kulutettavina olevista varastoista (jäljempänä kotitalouksien varastot), kuten sen komissiolle toimittamien kiistattomien lukujen perusteella tehdyistä komission laskemista ilmenee.
Viron tasavalta väittää tässä yhteydessä yksinomaan, ettei kotitalouksien varastoja olisi pitänyt sisällyttää kyseiseen ylijäämään, ja vaatii riitautetun asetuksen kumoamista siltä osin kuin ne siihen sisällytetään.
Se esittää tältä osin kahdeksan kanneperustetta, joista joitakin Latvian tasavalta tukee. Ensimmäinen kanneperuste perustuu kollegisen päätöksenteon periaatteen loukkaamiseen. Toisen kanneperusteen mukaan asetusta N:o 60/2004 on rikottu. Kolmas kanneperuste perustuu perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämiseen. Neljäs kanneperuste perustuu hyvän hallintotavan periaatteen loukkaamiseen. Viides kanneperuste perustuu vilpitöntä mieltä koskevan periaatteen loukkaamiseen. Kuudes kanneperuste perustuu syrjintäkiellon periaatteen loukkaamiseen. Seitsemäs kanneperuste perustuu omistusoikeuden loukkaamiseen. Kahdeksas kanneperuste perustuu suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen.
Latvian tasavalta on lisäksi väliintulokirjelmässään esittänyt lisäperusteen, joka liittyy puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen.
Lopuksi Viron tasavalta vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin aluksi vaatii komissiota esittämään sille tietyt asiakirjat ja selittämään sille, miksi nämä asiakirjat eroavat tietyistä Viron tasavallan asiakirja-aineistoon jättämistä asiakirjoista. Komissio puolestaan vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jättää nämä viimeksi mainitut, asiakirja-aineistoon kuuluvat asiakirjat huomiotta. Nämä kaksi vaatimusta on tutkittava ensin.
I
Viron tasavallan ja komission aluksi esittämät vaatimukset
A
Viron tasavallan aluksi esittämä vaatimus
1. Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta toteaa, että tietyt sen hallussa olevat asiakirjat, jotka olisi pitänyt esittää komissiolle 20.4.2005 pidetyssä kokouksessa (jäljempänä liite 18), jonka kuluessa komissio valtuutti kolme jäsenistään antamaan riitautetun asetuksen, osoittavat, että kysymys siitä, kuuluivatko kotitalouksien varastot Viron ylijäämään, oli komissiolle yksinomaan poliittinen.
Liitteen 18 aitouden osoittaakseen Viron tasavalta oli 27.6.2005 pyytänyt komissiolta jäljennöstä sen 20.4.2005 pidetyssä kokouksessa esitetyistä asiakirjoista. Vastaukseksi se oli saanut 25.8.2005 tiettyjä asiakirjoja, joiden joukossa oli eräs komission maataloudesta ja maaseudun kehittämisestä vastaavan jäsenen, Fischer Boelin, komissiolle osoittama tiedonanto (jäljempänä Fischer Boelin tiedonanto). Tämän tiedonannon epätäydellinen versio on liitteessä 18. Viimeksi mainittu sisältää sellaisia seikkoja, jotka todistavat, ettei komissio halunnut ottaa huomioon Viron tasavallan erityistilannetta, ja asetusehdotuksen, joka puuttuu komission esittämistä asiakirjoista. Viron tasavalta vaatii näin ollen, että asianosaisten prosessuaalista yhdenvertaisuutta koskevan periaatteen noudattamiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vaatii komissiota esittämään sille kaikki ne asiakirjat, jotka komissiolle oli esitetty sen 20.4.2005 pidetyssä kokouksessa, ja selittämään sille, miksi liite 18 eroaa 25.8.2005 jätetyistä asiakirjoista.
Komissio vastaa, että se on jo täyttänyt tämän vaatimuksen. Se täsmentää, että liite 18 muodostuu sellaisista alustavista asiakirjoista, jotka liittyivät sen yksikköjen välillä 20.4.2005 pidettyä kokousta silmällä pitäen käytyihin keskusteluihin ja jotka eroavat lopulta esitetyistä asiakirjoista.
2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
On tärkeää todeta, ettei Viron tasavalta lopultakaan kiistä sitä, että komissio toimitti sille 25.8.2005 kaikki komission jäsenten kollegion (jäljempänä kollegio) käsiteltäviksi sen 20.4.2005 pidetyssä kokouksessa saatetut asiakirjat. Nämä asiakirjat näet ovat jo asiakirja-aineistossa, ja ne on sinne jättänyt Viron tasavalta, joka ei ole väittänyt, että muita komission esittämättä jättämiä asiakirjoja olisi jätetty kollegiolle tuossa kokouksessa. Viron tasavallan vaatimukselta, joka koskee asiakirjojen esittämistä, puuttuu näin ollen kohde, ja sen esittämiä lausumia on tulkittava yksinomaan siten, että koska komission sille 25.8.2005 jättämät asiakirjat erosivat huomattavasti liitteessä 18 olevista asiakirjoista, joista se oli saanut tiedon tavalla, jota se ei selitä, se vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin määrää komission selittämään syyn näihin eroavuuksiin.
On syytä todeta, että komissio on jo esittänyt vaaditut selvennykset.
Komissio on nimittäin selittänyt, että liite 18 muodostuu sellaisista alustavista asiakirjoista, jotka valmisteltiin sen 20.4.2005 pidettyä kokousta silmällä pitäen. Se on myös selittänyt, että nämä asiakirjat eroavat kollegiolle kyseisessä kokouksessa lopulta esitetyistä asiakirjoista juuri sen vuoksi, että ne olivat alustavia.
Komission esittämä selitys on ymmärrettävä ja uskottava. On täysin normaalia, että sillä komission jäsenellä, joka esittää komissiolle toimenpiteen toteuttamisen valmistelussa tarvittavia asiakirjoja, on useita versioita kyseisistä asiakirjoista, ja että hän valitsee niistä sen, joka hänestä parhaiten soveltuu esitettäväksi kollegion käsiteltäväksi kyseistä toimenpidettä toteutettaessa. Tästä seuraa, että komission antama selitys tekee tarpeettomaksi Viron tasavallan vaatimuksen tutkimisen jatkamisen.
B
Komission aluksi esittämä vaatimus
1. Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että liite 18 muodostuu sisäisistä ja alustavista, sen yksiköiden välisiin keskusteluihin liittyvistä asiakirjoista, ja vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta poistamaan sen asiakirja-aineistosta.
Komissio toteaa tältä osin, että sillä, että kollegion asian käsittelyssä käyttämät sisäiset, alustavat ja valmistelevat asiakirjat annettaisiin tämän käsittelyn lopputuloksen yhteisöjen tuomioistuimissa kiistävien asianosaisten käytettäviksi, saatetaan vakavasti vaarantaa se suoruus ja avoimuus, joiden hengessä kollegion keskustelut on käytävä, etenkin jos niistä ilmenevät oikeudellisen osaston näkökannat, jotka ansaitsevat erityistä suojelua, ja jos ne on saatu sääntöjenvastaisella tavalla.
Yhteisöjen tuomioistuimet valvovat lisäksi lopullista toimenpidettä eivätkä valmistelevia hankkeita tai asiakirjoja, jotka ilmentävät vain alustavia näkemyksiä.
Viron tasavalta ei ollut koskaan vaatinut saada tietoja liitteestä 18. Sen pyyntö saada tutustua 27.6.2005 päivättyihin asiakirjoihin, johon lisäksi oli suostuttu, koski yksinomaan kollegion käsiteltäväksi 20.4.2005 pidetyssä kokouksessa saatettuja asiakirjoja sekä ylijäämien määrittelemisessä käytettyjä tapoja.
Viron tasavalta kiistää komission lausumat.
2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kun otetaan huomioon, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen istunnossa esittämään kysymykseen vastatessaan komissio on nimenomaisesti myöntänyt, että liite 18 ei sisällä sen oikeudellisen osaston lausuntoja, mikä ilmenee asiakirja-aineistostakin, on katsottava, että sen esittämällä, kyseisen liitteen poistamista koskevalla vaatimuksella on kolme perustetta, toisin sanoen ensinnäkin näiden asiakirjojen sisäinen ja alustava luonne, toiseksi se, että kyseiset asiakirjat on hankittu mahdollisesti sääntöjenvastaisella tavalla ja kolmanneksi se, ettei näillä asiakirjoilla ole tässä asiassa merkitystä.
Ensimmäisestä ja toisesta perusteesta on todettava, ettei kyseessä olevien asiakirjojen säilyttämistä asiakirja-aineistossa estä niiden mahdollinen luottamuksellisuus eikä se, että nämä asiakirjat on mahdollisesti hankittu sääntöjenvastaisesti (ks. vastaavasti asia
T-48/05, Franchet ja Byk v. komissio, tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1585
, 74 kohta).
Sellaista säännöstä, jolla nimenomaisesti kiellettäisiin ottamasta huomioon lainvastaisesti hankittuja todisteita, ei nimittäin ole olemassa (edellä 51 kohdassa mainittu asia Franchet ja Byk v. komissio, tuomion 75 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi joskus suostunut ottamaan huomioon asiakirjat, joita ei ollut osoitettu hankituiksi laillisin keinoin (edellä 51 kohdassa mainittu asia Franchet ja Byk v. komissio, tuomion 78 kohta).
Tietyissä tilanteissa kantajan ei ole tarvinnut osoittaa, että se oli hankkinut laillisesti luottamuksellisen asiakirjan, johon se vetoaa väitteidensä tueksi. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että on suoritettava intressipunninta ja arvioitava, voivatko erityiset olosuhteet, kuten se, että asiakirjan esittäminen on ratkaisevaa sen varmistamiseksi, että riidanalaisen toimen toteuttamismenettely on ollut sääntöjenmukainen (ks. vastaavasti asia T-192/99, Dunnett ym. v. EIP, tuomio 6.3.2001, Kok., s. II-813, 33 ja 34 kohta), tai sen osoittamiseksi, että harkintavaltaa on käytetty väärin (ks. vastaavasti asia T-280/94, Lopes v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 29.2.1996, Kok. H., s. I-A-77 ja II-239, 59 kohta), olla perusteena sille, että asiakirjaa ei poisteta asiakirja-aineistosta (edellä 51 kohdassa mainittu asia Franchet ja Byk v. komissio, tuomion 79 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin ei toisaalta ole pitänyt mahdottomana sitä, että jopa sisäiset asiakirjat voisivat tietyissä tapauksissa laillisesti kuulua jutun asiakirja-aineistoon (asia 232/84, Tordeur, määräys 19.3.1985, 8 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja asia 31/86, LAISA v. neuvosto, määräys 15.10.1986, 5 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
On katsottava, että ne seikat, jotka mahdollistavat näiden sisäisten asiakirjojen pitämisen asiakirja-aineistossa, ovat niitä samoja seikkoja, jotka voidaan ottaa huomioon edellä 54 kohdassa tarkoitetuin, mahdollisesti lainvastaisin tavoin hankittujen asiakirjojen pitämiseksi jutun asiakirja-aineistossa (ks. vastaavasti edellä 54 kohdassa mainittu asia Dunnett ym. v. EIP, tuomion 33 kohta).
Edellä olevan valossa on siis syytä todeta, että tälle kanteelle ominaisten olosuhteiden nojalla on mahdollista katsoa, että liitteen 18 muodostavat asiakirjat on pidettävä asiakirja-aineistossa. Niihin on nimittäin vedottu nimenomaan sen osoittamiseksi, että riitautetun asetuksen antamismenettelyssä on ollut useita sääntöjenvastaisuuksia ja että harkintavaltaa on käytetty väärin, minkä vuoksi niiden poistaminen ei edellä 54 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan ole perusteltua.
Kolmannesta perusteesta, jolla komissio vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta poistamaan liitteen 18 asiakirja-aineistosta ja jonka mukaan kyseisen liitteen muodostavilla asiakirjoilla ei ole riidan ratkaisemisen kannalta merkitystä, on syytä todeta, että asiakirjan merkityksettömyys asian käsittelyn kannalta katsoen ei sellaisenaan riitä perusteeksi sen poistamiselle asiakirja-aineistosta.
Näin ollen komissio aluksi esittämä vaatimus on hylättävä.
II
Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan kollegisen päätöksenteon periaatetta on loukattu
A
Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta väittää yhteisöjen tuomioistuimen katsoneen, ettei kollegio saa rajoittua vain ilmaisemaan tahtonsa toimia tietyllä tavalla, ilman että sen tarvitsisi osallistua tämän tahdon vahvistavan toimenpiteen laatimiseen ja sen lopulliseen muotoiluun. Tätä päättelyä on sovellettava nyt esillä olevassa asiassa sitäkin suuremmalla syyllä, koska riitautettu asetus aiheuttaa vakavia seurauksia useille henkilöille ja asianomaisten jäsenvaltioiden talousarvioille. Yhteisöjen tuomioistuin on Viron tasavallan mukaan katsonut myös, että toimenpiteet, jotka vaikuttavat adressaatin oikeudelliseen asemaan, on tutkittava ja toteutettava kollegiossa. Viron tasavalta päättelee tästä, että komission työjärjestyksen 13 artiklaa, jolla sallitaan komission valtuuttavan jäsenensä hyväksymään sellaisen tietyn toimenpiteen lopullisen tekstin, jonka sisällön se on määrittänyt asiaa käsitellessään, on tulkittava siten, että asetuksen sanamuodon ja etenkin sen päätösosan kaikenlainen muuttaminen on kiellettyä sen jälkeen, kun kollegio on tehnyt päätöksensä.
Riitautettu asetus on siis tehty kollegisen päätöksenteon periaatetta loukaten, koska 20.4.2005 pidetyssä komission kokouksessa oli ensinnäkin päätetty, että Fischer Boel valtuutettaisiin jatkamaan yhteydenpitoa uusien jäsenvaltioiden kanssa niiden ylijäämien lopulliseksi tarkistamiseksi siten, että huomioon otettaisiin muun muassa viimeisimmät saatavilla olevat numerotiedot ja se, missä määrin kotitalouksien varastot piti ottaa huomioon näitä ylijäämiä laskettaessa. Toiseksi kunkin uuden jäsenvaltion ylijäämän vahvistava asetusehdotus oli päätetty saattaa sokerin hallintokomitean käsiteltäväksi. Kolmanneksi Fischer Boel oli päätetty valtuuttaa yhdessä komission puheenjohtajan ja erään kolmannen komission jäsenen kanssa hyväksymään kyseinen ehdotus, jos komitean lausunto ei olisi kielteinen, tai tilanteen kehittymisen sitä edellyttäessä hyväksymään se itse suullisessa menettelyssä. Näin ollen sillä, että Fischer Boel oli valtuutettu hyväksymään riitautettu asetus ilman että kollegio olisi hyväksynyt lopullista ehdotusta, loukataan kollegisen päätöksenteon periaatetta.
Vaikka kollegion päätöstä tarvittiin vain riitautetun asetuksen sisällön eikä sen tarkan sanamuodon osalta, on selvää, että Fischer Boelin tehtäväksi oli annettu päätöksen tekeminen siitä, pitikö kotitalouksien varastot sisällyttää ylijäämiin. Hänen harkintavaltansa laajuus ilmenee lisäksi selvästi, kun riitautetussa asetuksessa lopullisesti määriteltyjä ylijäämiä verrataan 20.4.2005 päivätyssä ehdotuksessa alun perin määriteltyihin ylijäämiin, jotka Viron tasavallan osalta olivat 91464 tonnia 91466 tonnin sijaan, Kyproksen tasavallan osalta 40213 tonnia 40249 tonnin sijaan, Latvian tasavallan osalta 10589 tonnia 20080 tonnin sijaan, Maltan tasavallan osalta 2452 tonnia 13210 tonnin sijaan ja lopuksi Slovakian tasavallan osalta 10225 tonnia 17419 tonnin sijaan. Fischer Boelin tiedonanto, joka oli kollegion päätöksen perusta ja ohjasi Fischer Boelin saamaa valtuutusta, siihen liitettyine metodologisine asiakirjoineen sisälsi vain epämääräisiä linjauksia ja osoitti, että tietty liikkumavara voitiin hyväksyä normaalina pidettävän varastojen siirtämisen osalta, eikä selittänyt, millä erityisillä olosuhteilla ylijäämien vähentämistä voitiin perustella.
Komissiokin tietää tämän asiantilan, sillä se toteaa vastineessaan yhtäältä, että se oli hyväksynyt linjaukset mutta ei päätöstä, ja toisaalta, että Viron tasavallalla oli 19.5.2005 vielä mahdollisuus esittää täydentäviä lausumia. Lopuksi eräs komission 22.8.2005 päivätty kirje osoittaa, että kunkin jäsenvaltion ylijäämistä päätettiin vasta 19.5.2005 pidetyssä asiantuntijoiden kokouksessa, minkä komissio vastineessaan vahvistaa. Näin ollen komissio ei olisi 20.4.2005 saanut antaa riitautettua asetusta.
Komissio kiistää Viron tasavallan lausumat.
B
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
On tärkeää muistuttaa, että komission toiminnassa noudatetaan kollegisen päätöksenteon periaatetta (asia C-137/92 P, komissio v. BASF ym., tuomio 15.6.1994, Kok., s. I-2555, Kok. Ep. XV, s. I-239, 62 kohta). Tämä periaate mainitaan nimenomaisesti EY 217 artiklan 1 kohdassa – sellaisena kuin se on Nizzan sopimuksella muutetussa muodossaan –, jonka mukaan komission toiminnan poliittisesta ohjauksesta huolehtii sen puheenjohtaja, joka päättää komission sisäisestä organisaatiosta varmistaakseen, että sen toiminta on johdonmukaista, tehokasta ja kollegiaalista.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseinen periaate johtuu EY 219 artiklasta, jonka mukaan komission päätökset tekee EY 213 artiklassa määrätyn jäsenmäärän enemmistö, ja komission istunnot ovat päteviä vain, jos sen työjärjestyksessä määrätty määrä jäseniä on läsnä. Tämä periaate perustuu komission jäsenten yhdenvertaisuuteen päätöksentekoon osallistumisessa ja merkitsee erityisesti sitä, että päätökset tehdään yhdessä ja että kaikki kollegion jäsenet ovat poliittisella tasolla yhdessä vastuussa kaikista tehdyistä päätöksistä (asia 5/85, AKZO Chemie ja AKZO Chemie UK v. komissio, tuomio 23.9.1986, Kok., s. 2585, Kok. Ep. VIII, s. 741, 30 kohta ja edellä 65 kohdassa mainittu asia komissio v. BASF ym., tuomion 63 kohta).
Valtuuttamismenettelyn käyttäminen hallinnollisten toimenpiteiden toteuttamiseksi on sopusoinnussa kollegisen päätöksenteon periaatteen kanssa.
Kun valtuuttamismenettely nimittäin rajoitetaan hallinnollisten toimenpiteiden toteuttamiseen eikä menettelyä siten sovelleta periaatepäätöksiin, tällainen menettely vaikuttaa olevan tarpeen, jotta komissio voi täyttää tehtävänsä, ottaen huomioon komission päätettäväksi tulevien asioiden määrän huomattavan lisääntymisen, (edellä 66 kohdassa mainittu asia AKZO Chemie ja AKZO Chemie UK v. komissio, tuomion 37 kohta ja asia T-442/93, AAC ym. v. komissio, tuomio 27.4.1995, Kok., s. II-1329, 84 kohta).
On siis tutkittava, onko riitautettua asetusta pidettävä johtamiseen liittyvänä tai hallinnollisena toimenpiteenä taikka periaatepäätöksenä.
Tässä suhteessa on todettava, että riitautetun asetuksen ainoana tavoitteena on sen normatiivisesta luonteesta huolimatta määrittää tiettyjen uusien jäsenvaltioiden ylijäämät asetuksessa N:o 60/2004 – jonka täytäntöönpanotoimenpide se on – tätä varten säädettyä menettelyä noudattaen. Tällaisen laskelman tekemistä ei voida pitää periaatepäätöksenä.
Kuten edellä olevia 13–17 kohtaa luettaessa havaitaan, asetuksen N:o 60/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 651/2005, 6 artiklan 1 kohdassa määritellään ylijäämä sekä se menetelmä, jota komission on ylijäämää määritellessään noudatettava. Siitä, että näin laskettu ylijäämä on poistettava täsmällisin tavoin, säädetään asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 2 kohdassa eikä missään riitautetun asetuksen säännöksessä. Ne seuraukset, jotka uusien jäsenvaltioiden olisi kärsittävä, jos ne eivät onnistuisi noudattamaan niille asetettuja velvollisuuksia, ilmoitetaan asetuksen N:o 60/2004 7 artiklan 2 kohdassa.
Kaikki tärkeät periaatekysymykset on näin ollen ratkaistu asetuksen N:o 60/2004 puitteissa, sellaisena kuin se on muutettuna, sillä riitautettu asetus on siihen nähden alisteinen ja sillä vain toteutetaan tietty laskentatoimi, vaikka viimeksi mainittu on tietyin tavoin monitahoinen.
Tähän on syytä lisätä, että kollegio on 20.4.2005 pidetyssä kokouksessaan valtuuttanut kolme jäsenistään toteuttamaan tällaisen laskentatehtävän valtuuttamatta heitä samalla tekemään uusia periaatepäätöksiä tai tutkimaan uudelleen asetukseen N:o 60/2004 sisältyvien periaatepäätösten soveltamisen sopivaisuutta, kuten 20.4.2005 pidetyn komission 1698. kokouksen pöytäkirjasta ilmenee.
Kollegio hyväksyi tuossa kokouksessa näet ensinnäkin Fischer Boelin tiedonannon. Tähän tiedonantoon liitetty metodologia, jonka kollegio hyväksyi sen kanssa ja jolla ei millään tavoin valtuuteta riitautetun asetuksen antamiseen valtuutettuja jäseniä sivuuttamaan asetuksessa N:o 60/2004 vahvistettuja periaatekysymyksiä, ohjasi vielä enemmän heidän harkintavaltaansa päätöstä tehtäessä. Siinä kehitellään tarkemmin ottaen määrittelyperusteet asetuksessa N:o 60/2004 säädetyille ylijäämille ja sillä otetaan käyttöön selvä sääntö, jonka mukaisesti ylijäämät aiheutuvat tuotannon vaihtelusta, johon on lisättävä tuonnin vaihtelu ja josta on vähennettävä viennin vaihtelu toukokuun 2003 ja huhtikuun 2004 välisenä aikana verrattuna näiden toimenpiteiden tuloksiin kolmen edeltävän vuoden vastaavana aikana.
Kyseinen metodologia liittyy tosin asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohtaan, jonka perusteella komission on otettava huomioon ne olosuhteet, joissa varastot ovat muodostuneet, kun se määrittelee näitä varastoja. Fischer Boelin tiedonantoon liitetyn metodologian 2 kohdan 3 alakohdan b alakohdan kolmannessa alakohdassa todetaan, että tavanomaisen siirtovaraston arvioinnissa voidaan hyväksyä tietty joustavuus. Tällä maininnalla ei silti millään tavoin valtuuteta komission jäseniä laskemaan tiettyjen jäsenvaltioiden ylijäämät eri tavalla kuin asetuksessa N:o 60/2004 säädetään. Heidät on yksinomaan valtuutettu arvioimaan kyseisten valtioiden toimittamia kirjanpitotietoja tietyllä joustavuudella, joka mahdollistaa olemassa olevien varastojen arvioinnin omassa yhteydessään, jotta laskelman ulkopuolelle voitaisiin jättää sellaiset varastoylijäämät, joiden olemassaolo voidaan selittää syillä, jotka eivät liity näiden valtioiden Euroopan unioniin liittymistä koskeviin spekulaatioihin ja joista ei aiheudu markkinoiden häiriintymisen vaaraa.
Fischer Boelin tiedonannossa annetaan lisäksi huoliteltu vastaus niihin väitteisiin, joita Viron tasavalta oli esittänyt osoittaakseen, että kotitalouksien varastot olivat syntyneet sellaisissa olosuhteissa, joissa kyseiset määrät kannatti asetuksen N:o 60/2004 asetuksen 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla arvioida uudelleen. Vaikka onkin totta, että komission valtuutetut jäsenet saattoivat valtuutuksensa perusteella pitää myöhemmin yhteyttä uusiin jäsenvaltioihin kuullakseen niiden tästä esittämiä lausumia, on kuitenkin niin, että koska kollegio oli selvästi hyväksynyt kyseisen tiedonannon, kyseiset jäsenet eivät voineet sivuuttaa siinä määriteltyä linjausta, ja näin ollen he saattoivat jättää kotitalouksien varastot ylijäämälaskelmien ulkopuolelle vain sellaisten seikkojen nojalla, joita ei käsitellä kyseisessä tiedonannossa, mutta tätä he eivät kuitenkaan tehneet.
Vaikka lisäksi onkin totta, että komission valtuutetut jäsenet saattoivat valtuutuksensa perusteella pitää myöhemmin yhteyttä uusiin jäsenvaltioihin kuullakseen niiden tästä esittämiä lausumia, kollegio oli kuitenkin varannut itselleen mahdollisuuden lopullisen päätöksen tekemiseen, jos tilanne sitä vaatisi, minkä voidaan tulkita vain tarkoittavan tilannetta, jossa olisi pitänyt noudattaa Fischer Boelin tiedonannossa esitetystä lähestymistavasta eroavaa lähestymistapaa. Tällaista lähestymistavan muutosta ei kuitenkaan tapahtunut.
Lopuksi on joka tapauksessa syytä korostaa, että kollegisen päätöksenteon periaatetta noudatettaessa komissiolle on annettava toimivalta uskoa tietyille jäsenilleen monitahoisiakin laskentatehtäviä, jotta se voisi määrittää määrätyn, tiettyjen jäsenvaltioiden alueella olevan maataloustuotteen määrät, sillä muussa tapauksessa vaarannettaisiin vakavasti sen kyky hoitaa tehokkaasti yhteistä maatalouspolitiikkaa, joka on ala, jolla tuotantoa, varastoja ja riitautetulla asetuksella tehdyn kaltaisista laskelmista seuraavia muita muuttujia koskevien tietojen samanaikainen ja nopea hallinta on tarpeen.
Tästä seuraa, että tämä kanneperuste on hylättävä.
III
Toinen kanneperuste, jonka mukaan asetusta N:o 60/2004 on rikottu
Viron tasavalta väittää, että riitautettu asetus on annettu asetusta N:o 60/2004 rikkoen. Se esittää tältä osin kaksi lausumaa, jotka voidaan esittää kahdessa toisistaan erillisessä osassa. Ensinnäkin se väittää, ettei asetuksessa N:o 60/2004 sallita sitä, että kotitalouksien varastot otetaan mukaan ylijäämiä laskettaessa. Toiseksi se väittää, että komissio ei ole ottanut huomioon sille ominaisia erityisiä olosuhteita määritellessään sen ylijäämän ja se on näin rikkonut asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohtaa.
Asianosaiset ovat kuitenkin aluksi erimielisiä siitä, onko asetus N:o 60/2004 velvoittava suhteessa riitautettuun asetukseen. Koska tämän kanneperusteen tehokkuus riippuu tästä kysymyksestä, se on ratkaistava ennen edellisessä kohdassa tarkoitetun kahden kanneperusteen tutkimista.
A
Asetuksen N:o 60/2004 velvoittavuus suhteessa riitautettuun asetukseen
1. Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta väittää, että koska asetus N:o 60/2004 on riitautetun asetuksen oikeudellinen perusta, ensin mainitun rikkomisesta pitäisi aiheutua toiseksi mainitun kumoaminen, vaikka ne ovatkin saman toimielimen antamia (asia 38/70, Deutsche Tradax, tuomio 10.3.1971, Kok., s. 145 ja asia 118/77, ISO v. neuvosto, tuomio 29.3.1979, Kok., s. 1277), eikä tässä suhteessa ole merkitystä sillä, että ne on annettu samanlaisessa menettelyssä.
Komissio myöntää, että riitautettu asetus perustuu asetukseen N:o 60/2004, mutta se katsoo voivansa laillisesti poiketa viimeksi mainitun säännöksistä, sillä nämä kaksi asetusta ovat saman toimielimen samanlaisessa menettelyssä antamia toisin kuin toimenpiteet, joista on kyse Viron tasavallan mainitsemassa oikeuskäytännössä. Lopuksi voitaisiin jopa katsoa, että riitautettua asetusta sovelletaan suoraan liittymisasiakirjaan, vaikka se perustuu asetuksen N:o 60/2004 6 artiklaan, sillä tämän oikeudellisen perusteen valinta ei ole vaikuttanut sovellettavaan menettelyyn (asia C-491/01, British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, tuomio 10.12.2002, Kok., s. I-11453, 93–98 kohta).
2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
On syytä todeta, että komissio ei ole riitautetun asetuksen antamisella toteuttanut teoreettista laskentatointa, vaan se on sillä pannut toimeen asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan, jonka perusteella sen pitää määritellä ylijäämä kussakin uudessa jäsenvaltiossa. Tässä asetuksessa säädetään myös näin määriteltyjen määrien poistamistavoista ja uusille jäsenvaltioille näiden määrien poistamatta jättämisestä aiheutuvista seurauksista, ja näin tapahtuu vain siltä osin kuin nämä määrät on vahvistettu asetuksen säännösten mukaisesti. Asetus N:o 60/2004 mainitaan riitautetun asetuksen oikeudellisten perustojen joukossa ja viimeksi mainitun 1–3 perustelukappaleessa. Näissä olosuhteissa on päätettävä, että se on asetuksen N:o 60/2004 täytäntöönpanotoimenpide. Kuten Viron tasavalta väittää, yhteisöjen tuomioistuin on edellä 82 kohdassa mainitussa asiassa Deutsche Tradax (tuomion 10 kohta) katsonut, ettei voida sallia sitä, että perusasetuksen säännöksellä säädetyn valtuutuksen nojalla annetulla soveltamisasetuksella, joka on johdannainen perusasetukseen nähden, voitaisiin poiketa perusasetuksen säännöksistä.
Kuten komissio toteaa, yhteisöjen tuomioistuin on tuossa tuomiossa tosin lausunut kahdesta toisistaan eroavissa menettelyissä annetusta asetuksesta, joista toisen neuvosto oli antanut Euroopan yhteisöjen parlamenttia kuultuaan ja toisen sitä kuulematta. Tuosta tuomiosta ilmenevää sääntöä voidaan silti täysin soveltaa tässä asiassa.
Aluksi on nimittäin syytä korostaa, ettei yhteisöjen tuomioistuin yllä tarkoitetun johtopäätöksen tehdessään millään tavoin viitannut siihen, että oli olemassa kaksi menettelytapaa.
Toiseksi kyseinen johtopäätös on sittemmin toistettu oikeuskäytännössä, ilman että asiaa käsitellyt tuomioistuin olisi pohtinut käsiteltävinään olleiden toimenpiteiden toteuttamismenettelyjen välisiä eroja tai samankaltaisuutta (ks. vastaavasti edellä 82 kohdassa mainittu asia ISO v. neuvosto, tuomion 46 kohta; asia C-179/97, Espanja v. neuvosto, tuomio 2.3.1999, Kok., s. I-1251, 20 kohta ja asia T-46/90, Devillez ym. v. parlamentti, tuomio 30.6.1993, Kok., s. II-699, 25 kohta).
Kolmanneksi yhteisöjen tuomioistuin on jo kumonnut sen perusasetuksen antaneen toimielimen antaman asetuksen, joka oli ristiriidassa komission esittämän näkemyksen kanssa.
Yhteisöjen tuomioistuin on edellä 82 kohdassa mainitussa asiassa ISO vastaan neuvosto kumonnut erään neuvoston asetuksen, jolla tietyille Japanista tuoduille tavaroille määrättiin polkumyyntitulli, ja se on siinä yhteydessä muun muassa hylännyt sen neuvoston väitteen, jonka mukaan kyseinen asetus oli suoraan EY 113 artiklaan (josta on muutettuna tullut EY 133 artikla) perustuva sui generis toimenpide eikä kuulunut perusasetuksensa, toisin sanoen suojatoimenpiteistä muiden kuin Euroopan talousyhteisön jäsenvaltioiden harjoittamia polkumyynti-, palkkio- tai avustuskäytäntöjä vastaan 5.4.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 459/68 (
EYVL L 103, s. 38
), alaisuuteen. Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että tällaisessa väitteessä jätettiin huomiotta se, että asianomaisen polkumyyntiasetuksen antamiseen päättynyt menettely oli kokonaisuudessaan sujunut edellä mainitussa perusasetuksessa säädettyjen muotomääräysten mukaisesti, ja päätteli tästä, että sen jälkeen kun neuvosto oli antanut yleisen asetuksen pannakseen täytäntöön yhden EY:n perustamissopimuksen 113 artiklassa määrätyistä tavoitteista, se ei saanut poiketa näin vahvistetuista säännöistä, kun se sovelsi sitä yksityishenkilöihin (tuomion 46 kohta).
EY 113 artiklassa kaupan suojaamiseksi, myös polkumyyntitapauksissa, toteutettaville toimenpiteille määrätystä menettelystä määrätään kyseisen artiklan 4 kohdassa, jonka mukaan neuvosto tekee ratkaisunsa määräenemmistöllä. Kun asetuksen N:o 459/68 17 artiklan 1 kohtaa ja 2 kohdan a alakohtaa luetaan yhdessä, havaitaan, että kun tosiseikkojen lopullinen toteaminen ja kyseisen asetuksen muiden säännösten mukaisesti toimitettu tutkimus osoittavat, että polkumyynti ja vahinko ovat olemassa, ja kun yhteisön etu vaatii yhteisön toimenpiteitä, komissio tekee neuvostolle ehdotuksen erityiskomiteaa kuultuaan, ja määräenemmistöllä ratkaisunsa tekevä neuvosto antaa tarvittaessa kyseisen polkumyyntiasetuksen.
Tästä seuraa, että neuvosto oli antanut kyseisen polkumyyntiasetuksen määräenemmistöllä, vaikka kyseistä asetusta olivat edeltäneet muut menettelylliset toimenpiteet, ja samoin sen olisi pitänyt menetellä muuttaakseen asetusta N:o 459/68, joten komission väitettä ei voida pitää perusteltuna.
Tähän päätelmään ei vaikuta se, että yhteisöjen tuomioistuin päätyi edellä 82 kohdassa mainitussa asiassa ISO vastaan neuvosto toteamaan, että neuvosto oli yksittäistapauksessa jättänyt soveltamatta yleisiä sääntöjä ja että näin oli käynyt, vaikka voitiin katsoa, että riitautetussa asetuksessa ei sovellettu asetukseen N:o 60/2004 sisältyviä yleisiä sääntöjä yksittäistapaukseen vaan kaikkiin niihin tilanteisiin, joihin nämä säännöt on tarkoitettu sovellettaviksi.
Yhteisöjen tuomioistuin on näet edellä 82 kohdassa mainitussa asiassa ISO vastaan neuvosto katsonut, että sen jälkeen kun neuvosto oli antanut yleisen asetuksen pannakseen täytäntöön erään EY:n perustamissopimuksen 113 artiklassa määrätyistä tavoitteista, se ei voinut kahdesta syystä poiketa näin asetetuista säännöistä soveltaessaan niitä yksityishenkilöihin. Tällaisina syinä olivat se, että tällaisen poikkeamisen sallimisella ensinnäkin häirittäisiin yhteisön lainsäädäntöjärjestelmää ja toisekseen se, että sillä loukattaisiin oikeussubjektien oikeudellista yhdenvertaisuutta. Vaikka toisessa syyssä edellytetään, että täytäntöönpanoasetusta voidaan ajallisesti soveltaa useisiin adressaatteihin, tämä ei koske ensimmäistä syytä, johon voidaan hyvinkin vedota nyt esillä olevassa asiassa.
Joka tapauksessa on syytä todeta, että vaikka komission väite pitäisi paikkansa ja vaikka asetuksessa N:o 60/2004 tarkoitettua käsitettä ”varastot” voitiin muuttaa riitautettua asetusta annettaessa, komission olisi pitänyt perustella ne syyt, joiden vuoksi tällainen muuttaminen oli tarpeen. Komissio ei kuitenkaan ole edes yrittänyt väittää esittäneensä tällaisia perusteluja, vaikka se useaan otteeseen viittaa siihen, että se pyrkii riitautetulla asetuksella soveltamaan asetusta N:o 60/2004.
Komissio väite, jonka mukaan voitaisiin katsoa, että riitautetulla asetuksella sovelletaan suoraan liittymisasiakirjaa, on lisäksi perusteettomana hylättävä. Komissio itsekin myöntää, että kyseinen asetus perustuu nimenomaan asetuksen N:o 60/2004 6 artiklaan, minkä osoittaa se, että tämä säännös mainitaan riitautetun asetuksen perustelukappaleissa. Koska komissio valitsi tässä asiassa parhaimmaksi katsomansa oikeudellisen perustan, toisin sanoen asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan, riitautetun asetuksen laillisuutta on tutkittava myös ja etenkin tätä säännöstä silmällä pitäen (ks. analogisesti asia T-348/04, SIDE v. komissio, tuomio 15.4.2008, Kok., s. II-625, 69 kohta).
Lopuksi on syytä todeta, että tämä väite ei saa vahvistusta edellä 83 kohdassa mainitusta asiasta British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, johon komissio sen tueksi vetoaa. Tuossa asiassa oli näet kyse toimenpiteestä, jonka toteuttamisella oli kaksi oikeudellista perustaa. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi vain, että toisen oikeudellisen perustan epäasianmukaisuudesta huolimatta kyseinen toimenpide oli mahdollista toteuttaa toisen perusteella, mistä syystä se katsoi kyseisen toimenpiteen olevan pätevä. Tätä ajatuksenkulkua ei voida soveltaa nyt esillä olevassa asiassa.
On siis pääteltävä, että riitautetun asetuksen laillisuus riippuu muun muassa siitä, noudatetaanko siinä asetuksen N:o 60/2004, jonka perusteella se on annettu, säännöksiä. Ensimmäisen kanneperusteen kahta osaa on tarkasteltava tämän päätelmän valossa.
B
Ensimmäinen osa
Viron tasavalta väittää, että asetuksen N:o 60/2004 6 artiklassa säädetään yksinomaan velvollisuudesta poistaa ylijäämä, joka on laskettu taloudellisten toimijoiden hallussa olevan sokerin eikä kotitalouksien varastojen perusteella. Tätä komission kiistämää väitettä tukeakseen Viron tasavalta jakaa toisen kanneperusteensa viiteen osaan, jotka on tutkittava erikseen.
1. Käsitteen ”varasto” merkitys
a) Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta toteaa, että asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan sanamuodolla kotitalouksien varastot suljetaan ylijäämälaskelman ulkopuolelle.
Jo sanan ”varasto” määritelmässäkin, joka on ”koottu varasto; erityisesti: myyjän tai valmistajan varastoimat elintarvikkeet”, viitataan yksinomaan toimijoiden hallussa oleviin määriin. Myöskään Eurostatin (Euroopan yhteisöjen tilastotoimisto) ”Concepts and Definitions Database” (käsitteisiin ja määritelmiin liittyvä tietokanta) ei sisällä vähittäiskauppaa eikä kotitalouksia.
Sanan ”varasto” käyttämisellä sokerialan yhteistä markkinajärjestelyä koskevissa asetuksissa suljetaan pois kotitalouksien varastot, kuten sokerialan varastointikustannusten korvausjärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 18.8.1978 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1998/78 (
EYVL L 231, s. 5
) 1 artiklan 2 kohta, sokerialan vähimmäisvarastojärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 28.1.1977 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 189/77 (
EYVL L 25, s. 27
) 1 artikla, sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä13.9.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2038/1999 (
EYVL L 252, s. 1
) 8 ja 12 artikla ja asetuksen N:o 1260/2001 liitteessä III oleva IX kohdan 1 alakohdan b alakohta tai viimeksi mainitun asetuksen 10 artiklan 4 kohta osoittavat. Tämä määritelmä ilmenee myös komission 16.2.2006 päivätyn, ”Forecast balance sheet 2006/2007 of the Sugar Management Committee” -nimisen (sokerin hallintokomitean alustava tilinpäätös 2006/2007) työskentelyasiakirjan 7 kohdasta.
Johdonmukaista tulkintaa koskevan periaatteen mukaan samaa käsitettä on tulkittava samalla tavoin, jollei toisin ole sovittu, ja liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdassa määrätään joka tapauksessa, että tavanomaisen tasausvaraston käsite on määriteltävä kunkin tuotteen osalta kullekin yhteiselle markkinajärjestelylle ominaisten arviointiperusteiden perusteella.
Viron tasavallan mukaan on myös syytä korostaa, että tietyllä käsitteellä voi yhteisön oikeuteen liittyvissä yhteyksissä olla erityinen merkitys (asia 283/81, Cilfit ym., tuomio 6.10.1982, Kok., s. 3415, Kok. Ep. VI, s. 537, 19 kohta) ja että yhteisöjen tuomioistuin on samalla alalla tulkinnut samalla tavoin eri säännöksissä esiintyvää käsitettä (asia 53/81, Levin, tuomio 23.3.1982, Kok., s. 1035, Kok. Ep. VI, s. 351, 6 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
Lopuksi Viron tasavalta katsoo, että sen tulkinnalle vastakkaisesta näkemyksestä aiheutuisi se, että käsitteeseen ”varasto” voi sisältyä sokeri, joka tavanomaisesti kuuluu käsitteeseen ”kulutus”, toisin sanoen kotitalouskäyttöön myyty sokeri. Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdassa mainitaan samassa kohdassa käsitteet ”kulutus” ja ”varasto”, eikä ole kovinkaan todennäköistä, että komissio olisi käyttänyt näitä kahta käsitettä, jos toiseksi mainittu sisältäisi ensin mainitun, sillä se tekisi käsitteen ”kulutus”, joka on joka tapauksessa oston eikä kuluttajan käyttämän sokerin synonyymi, turhaksi.
Komissio kiistää Viron tasavallan väitteet.
b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on tärkeää korostaa, että siitä ylijäämien poistamisperiaatteesta, joka asetuksella N:o 60/2004 on tarkoitus toteuttaa, määrätään eräässä primaarioikeuden säännössä, toisin sanoen liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdassa, johon kyseisen asetuksen johdanto-osan seitsemännessä perustelukappaleessa viitataan ja jossa käsitteellä ”varasto” on keskeinen asema. On siis katsottava, että asetuksessa N:o 60/2004 tarkoitettu käsite ”varasto” johtuu liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdassa mainitusta käsitteestä.
Viron tasavalta katsoo, että ”varaston” käsitettä näin rajattuna on tulkittava suppeasti siten, että se rajoitetaan taloudellisten toimijoiden pitämiin varastoihin, kun taas komissio kannattaa laajaa tulkintaa, jolla siihen sisällytetään myös kotitalouksien varastot.
Komissio ja Viron tasavalta eivät kuitenkaan kumpikaan kykene tukeutumaan sellaiseen asiakirjaan, joka osoittaisi, että liittymisasiakirjan laatijoiden tai komission tarkoituksena, kun se laati asetusta N:o 60/2004, olisi ollut antaa käsitteelle ”varasto” niiden väittämä merkitys.
Jollei ole olemassa sellaisia valmistelutöitä, joissa selitettäisiin selvästi jonkin säännöksen laatijoiden tarkoitus, yhteisöjen tuomioistuimet voivat käyttää perustana vain tekstin merkitystä, sellaisena kuin se on laadittu, ja antaa sille merkityksen sen kirjaimellisen ja loogisen tulkinnan perusteella (ks. vastaavasti asia 15/60, Simon v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 1.6.1961, Kok., s. 223, 244). Tästä syystä on tutkittava, minkälainen merkitys mainitulle käsitteelle tavanomaisesti annetaan, jotta voitaisiin päättää, vastaako se komission vai Viron tasavallan ehdottamaa merkitystä.
Kun tiettyä säännöstä tulkitaan sananmukaisesti, on otettava huomioon se, että yhteisön oikeuden säädökset laaditaan usealla kielellä ja että kaikki kieliversiot ovat samalla tavoin todistusvoimaisia. Yhteisön oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkinta edellyttää näin ollen kieliversioiden vertailua (edellä 103 kohdassa mainittu asia Cilfit ym., tuomion 18 kohta ja yhdistetyt asiat T-22/02 ja T-23/02, Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals v. komissio, tuomio 6.10.2005, Kok., s. II-4065, 42 kohta).
Tässä suhteessa on tärkeää todeta, ettei käsitteellä ”varasto” ole kyseisten oikeudellisten toimenpiteiden eri kieliversioissa yksiselitteistä merkitystä.
Näin käsitettä ”stock” käytetään liittymisasiakirjan sekä asetuksen N:o 60/2004 ranskan- ja englanninkielisessä versiossa. Espanjan-, italian-, puolan- ja vironkielisissä versioissa käytetään vastaavasti käsitteitä ”existencias”, ”scorta”, ”zapas” ja ”varu”.
Näiden käsitteiden merkitystä tutkittaessa ilmenee, että italian, puolan ja viron kielessä sanaa ”varasto” voidaan käyttää erotuksetta sekä taloudellisilla toimijoilla että kotitalouksilla olevista varastoista. Englannin, ranskan ja espanjan kielessä kyseinen käsite kuuluu pikemminkin kaupalliseen kieleen, mutta se voi viitata myös kotitalouksilla oleviin varastoihin.
Vaikka liittymisasiakirjan ja asetuksen N:o 60/2004 eri kieliversioiden tarkastelu tukee tietyllä tavalla niin komission kuin Viron tasavallankin näkemystä, komission näkemys osoittautuu uskottavammaksi.
Lisäksi on todettava, että yhteisön oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (asia 292/82, Merck, tuomio 17.11.1983, Kok., s. 3781, 12 kohta) sekä yhteisön oikeuden säännökset ja määräykset kokonaisuudessaan (edellä 103 kohdassa mainittu asia Cilfit, tuomion 20 kohta ja edellä 110 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals v. komissio, tuomion 47 kohta).
Etenkin on syytä muistuttaa, että silloinkin kun eri kieliversiot sisältävät sellaisia seikkoja, jotka näyttävät tukevan tiettyä tulkintaa, riidanalaisten sanojen merkitystä on syytä tutkia kyseisen sääntelyn tavoitteiden valossa, jos teksti kokonaisuudessaan luettuna pysyy kaksiselitteisenä (ks. vastaavasti asia 803/79, Roudolff, tuomio 19.6.1980, Kok., s. 2015, 7 kohta).
Koska käsitteen ”varasto” käytössä on tiettyä kaksiselitteisyyttä, sitä on näin ollen tulkittava asetuksen N:o 60/2004 tavoitteeseen nähden, jona voi ylijäämien poistamisen osalta olla vain liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdassa mainitun tavoitteen kanssa sopusoinnussa oleva tavoite.
Kyseisen liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdasta on todettava, että yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-179/00, Weidacher, 15.1.2002 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-501) lausunut Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan (jäljempänä vuoden 1995 uudet jäsenvaltiot) velvollisuudesta niiden liittyessä Euroopan unioniin vuonna 1995 (jäljempänä vuoden 1995 liittyminen) poistaa omalla kustannuksellaan sellaisten maataloustuotteiden varastot, jotka olivat vapaassa vaihdannassa niiden alueella ja jotka määrältään ylittävät sen, minkä voitiin katsoa edustavan sellaista tavanomaista tasausvarastoa, jota tarkoitetaan Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan (
EYVL 1994, C 241, s. 9
), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä vuoden 1994 liittymissopimus), 145 artiklan 2 kohdassa, joka on sanamuodoltaan erittäin lähellä liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdan sanamuotoa. Yhteisöjen tuomioistuin totesi vuoden 1994 liittymisasiakirjan laatijoiden pitäneen sitä, että vuoden 1995 uusissa jäsenvaltioissa oli 1.1.1995 epätavallisen suuria varastoja maataloustuotteiden yhteisen markkinajärjestelyn alaisia tuotteita, tämän järjestelyn asianmukaiselle toiminnalle häiriöitä aiheuttavana tekijänä etenkin siitä syystä, että se vaikutti hinnanmuodostukseen (tuomion 20 ja 21 kohta).
Tästä seuraa, että liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdan tavoitteena on muun muassa sokerin osalta välttää sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä määrättyjen mekanismien asianmukaisen toiminnan häiriintyminen ja etenkin sellainen häiriintyminen, joka vaikuttaisi hinnanmuodostukseen ja johtuisi siitä, että uusiin jäsenvaltioihin kertyisi epätavallisia määriä sokeria ennen niiden liittymistä Euroopan unioniin.
On siis tutkittava, onko – kuten komissio väittää – kotitalouksien suurten varastojen kertyminen uusissa jäsenvaltioissa ennen niiden liittymistä mahdollinen aihe sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn mekanismien häiriintymiselle.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että sokerialan yhteinen markkinajärjestely perustuu pääasiallisesti – kuten edellä 1–6 kohdassa esitetystä ilmenee – kullekin jäsenvaltiolle jaettuihin kiintiöihin, jotka sen on puolestaan jaettava alueellaan olevien tuottajien kesken.
Nämä kiintiöt lasketaan etenkin suhteessa ennakoituun sisäiseen kysyntään, joka on luku, joka saadaan lisäämällä kunkin jäsenvaltion odotettava kulutus suhteessa historiallisiin tietoihin. Epätavallisen suurten kotitalouksien varastojen olemassaolo yhdessä tai useammassa näistä valtioista aiheuttaisi huomattavan yhteensopimattomuuden näiden kiintiöiden ja lopulta kulutetun määrän välillä. Näiden jäsenvaltioiden kotitaloudet korvaisivat näet kulutuksessaan varastoon pannut määrät määrillä, jotka ne muuten ostaisivat yhteisön markkinahintaan ja jotka kuuluisivat niihin määriin, joiden tuottamisen komissio on hyväksynyt A- ja B-kiintiöiden muodossa ja joiden hinta on taattu sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä.
Ainoa keino taata interventiohinta näille määrille, joita ei ole ostettu markkinoilta, olisi käynnistää yhteisön interventiomekanismit ostamalla kyseiset määrät taattuun hintaan tai viemällä ne vientitukimekanismien avulla.
Taattuun hintaan ostamisesta on todettava, että asetuksen N:o 1260/2001 7 artiklan 1 kohdan mukaan kunkin sokeria tuottavan jäsenvaltion nimeämän interventioelimen on saman artiklan 5 kohdan mukaisesti määritettäviä edellytyksiä noudattaen ostettava sille tarjottu yhteisössä korjatusta sokerijuurikkaasta tai -ruo’osta valmistettu, kiintiöjärjestelmässä tuotettu valkoinen sokeri ja raakasokeri koko markkinointivuoden ajan, jos tarjouksen tekijän ja mainitun elimen välillä on tehty ennakolta kyseisen sokerin varastointisopimus.
Asetuksen N:o 1260/2001 36 perustelukappaleessa muistutetaan, että tämän asetuksen soveltamisesta johtuvista velvoitteista jäsenvaltioille aiheutuvista menoista vastaa yhteisö yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 17.5.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1258/1999 (
EYVL L 160, s. 103
), jota sovellettiin yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 21.6.2005 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1290/2005 (
EUVL L 209, s. 1
) 1.1.2007 tapahtuneeseen voimaantuloon asti ja näin ollen tämän asian tosiseikkoihin, 2 artiklan mukaisesti. Kyseisen säännöksen mukaan yhteisön sääntöjen mukaisesti maatalousmarkkinoiden yhteisen markkinajärjestelyn osana maatalousmarkkinoiden tasapainottamiseksi tehtävät interventiot rahoitetaan Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosastosta. Siitä, että interventioelimet ostavat sokerimääriä, aiheutuu varmaa haittaa yhteisön talousarviolle.
Sovellettavien tukien avulla tapahtuvasta viennistä voidaan asetuksen N:o 1260/2001 15 artiklan 1 kohdan a ja b alakohtaa lukemalla päätellä, että kuten edellä 6 kohdassa on todettu, kuluvan markkinointivuoden lukuun tuotetun A- ja B-sokerin ennakoitavan määrän ja sen sokerin ennakoitavan määrän välinen erotus, joka on myyty yhteisön sisäiseen kulutukseen kyseisenä markkinointivuotena, on periaatteessa vietävä ennen kyseisen markkinointivuoden päättymistä.
Tästä seuraa, että se sokerimäärä, joka on tuotettu A- ja B-kiintiöissä ja jota ei ole myyty siitä syystä, että uusissa jäsenvaltioissa on ollut ylijäämiä, on lähtökohtaisesti vietävä yhteisön ulkopuolelle. Tällaista vientiä harjoittaville yrityksille voidaan myöntää asetuksen N:o 1260/2001 27–30 artiklassa tarkoitettuja vientitukia, jotka tuottajien on saman asetuksen 15 ja 16 artiklan nojalla maksettava. Kyseisten tuottajien on näet maksettava viennistä aiheutuvat tappiot tuotantomaksuina asetuksen N:o 1260/2001 15 artiklan 3–5 kohdan mukaisesti, ja jos tuotantomaksut eivät ole tässä suhteessa riittäviä, lisämaksuina kyseisen asetuksen 16 artiklan mukaisesti.
Tuottajille näin aiheutuva taloudellinen vahinko on lisäksi vastoin erästä sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn tavoitetta, sillä asetuksen N:o 1260/2001 toisen perustelukappaleen mukaan sokerimarkkinoita vakauttavilla toimenpiteillä pyritään erityisesti yhteisön sokerijuurikkaan- ja sokeriruo’ontuottajien työllisyyteen ja elintasoon liittyvien takeiden säilyttämiseen, ja sen mukaan interventiohinta on vahvistettava sellaiselle tasolle, jolla taataan heille kohtuulliset tulot ja otetaan huomioon kuluttajien edut.
Edellä lausutusta seuraa, että menettelyllä, jossa uusien jäsenvaltioiden liityttyä Euroopan unioniin jäsenvaltioissa olevat ylijäämät olisi korvattu niillä määrillä, jotka kotitaloudet olivat ostaneet yhteisön markkinoilta, olisi ollut haitallisia vaikutuksia sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn vakauteen ja rahoitukseen, ja se häiritsisi sitä merkittävästi.
Tällaisen häiriön vakavuutta ei pidä aliarvioida. Jos näet kotitalouksien varasto pitäisi sulkea asetuksessa N:o 60/2004 tarkoitetun käsitteen ”varasto” ulkopuolelle, niiden uusien jäsenvaltioiden kansalaisten, joissa sokerin hinta on selvästi yhteisön hintaa alhaisempi, kannattaisi kerätä mahdollisimman suuret varastot viivyttääkseen sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn hintatason soveltamista asuinvaltiossaan. Siinä määrin kuin sokerin hinta kaikissa uusissa jäsenvaltioissa oli alhaisempi tai hyvin paljon alhaisempi kuin yhteisön hinta, Viron tasavallan ehdottamalla tulkinnalla päädyttäisiin luomaan sopivat olosuhteet merkittävien kotitalouksien varastojen kertymiseen, mistä aiheutuisi se, että sokerin kulutus näissä valtioissa heikkenisi erittäin merkittävästi ja voisi tietyissä tapauksissa lakata kokonaan ajanjaksona, joka välittömästi seurasi näiden viimeksi mainittujen liittymistä Euroopan unioniin.
Tästä on todettava, että sallittujen kiintiöiden ja liittymisen jälkeisen yhteisön kulutuksen välistä eroa ei voida välttää rajoittamalla yhteisön tuottajille myönnettyjä kiintiöitä sen huomioon ottamiseksi, että jäsenvaltioissa, joissa oli kertynyt suuria kotitalouksien varastoja tai joissa niitä mahdollisesti kertyisi, odotettavissa oleva epänormaalin alhainen kulutus voitaisiin ottaa huomioon.
Asetuksen N:o 1260/2001 mukaisessa logiikassa tuotantokiintiöt on nimittäin määritetty kyseisen asetuksen 11 artiklan 2 kohdan perusteella yhden ainoan kerran kyseisen asetuksen koko soveltamiskaudeksi, ja näin on menetelty tämän asetuksen antamispäivänä, toisin sanoen ennen liittymistä. Näin ollen ainoa keino yhteisön tuotannon yhteensovittamiseksi ennakoitavissa olevaan kysyntään sen jälkeen, kun vanhoille jäsenvaltioille oli jo myönnetty kiintiöt, oli se, että uusille jäsenvaltioille myönnettiin kiintiöt, jotka olivat pienemmät kuin ne kiintiöt, jotka niille olisi myönnetty, jos liittymistä välittömästi seuranneen ajanjakson kulutusta näissä valtioissa olisi voitu pitää normaalina suhteessa edeltäneisiin markkinointivuosiin.
Uusille jäsenvaltioille myönnetyt tuotantokiintiöt on vahvistettu liittymisasiakirjan liitteessä II olevan 32 kohdan c ja d alakohdassa eli näin ollen ajankohtana, jona ei vielä ollut mahdollista tietää uusissa jäsenvaltioissa kertyneiden kotitalouksien varastojen kokoa, sillä niitä saattoi kertyä näiden valtioiden Euroopan unioniin liittymiseen saakka.
Menettelyllä, jossa yhteisön kiintiöt laskettaisiin suhteessa epätavallisen alhaiseen kysyntään, vain viivytettäisiin sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn täyttä soveltamista uusissa jäsenvaltioissa niiden tuottajien vahingoksi, joiden työllisyys ja elintaso sokerialan yhteisellä markkinajärjestelyllä asetuksen N:o 1260/2001 toisen perustelukappaleen selvän sanamuodon mukaan pyritään takaamaan. Liittymisasiakirja perustuu 2 ja 10 artiklansa mukaan sille periaatteelle, että yhteisön oikeuden säännöksiä ja määräyksiä sovelletaan välittömästi ja täysimääräisesti uusiin jäsenvaltioihin, ja poikkeukset ovat sallittuja vain, jos niistä on siirtymämääräyksissä nimenomaisesti määrätty (ks. analogisesti asia 258/81, Metallurgiki Halyps v. komissio, tuomio 9.12.1982, Kok., s. 4261, 8 kohta ja asia C-233/97, KappAhl, tuomio 3.12.1998, Kok., s. I-8069, 15 kohta).
Lopuksi on ohimennen korostettava, että niissä englanninkielisissä asiakirjoissa, jotka Viron tasavalta lähetti komissiolle riitautetun asetuksen antamista edeltäneen ajanjakson aikana, Viron tasavalta itse viittasi useaan otteeseen kotitalouksien varastoihin ”varastoina”.
On siis pääteltävä, että asetuksessa N:o 60/2004 ja liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdassa tarkoitettua käsitettä ”varasto” ei Viron tasavallan väitteistä huolimatta ole tulkittava siten, että kotitalouksien varastot kuuluisivat lähtökohtaisesti sen ulkopuolelle.
Yksikään Viron tasavallan lausumista ei vaikuta tähän päätelmään.
Ensinnäkin väitteestä, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuin olisi tulkinnut samalle oikeudelliselle alalle kuuluvissa eri säännöksissä olevaa käsitettä samalla tavalla ja jonka mukaan sokerialan yhteiseen markkinajärjestelyyn liittyvien asetusten nojalla ei voida katsoa, että kotitalouksien varastot kuuluvat varastoihin, on todettava, että – ilman että oli tarpeen tarkastella, käytetäänkö sanaa ”varasto” kyseisissä asetuksissa aina taloudellisten toimijoiden keräämistä varastoista – jonkin jossakin säännöksessä olevan sanan tulkitsemisella sen mukaisesti, miten sitä on käytetty muissa samalle oikeudelliselle alalle kuuluvissa säännöksissä, ei voida päätyä antamaan sille merkitystä, joka ei vastaa sen säännöksen tavoitetta, jossa se esiintyy, sillä muutoin vesitettäisiin osa sen tehokkaasta oikeusvaikutuksesta.
Yhteisöjen tuomioistuimet eivät myöskään ole koskaan ratkaisseet kysymystä siitä, sovelletaanko käsitettä ”varasto”, sellaisena kuin sitä tarkoitetaan sokerialan yhteiseen markkinajärjestelyyn liittyvissä eri asetuksissa, vain taloudellisten toimijoiden keräämiin varastoihin.
Lopuksi on todettava, ettei Viron tasavallan esittämä näkemys saa tukea sen mainitsemista säännöksistä.
Ensimmäisessä mainituista säännöksistä, eli asetuksen N:o 1998/78 1 artiklan 2 kohdassa, säädetään seuraavaa:
”2.   Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
a)
’tomusokerin, palasokerin tai kandisokerin valmistajalla’ sitä,
—
joka tuottaa käsittelemättömästä sokerista yksinomaan yhteisen tullitariffin nimikkeisiin 17.01 ja 17.02 kuuluvia sokereita, joilla on käyttöön otetusta sokerista poikkeavia aineellisia ominaisuuksia,
—
jonka hyväksytyissä varastoissa jokaisen kuukauden lopussa todettujen varastojen keskiarvo on vähintään 200 tonnia sokerin markkinointivuoden aikana;
b)
’erikoistuneena kauppiaana’ sitä,
—
jonka toiminnan olennainen osa on sokerin tukkukauppa ja joka ostaa sokerin markkinointivuotta kohti vähintään 10000 tonnia yhteisön sokeria tai etuuskohtelun alaista sokeria tai molemmista koostuvan vastaavan määrän ja myy sen edelleen sellaisenaan,
—
joka ei harjoita sokerin vähittäiskauppaa,
—
jonka hyväksytyissä varastoissa jokaisen kuukauden lopussa todettujen varastojen keskiarvo on vähintään 500 tonnia sokerin markkinointivuoden aikana.”
Ei ole mahdollista katsoa, että käsite ”varastot” rajoitettaisiin tuossa säännöksessä koskemaan vain taloudellisten toimijoiden keräämiä varastoja. Koska asetuksessa N:o 1998/78 säädetään muun muassa tiettyjen henkilöiden varastointikustannusten korvaamiseen liittyvästä järjestelmästä, on ymmärrettävää, että siinä määritellään, keitä ovat ne henkilöt, jotka kuuluvat kyseisen korvausjärjestelmän piiriin. Siitä ei kuitenkaan ilmene, että yksinomaan näin määritellyt henkilöt voivat pitää hallussaan varastoja.
Toisessa Viron tasavallan mainitsemassa säännöksessä, nimittäin asetuksen N:o 189/77 1 artiklassa, säädetään seuraavaa:
”1.   Vähimmäisvarasto:
—
on ylläpidettävä jatkuvasti jokaisen kyseisen kuukauden aikana,
—
voi sisältää asetuksen (ETY) N:o 3330/74 31 artiklan mukaisesti siirrettyä sokeria niin kauan kuin tämän sokerin varastointikustannuksia ei korvata – –
2.   Asetuksen (ETY) N:o 1488/76 1 artiklan a alakohdan tarkoittama sokerintuotanto sekä 1 kohdassa tarkoitettu vähimmäisvarasto vahvistetaan asetuksen (ETY) N:o 700/73 1 artiklan mukaisesti.”
Ei ole mahdollista katsoa, että ”varaston” käsite rajoitetaan tuossa säännöksessä vain taloudellisille toimijoille kertyneisiin varastoihin. Asetuksessa N:o 189/77 viitataan lisäksi sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä 19.12.1974 annettuun neuvoston asetukseen (ETY) N:o 3330/74 (
EYVL L 359, s. 1
), jossa säädetään, että sokerintuottajilla, mutta ei kaikilla toimijoilla, oli velvollisuus pitää vähimmäisvarastoa, joka oli suhteessa muun muassa niiden tuotantokiintiöihin. Viron tasavalta ei selitä, miksi siitä seikasta, että tietyn tuotteen tuottajat velvoitetaan yhteisön oikeussäännöllä pitämään varastoja, seuraisi, että vain nämä toimijat voivat näin tehdä.
Viron tasavallan kolmanneksi ja neljänneksi mainitsemissa säännöksissä, eli asetuksen N:o 2038/1999 8 ja 12 artiklassa, säädetään seuraavaa:
”8 artikla
1.   Tässä artiklassa säädetyin edellytyksin perustetaan varastointikustannusten tasausjärjestelmä, joka käsittää kiinteän korvauksen ja sen rahoituksen erityisen maksun avulla.
2.   Jäsenvaltioiden on korvattava yhteisössä korjatusta juurikkaasta ja ruo’osta tuotetun
—
valkoisen sokerin,
—
raakasokerin,
—
ennen sokerin jähmettämistä saatujen siirappien,
—
jähmeää sokeria liuottamalla saatujen siirappien
varastointikustannukset kiinteämääräisesti.
Jäsenvaltioiden on perittävä maksu kultakin sokerinvalmistajalta tapauksen mukaan:
—
tuotetun sokerin painoyksikköä kohti,
—
ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettujen ennen sokerin jähmettämistä tuotettujen ja sellaisenaan myytyjen siirappien painoyksikköä kohti.
Korvausmäärä on sama kaikkialla yhteisössä. Tätä yhdenmukaisuussääntöä on sovellettava myös maksuun.
3.   Edellä olevaa 2 kohtaa ei sovelleta CN-koodin 1701 maku- tai väriainetta sisältäviin sokereihin eikä CN-koodin 21069059 lisättyä maku- tai väriainetta sisältäviin siirappeihin.
4.   Neuvosto määräenemmistöllä komission ehdotuksesta:
a)
antaa tämän artiklan soveltamista koskevat yleiset säännöt;
b)
vahvistaa korvausmäärän samanaikaisesti, kun johdetut interventiohinnat vahvistetaan.
5.   Maksun määrä vahvistetaan vuosittain 48 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen. Muut yksityiskohtaiset säännöt tämän artiklan soveltamisesta annetaan samaa menettelyä noudattaen.
– –
12 artikla
1.   Tavanomaisen hankinnan varmistamiseksi koko yhteisössä tai jollain sen alueella säädetään pysyvästä velvollisuudesta pitää yhteisön Euroopassa sijaitsevalla alueella vähimmäisvarastoa:
a)
yhteisössä tuotetusta juurikassokerista;
b)
Ranskan merentakaisissa departementeissa tuotetusta ruokosokerista ja 40 artiklassa tarkoitetusta etuuskohtelun alaisesta sokerista.
Ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitetun sokerin vähimmäisvaraston on vastattava määrättynä päivänä kunkin sokeriyrityksen A-kiintiön prosenttiosuutta tai sen A-sokerin tuotannon prosenttiosuutta, jos tuotanto on pienempi kuin sen A-kiintiö.
Vahvistettua prosenttiosuutta voidaan alentaa.
Ensimmäisen alakohdan b alakohdassa tarkoitetun sokerin vähimmäisvaraston on vastattava yrityksen määritettynä ajanjaksona puhdistaman kyseisen sokerimäärän prosenttiosuutta.
2.   Neuvosto antaa määräenemmistöllä komission ehdotuksesta yleiset säännöt tämän artiklan soveltamisesta ja erityisesti 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetun päivän sekä prosenttiosuuden ja 1 kohdan neljännessä alakohdassa tarkoitetun prosenttiosuuden ja ajanjakson.
Samaa menettelyä noudattaen voidaan säätää vähimmäisvaraston pitämisvelvoitetta vastaavasta, 1 artiklan 1 kohdan f ja h alakohdassa tarkoitettuja tuotteita koskevasta velvoitteesta.
3.   Yksityiskohtaiset säännöt tämän artiklan soveltamisesta ja erityisesti 1 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitetusta prosenttiosuuden alentamisesta annetaan 48 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen.”
Nämä säännökset koskevat näin sokerintuottajien eivätkä kaikkien alan toimijoiden velvollisuutta pitää vähimmäisvarastoa, joka on muun muassa suhteessa tuottajien tuotantokiintiöihin ja todellisuudessa jalostettuihin määriin. Kuten edellä 144 kohdassa on huomautettu, Viron tasavalta ei selitä, miksi siitä seikasta, että tietyn tuotteen tuottajat velvoitetaan yhteisön oikeussäännöllä pitämään varastoja, seuraisi, että vain nämä toimijat voivat näin tehdä.
Viron tasavallan viidenneksi mainitsemassa säännöksessä, eli asetuksen N:o 1260/2001 liitteessä III olevan IX kohdan 1 alakohdassa, säädetään seuraavaa:
”Sopimuksessa on määrättävä lisähinnan maksamisesta myyjälle, kun
a)
sokerijuurikkaan hinta nousee siirryttäessä sokerin markkinointivuodesta toiseen,
b)
sokerijuurikkaan hinnan noususta johtuva interventiohintojen nousu ei koske siirtymän aikana olemassa olevia varastoja.
– –”
Tuossa säännöksessä ei nimenomaisesti eikä hiljaisesti määritellä käsitettä ”varastot” eikä rajoiteta sen mahdollista käyttöä vain toimijoiden pitämiin varastoihin.
Viron tasavallan kuudenneksi mainitsemassa säännöksessä, eli asetuksen N:o 1260/2001 10 artiklan 4 kohdassa, säädetään seuraavaa:
”Edellä olevan 3 kohdan soveltamiseksi on ennen 1 päivää lokakuuta vahvistettava kunkin markkinointivuoden osalta kiintiöiden taattu määrä tuotanto-, tuonti-, kulutus-, varastointi-, siirto- ja vientiennusteiden perusteella sekä 15 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukainen itserahoitusjärjestelmän ennakoitu keskimääräinen tappio. Jos ennusteissa ilmenee, että vientimäärä on kyseisen markkinointivuoden osalta suurempi kuin sopimuksessa määrätty enimmäismäärä, takuunalainen määrä vähennetään erotuksesta 42 artiklan 2 kohdassa säädettyä menettelyä noudattaen. Erotus jaetaan sokerin, isoglukoosin ja inuliinisiirapin kesken sen mukaan, kuinka monta prosenttia kunkin tuotteen A-kiintiön ja B-kiintiön summa on yhteisössä. Sen jälkeen se jaetaan jäsenvaltioittain ja tuotteittain soveltaen siihen seuraavan taulukon mukaista vastaavaa jakokerrointa – –”
On syytä todeta, ettei tuossakaan säännöksessä nimenomaisesti eikä hiljaisesti määritellä käsitettä ”varastot” eikä rajoiteta sen mahdollista käyttöä vain toimijoiden pitämiin varastoihin.
Lopuksi Viron tasavalta ei selitä, millä tavoin komission 16.2.2006 päivätyn työskentelyasiakirjan, jonka otsikko on ”Forecast balance sheet 2006/2007 of the Sugar Management Committee”, 7 kohdan, jossa – vaikka sana ”varasto” siinä mainitaankin – mainitaan vain yksi luku, pitäisi tukea sen väitettä.
Toiseksi Viron tasavallan väite, jonka mukaan asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohta sisältää samassa kohdassa sanat ”kulutus” ja ”varastot” ja jonka mukaan ei ole todennäköistä, että komissio olisi käyttänyt näitä kahta sanaa, jos ensin mainittu sisältyisi toiseksi mainittuun, on virheellinen.
Aluksi on nimittäin todettava, että asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdassa, jossa pyritään määrittelemään ”tavanomaisesta poikkeavat varastot”, säädetään, että komission on otettava huomioon muun muassa sokerin ja isoglukoosin tuotanto, kulutus ja varastot. Tästä säännöksestä siis ilmenee, että varastojen määrä on sellainen seikka, joka on otettava huomioon määritettäessä sitä, onko tavanomaisesta poikkeavia varastoja olemassa, joten käsite ”varasto” on siis samalla sekä osa määritettävää käsitettä että itse määritelmää. Siitä riippumatta, voiko tämä olla osoituksena epätarkasta lainsäädäntötekniikasta, tämä osoittaa, että käsitteen ”kulutus” esiintyminen samalla sekä määriteltävässä käsitteessä että käsitteen ”varasto” määritelmässä, olisi mahdollista asetuksen N:o 60/2004 systematiikassa.
Joka tapauksessa käsitteen ”kulutus” käyttö tuossa säännöksessä on ymmärrettävä makrotaloudellisessa merkityksessä, koska asetuksella N:o 60/2004 pyritään välttämään koko sokerialan markkinajärjestelyn häiriöt.
Kun määrät, joita on pidettävä kulutettuina, erotetaan makrotaloudelliselta kannalta katsoen näistä määristä, joita on asetuksen N:o 60/2004 mukaan pidettävä varastoituina, olennainen kysymys on se, käytetäänkö ostettu sokeri siten, että ostajan pitää hankkia lisää sokeria kattaakseen mahdolliset tulevat tarpeet. Jos sokeria ostetaan niin paljon, että sen tulevat tarpeet tullaan kattamaan tuolloin ostetulla sokerilla, näin ostetuilla määrillä on sama vaikutus tulevaan kulutukseen kuin toimijoiden pitämillä varastoilla, ja ne on siis samaistettava niihin.
Edellä esitetty huomioon ottaen ensimmäisen osan ensimmäinen alaosa on hylättävä.
2. Asetuksen N:o 60/2004 systemaattinen tarkastelu
a) Asianosaisten lausumat
Viron hallitus väittää, että asetuksen N:o 60/2004 systemaattinen tarkastelu vahvistaa näkemyksen, jonka mukaan kotitalouksien varastoja ei voida ottaa huomioon sen ylijäämää laskettaessa. Kyseisen asetuksen viidennessä, kuudennessa ja kahdeksannessa perustelukappaleessa, kuten riitautetun asetuksen ensimmäisessä perustelukappaleessakin, viitataan yksinomaan tarpeeseen estää keinottelu, joka minkä tahansa markkinahäiriön tavoin johtuu välttämättä varastoidun, ei kotitalouksien hallussa olevan sokerin jälleenmyynnistä. Tämä on syy siihen, että liittymisen jälkeen sokerin hinta Virossa oli noussut 0,35 eurosta noin 1,10 euroon kilolta, minkä jälkeen se oli pysynyt vakaana, kun taas keinottelutapauksessa se olisi vaihdellut.
Viron tasavalta korostaa, että asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 2 kohdassa säädetään, että koko ylijäämä on poistettava markkinoilta jonkin siinä säädetyn tavan mukaisesti. Kotitaloudet eivät voi ottaa käyttöön yhtäkään näistä tavoista poistaakseen varastonsa, jotka sitä paitsi on jo poistettu markkinoilta. Kotitalouksien varastojen poistamisvelvollisuutta ei voida näin noudattaa maksamalla asetuksen N:o 60/2004 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu summa. Tämä maksu voi olla seuraamus tai korvaus, mutta se ei mahdollista sokerin poistamista tai markkinahäiriöiden välttämistä. Samoin kyseistä säännöstä sovelletaan yksinomaan, jos toimijat eivät ole voineet noudattaa poistamisvelvollisuutta, ja riitautetun asetuksen 1 artiklassa vaaditaan nimenomaisesti, että ylijäämät poistetaan asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 2 kohdan mukaisesti, mikä estää tämän velvollisuuden noudattamisen siten, että kyseinen summa maksettaisiin.
Lisäksi asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 3 kohta, joka kantajan mukaan sisältää mekanismin, jonka avulla kyseisen asetuksen 6 artiklan 2 kohdassa säädetyn velvollisuuden noudattaminen on mahdollista, osoittaa, ettei viimeksi mainitussa säädetä kotitalouksien varastojen sisällyttämisestä ylijäämiin, sillä kyseisessä 6 artiklan 3 kohdassa asetetaan uusille jäsenvaltioille velvollisuus ottaa käyttöön ylijäämämäärien tunnistusjärjestelmä yksinomaan taloudellisia toimijoita koskevan poistamisvelvollisuuden noudattamiseksi. Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa asetetaan uusille jäsenvaltioille velvollisuus yksinomaan velvoittaa toimijat poistamaan markkinoilta se sokerin tai isoglukoosin määrä, joka vastaa niiden henkilökohtaisia ylijäämämääriä.
Viron tasavalta toteaa lopuksi, että olisi väärin katsoa, että olemassa olisi liittymisasiakirjaan tai asetukseen N:o 60/2004 perustuva velvollisuus estää kotitalouksia ostamasta sokerimääriä. Tämä ei näet ilmene niiden säännöksistä, ja koska liittymisasiakirja ja asetus N:o 60/2004 tämän lisäksi tulivat voimaan 1.5.2004, niillä ei voida asettaa uusille jäsenvaltioille velvollisuuksia ennen niiden liittymistä Euroopan unioniin.
Komissio kiistää Viron tasavallan lausumat.
b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on syytä muistuttaa, että se ylijäämien poistamisperiaate, joka asetuksella N:o 60/2004 on tarkoitus ottaa käyttöön, on vahvistettu liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdassa, jonka tavoitteena on muun muassa välttää sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä määrättyjen mekanismien asianmukaisen toiminnan häiriintyminen ja etenkin sellainen häiriintyminen, joka vaikuttaisi hinnanmuodostukseen ja johtuisi siitä, että uusiin jäsenvaltioihin kasautuisi ennen niiden liittymistä epätavallisia määriä sokeria (ks. edellä 119 kohta).
Näin ollen on katsottava, että toisin kuin Viron tasavalta väittää, asetuksella N:o 60/2004 ei pyritä yksin kauppaan liittyvän keinottelun torjumiseen, vaan sillä pyritään myös estämään häiriöt sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä säädetyissä mekanismeissa ja korjaamaan sellaiset mahdolliset haitalliset vaikutukset tämän markkinajärjestelyn vakaudelle, jotka ovat aiheutuneet siitä, että uusiin jäsenvaltioihin on ennen niiden liittymistä kasautunut epätavallisia määriä sokeria.
Kuten edellä 121–129 kohdassa on todettu, kotitalouksien varastojen olemassaolo uhkaa vakavasti saada aikaan sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn häiriintymisen.
Lisäksi – kuten komissio toteaa – asetuksen N:o 60/2004 7 perustelukappaleessa selvitetään selkeästi, että tavoitteena on poistaa markkinoilta tavanomaisen siirtovaraston ylittävät varastojen määrät uusien jäsenvaltioiden kustannuksella. Lisäksi kyseisen asetuksen 8 perustelukappaleessa täsmennetään, että ylijäämävarastojen kasautumisen estäminen on niin yhteisön kuin uusien jäsenvaltioidenkin edun mukaista, ja joka tapauksessa olisi pystyttävä tunnistamaan laajamittaiseen, keinottelutarkoituksessa käytävään kauppaan osallistuvat toimijat tai yksityishenkilöt. Kuten komissio aivan oikein toteaa, tämä vahvistaa sen, että asetuksella N:o 60/2004 ei pyritä yksinomaan vain kauppaan liittyvän keinottelun estämiseen, vaan sillä pyritään yleisemmin varmistamaan uusissa jäsenvaltioissa todettujen sokerin ylijäämien poistaminen.
Lopuksi on väärin väittää, että Viron sokerimarkkinoiden liittymisen jälkeinen tarkastelu osoittaisi, ettei häiriön vaaraa ole. Se että liittymisen jälkeen sokerin hinta noilla markkinoilla oli noussut 0,35 eurosta noin 1,10 euroon kilolta ja että sen jälkeen se oli pysynyt vakaana, on vain johdonmukainen seuraus sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn soveltamisesta Virossa. Kyseisessä yhteisessä markkinajärjestelyssä vahvistetaan sokerin vähimmäishinta, jonka alle minkään toimijan ei kannata myydä sokeria, joka on tuotettu sille myönnetyn kiintiön puitteissa, ja jonka alle se ei voi myydä kiintiön ulkopuolella tuotettua sokeria, sillä kyseisellä toimijalla on velvollisuus viedä tämä sokeri ilman yhteisön vientitukea. Näin ollen on täysin selitettävissä, että sokerin hinta Virossa nousi liittymisen jälkeen ja että se tämän jälkeen pysyi vakaana, eikä tästä voida päätellä, ettei markkinoiden häiriintymisen riskiä olisi ollut.
Kotitalouksien epätavallisten varastojen olemassaolosta mahdollisesti aiheutuva sokerimarkkinoiden häiriintyminen ei ole sidoksissa siihen, että sokeri myydään sokerialan markkinajärjestelyllä taattua hintaa alhaisemmalla hinnalla, vaan – kuten edellä 121–129 kohdassa on korostettu – se on sidoksissa kulutuksen mahdolliseen vähentymiseen niissä jäsenvaltioissa, joissa tällaisia varastoja on kasautunut, mikä aiheuttaisi sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn puitteissa myönnettyjen kiintiöiden ja yhteisön kulutuksen välisen eron tuottajien ja mahdollisesti yhteisön talousarvion vahingoksi.
Toiseksi on tärkeää todeta, että ne päätelmät, jotka Viron tasavalta on tehnyt siitä, että kotitalouksien varastot on mahdotonta poistaa asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen tapojen mukaisesti, perustuvat kyseisen asetuksen väärään tulkintaan.
Viron tasavallan väite perustuu näet pääasiallisesti olettamaan, jonka mukaan asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan mukaan uuden jäsenvaltion on omalla kustannuksellaan ja kyseisessä artiklassa säädettyjen tapojen mukaisesti poistettava siellä olevat, komission toteamat ylijäämät. Tällöin edellytetään, että ylijäämäisenä pidettävä sokeri on sama kuin poistettava sokeri.
Tällainen olettama on väärä.
Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 2 kohdassa näet säädetään, että asianomaisen uuden jäsenvaltion on varmistettava, että komission vahvistamaa ylijäämää vastaava sokeri- tai isoglukoosimäärä poistetaan markkinoilta ilman yhteisön toimenpiteitä. Kyseisen jäsenvaltion ei siis tarvitse poistaa 1.5.2004 ylijäämäiseksi katsottua sokeria vaan komission ylijäämäisenä pitämä määrä sokeria, vaikka se olisi ostettu tai tuotettu tämän ajankohdan jälkeen.
Tämän tulkinnan vahvistaa se, että komission on asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan, sellaisena kuin se on ennen siihen asetuksella N:o 651/2005 tehtyjä muutoksia, perusteella määriteltävä ajankohtaan 31.10.2004 mennessä kunkin uuden jäsenvaltion osalta sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin ja fruktoosin määrät, jotka ylittävät 1.5.2004 tavanomaiseksi katsotun siirtovaraston ja jotka on poistettava markkinoilta uusien jäsenvaltioiden kustannuksella. Tämän saman säännöksen 2 kohdan mukaan asianomaisen uuden jäsenvaltion on varmistettava, että 1 kohdassa tarkoitettua ylijäämää vastaava sokeri- tai isoglukoosimäärä poistetaan ajankohtaan 30.4.2005 mennessä markkinoilta ilman yhteisön toimenpiteitä. Näitä kahta säännöstä yhdessä luettaessa ilmenee, että komission käytettävissä on kuuden kuukauden pituinen aika ajankohdasta 1.5.2004 lähtien tuolloin olemassa olleen ylijäämän määrittelemiseksi ja että asianomaisen jäsenvaltion käytettävissä on vielä kuuden kuukauden pituinen aika kyseistä ylijäämää vastaavan määrän poistamiseksi.
On siis täysin mahdollista, että asianomaisen jäsenvaltion alueella toukokuussa 2004 olleet ylijäämät on myyty ennen vuoden 2004 lokakuun loppua tai a fortiori ennen vuoden 2005 huhtikuun loppua.
Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään tosin, että 2 kohdan soveltamiseksi uuden jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten käytössä on 1.5.2004 oltava järjestelmä, jolla voidaan tunnistaa kaupankäynnin kohteena olevat tai tuotetut, sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin tai fruktoosin ylijäämämäärät asianomaisten tärkeimpien toimijoiden tasolla. Tämä ei kuitenkaan takaa sitä, etteivät kyseisten toimijoiden hallussa olevat ylijäämätavarat välttyisi viimeksi mainittujen tarkastuksilta ja ettei niitä vietäisi viimeksi mainittujen alueelta ja jopa asianomaisen jäsenvaltion alueelta. Lisäksi kyseinen säännös koskee vain pääasiallisia toimijoita jättäen näin luodun tunnistamisjärjestelmän ulkopuolelle vähemmän tärkeiden toimijoiden hallussa olevat ylijäämät. Näillä jäämillä on erikseen tarkasteltuina välttämättä vähäisempi painoarvo todetussa kokonaisylijäämässä, mutta yhdessä ne saattaisivat muodostaa vähäistä suuremman, jopa olennaisen osan kyseisestä ylijäämästä.
Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 3 kohdan toisen, kolmannen ja neljännen alakohdan mukaan uusi jäsenvaltio käyttää tätä järjestelmää velvoittaakseen asianomaiset toimijat poistamaan markkinoilta omalla kustannuksellaan määriteltyä ylijäämäänsä vastaava sokeri- tai isoglukoosimäärä, ja kyseisten toimijoiden on esitettävä tästä todisteet. Jos tällaisia todisteita ei esitetä, uuden jäsenvaltion on veloitettava viimeksi mainituilta kyseistä määrää vastaava summa, joka on laskettu suhteessa poistettavaan määrään. Tämä velvollisuus koskee kuitenkin vain pääasiallisia toimijoita.
Asetuksen N:o 60/2004 7 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan uusien jäsenvaltioiden on esitettävä komissiolle todisteet 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ylijäämän poistamisesta markkinoilta 6 artiklan 2 kohdan mukaisesti ja täsmennettävä kunkin menetelmän osalta markkinoilta poistettu määrä, ei viitata pääasiallisten toimijoiden 3 kohdan nojalla poistamiin määriin vaan määrään, joka tietysti sisältää nämä viimeksi mainitut mutta joka voi olla suurempi, toisin sanoen määrään, joka vastaa kyseisessä jäsenvaltiossa todetun ylijäämän määrää.
Tästä seuraa, että niillä uusilla jäsenvaltioilla oleva poistamisvelvollisuus, joissa komissio on todennut ylijäämiä, ei koske kasautunutta sokeriylijäämää 1.5.2004 vaan yksinkertaisesti sitä vastaavaa määrää.
Vaikka osa Viron tasavallan tai jonkin muun uuden jäsenvaltion osalta todetusta ylijäämästä on näin ollen varastoitu kotitalouksien varastoina ja vaikka näiden varastomäärien poistaminen – kuten Viron tasavalta väittää – ei ollut asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 2 kohdassa säädettyjen poistamistapojen mukaan mahdollista, kyseinen jäsenvaltio voisi vielä täyttää poistamisvelvollisuutensa hankkimalla kotitalouksien varastojen määrää vastaavan sokerimäärän poistaakseen sen kyseisten tapojen mukaisesti ja sitten esittää siitä todisteen komissiolle. Tämä määrä voitaisiin hankkia tarvittaessa yhteisön markkinahintaan kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevilta taloudellisilta toimijoilta tai muilta yhteisön toimijoilta. Asianomainen jäsenvaltio aiheuttaisi näin menetellessään yhteisön kysynnän kasvun, joka olisi yhtä suuri kuin sen kotitalouksien varastojen aiheuttama keinotekoinen vähentyminen, ja tasoittaisi niiden olemassaolosta aiheutuvan kielteisen vaikutuksen sokerialan markkinajärjestelyn vakaudelle.
Jos kyseinen jäsenvaltio ei onnistu täyttämään velvollisuuttaan poistaa komission toteama ylijäämä, sillä on asetuksen N:o 60/2004 7 artiklan 2 kohdan mukaan velvollisuus maksaa yhteisön talousarvioon poistamatta jääneen määrän perusteella laskettu täsmällinen summa.
Kuten komissio toteaa, tällä säännöksellä pannaan toimeen järjestelmä, jolla pyritään varmistamaan, että ne lisäkustannukset, joita tarvitaan vastattaessa poistamatta jääneiden ylijäämien olemassaolosta aiheutuviin sokerimarkkinoiden mahdollisiin häiriöihin, eivät tulisi yhteisön talousarvion tai tuottajien vaan asianomaisten jäsenvaltioiden vastattaviksi liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdan, jonka mukaan ylijäämät on poistettava kyseisten jäsenvaltioiden kustannuksella, mukaisesti, koska viimeksi mainitun määräyksen johdonmukainen seuraus on se, että kyseisten ylijäämien poistamatta jättämiseen liittyvien kulujen on niidenkin tultava niiden jäsenvaltioiden vastattaviksi, joiden olisi pitänyt ne poistaa.
Lopuksi on hylättävä Viron tasavallan väite, jonka mukaan kotitalouksien varastot on jo poistettu markkinoilta, koska ne on myyty kuluttajille. Asetuksessa N:o 60/2004 sallittuja poistamistapoja ovat yksinomaan sen 6 artiklan 2 kohdassa säädetyt tavat, kuten Viron tasavalta itsekin korostaa, eikä pelkkää kyseisessä jäsenvaltiossa tapahtuvaa myyntiä mainita näiden tapojen joukossa.
3. Aikaisemmissa liittymisissä sovittu ”varaston” käsite
a) Alustavia huomautuksia
Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisehdoista ja perustamissopimusten mukautuksista laaditun asiakirjan (EYVL 1985, L 302, s. 23; jäljempänä vuoden 1985 liittymisasiakirja) 86 ja 254 artiklassa määrätään näiden kahden valtion (jäljempänä vuoden 1986 uudet jäsenvaltiot) liittymisestä Euroopan yhteisöihin (jäljempänä vuoden 1986 liittyminen), että Espanjan ja Portugalin on omalla kustannuksellaan poistettava alueellaan 1.3.1986 vapaassa vaihdannassa olevat tuotevarastot, jotka määrältään ylittävät tavanomaisena pidettävän siirtovaraston. Vuoden 1994 liittymisasiakirjan 142 artiklan 2 kohta ja Saksan yhdistymisen johdosta toteutettavista siirtymätoimenpiteistä ja tarpeellisista mukautuksista maatalousalalla 4.12.1990 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3577/90 (
EYVL L 353, s. 23
) 7 artikla ovat sisällöltään mutatis mutandis samanlaisia niiden varastojen osalta, jotka olivat vuoden 1995 uusien jäsenvaltioiden alueella niiden vuonna 1995 liittyessä Euroopan unioniin ja entisen Saksan demokraattisen tasavallan alueella Saksojen yhdistyessä. Nämä neljä määräystä ja liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohta ovat samankaltaisia.
Niiden määräysten välillä, joilla ylijäämien poistamisen konkreettinen sisältö vahvistettiin yhtäältä vuosien 1986 ja 1995 liittymisissä sekä Saksan yhdistyessä ja toisaalta uusien jäsenvaltioiden liittyessä vuonna 2004, on kuitenkin merkittäviä eroavuuksia.
Espanjassa olevista maataloustuotteiden varastoista 20.12.1985 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3770/85 (
EYVL L 362, s. 18
) 3 artiklan 2 kohdassa säädetään, että tuotevarastona pidetään jokaista Espanjan kuningaskunnalle tai luonnolliselle henkilölle taikka oikeushenkilölle kuuluvaa tai niiden hallussa olevaa tuotemäärää, vähäisiä määriä lukuun ottamatta. Portugalissa olevista maataloustuotteiden varastoista 20.12.1985 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3771/85 (
EYVL L 362, s. 21
) 3 artiklan 2 kohta on Portugalin osalta mutatis mutandis samansisältöinen kuin asetuksen N:o 3770/85 3 artiklan 2 kohta. Näillä kahdella säännöksellä otetaan näin käyttöön vuoden 1986 liittymisessä määrättyä ”varaston” käsitettä koskeva vähimmäissääntö, joka suuntautuu varastoituun määrään eikä siihen, kenen hallussa se on.
Missään vuoden 1995 liittymiseen tai Saksan yhdistymiseen liittyvistä säännöksistä ei vahvisteta samanlaista sokeria koskevaa vähimmäissääntöä. Tällainen sääntö on kuitenkin Itävallan, Ruotsin ja Suomen liittymisen vuoksi sokerialalla toteutettavista siirtymätoimenpiteistä 21.12.1994 annetun komission asetuksen (EY) N:o 3300/94 (
EYVL L 341, s. 39
) 6 artiklassa ja entisen Saksan demokraattisen tasavallan alueella olevista maataloustuotteiden varastoista 27.9.1990 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2761/90 (
EYVL L 267, s. 1
) 2 artiklan ensimmäisessä kohdassa, ja tätä sääntöä tullaan tarkastelemaan jäljempänä.
Asetuksessa N:o 60/2004 ei sitä vastoin ole sellaista vähimmäissääntöä, jonka mukaan vähimmäismäärät voitaisiin nimenomaisesti jättää huomiotta.
Toinen merkittävä eroavuus niiden sokerin ylijäämien poistamisjärjestelmien välillä, jotka otettiin käyttöön yhtäältä vuosien 1986 ja 1995 liittymisissä sekä Saksan yhdistyessä ja toisaalta vuoden 2004 liittymisessä, liittyy ylijäämien poistamismenetelmään.
Vuoden 1986 liittymistä koskevien asetusten N:o 3770/85 ja N:o 3771/85 5 artiklan 1 kohdassa säädetään tiettyjä tuotteita koskevia erityisiä säännöksiä lukuun ottamatta, että tavanomaisena siirtovarastona pidetään sellaista toimintavarastoa, joka tarvitaan relevanttien markkinoiden tarpeisiin määritettävän ajanjakson aikana, ja että nämä tarpeet arvioidaan muun muassa kulutuksen, jalostuksen ja perinteisen viennin perusteella kullekin yhteiselle markkinajärjestelylle ominaiset arviointiperusteet ja tavoitteet huomioon ottaen.
Asetusten N:o 3370/85 ja N:o 3371/85 8 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan a alakohdan mukaan näiden asetusten soveltamista koskevissa yksityiskohtaisissa soveltamissäännöissä vahvistetaan muun muassa sellaisten vuoden 1985 liittymisasiakirjan 86 ja 254 artiklassa tarkoitettujen tuotteiden varastot, joiden määrät ylittävät tavanomaisen siirtovaraston. Tästä syystä Espanjassa ja Portugalissa 1.3.1986 olevia sokerialan tuotevarastoja koskevista yksityiskohtaisista soveltamissäännöistä 28.2.1986 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 579/86 (
EYVL L 57, s. 21
), jolla asetuksia N:o 3370/85 ja N:o 3371/85 sovelletaan sokerialalla, 2 artiklassa ei vahvisteta komission Espanjan kuningaskunnalle ja Portugalin tasavallalle myöntämiä ylijäämiä vaan näiden valtioiden tavanomainen siirtovarasto sinä päivänä, jona ne liittyivät yhteisöön. Viimeksi mainittujen valtioiden on tämän jälkeen asetuksen N:o 579/86 3 ja 4 artiklan perusteella laskettava ylijäämänsä. Tätä varten niiden on luetteloitava niiden alueella vuoden 1986 liittymisen ajankohtana vapaassa liikkeessä olevat varastot sellaisten toimijoiden antamien ilmoitusten perusteella, joiden hallussa on vähintään kolme tonnia sokeria tai isoglukoosia, ja nämä ilmoitukset on annettava ennen ajankohtaa 13.3.1986 toimivaltaisille viranomaisille. Kyseisten valtioiden on tämän jälkeen varmistettava, että luetteloidun määrän ja komission vahvistaman tavanomaisen siirtovaraston välinen erotus viedään ennen ajankohtaa 1.1.1998 yhteisön ulkopuolelle.
Koska yksinomaan kolme tonnia ylittävät määrät luetteloidaan, poistamisvelvollisuus koskee näin ollen käytännössä vain kaikkien asianomaisessa jäsenvaltiossa olevien yksittäisten yli kolmen tonnin varastojen ja komission vahvistaman tavanomaisen siirtovaraston välistä erotusta, kuten asetusten N:o 3370/85 ja N:o 3371/85 3 artiklan 2 kohdassa asetetussa vähimmäissäännössä määrätään.
Vuoden 1995 liittymistä koskevilla, asian kannalta merkityksellisillä säännöksillä käyttöön otettu järjestelmä on aineellisesti ottaen samanlainen kuin asetuksella N:o 579/86 käyttöön otettu järjestelmä. Vuoden 1995 liittymisen osalta asetuksen N:o 3300/94 5, 6 ja 7 artikla vastaavat mutatis mutandis asetuksen N:o 579/86 2, 3 ja 4 artiklaa. Asetuksen N:o 3300/94 6 ja 7 artiklalla pannaan toimeen vähimmäissääntö, joka vastaa asetuksen N:o 579/86 3 ja 4 artiklalla toimeenpantua sääntöä.
Saksan yhdistymistä koskevilla, asian kannalta merkityksellisillä säännöksillä käyttöön otetulla järjestelmällä on silläkin joitakin yhteneväisyyksiä asetuksella N:o 579/86 käyttöön otetun järjestelmän kanssa. On olemassa kuitenkin kaksi perustavanlaatuista eroa.
Ensinnäkin Saksan liittotasavallan on asetuksen N:o 2761/90 2 artiklan perusteella luetteloitava ja inventoitava tiettyjen tuotteiden – myös sokerin – entisen Saksan demokraattisen tasavallan alueella liittymispäivänä olevat yksityiset varastot vähäisiä määriä lukuun ottamatta. Mutta tämän saman säännöksen toisessa kohdassa säädetään, että edellistä kohtaa sovellettaessa Saksan liittotasavalta voi käyttää myös tilastollisia keinoja. Tätä mahdollisuutta ei tarjottu aikaisemmissa liittymisissä vuoden 1986 eikä vuoden 1995 uusille jäsenvaltioille.
Toiseksi asetuksella N:o 2761/90 ei asetettu Saksan liittotasavallalle velvollisuutta poistaa määriä, jotka oli luetteloitu tai laskettu tilastollisesti ja jotka ylittivät tavanomaisen siirtovaraston, mutta tästä velvollisuudesta säädetään asetuksen N:o 3577/90 7 artiklassa.
Joka tapauksessa kuvatut järjestelmät eroavat perustavanlaatuisella tavalla asetuksella N:o 60/2004 luodusta järjestelmästä. Viimeksi mainitussa ei näet säädetä, että komission tehtäviin kuuluisi vahvistaa kunkin uuden jäsenvaltion tavanomainen siirtovarasto, jotta näiden tehtäväksi voitaisiin tämän jälkeen antaa alueellaan olevien kolme tonnia ylittävien määrien luettelointi ja oman ylijäämänsä laskeminen vertaamalla näin saatua lukua komission määrittämää tavanomaisia siirtovarastoja vastaavaan lukuun (vuosien 1986 ja 1995 liittymisiä koskeva järjestelmä). Asianomaisen uuden jäsenvaltion tehtäviin ei kuulu myöskään vähäisempää suuremmista määristä muodostuvien varastojensa luettelointi (Saksan yhdistymisessä sovellettava järjestelmä). Päinvastoin asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan perusteella komissio määrittelee suoraan ja yksipuolisesti kunkin uuden jäsenvaltion ylijäämän.
Tästä samasta säännöksestä ilmenee lisäksi, ettei komissio laske ylijäämiä kunkin jäsenvaltion pääasiallisten varastonhaltijoiden mahdollisen luetteloinnin perusteella vaan ottaen huomioon erityisesti liittymistä edeltävinä vuosina edellisiin vuosiin verrattuna tapahtuneen kehityksen sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin ja fruktoosin tuotujen ja vietyjen määrien osalta, sokerin ja isoglukoosin tuotannon, kulutuksen ja varastot ja ne olosuhteet, joissa varastot ovat muodostuneet.
Tämä tarkoittaa sitä, että komissio laskee kunkin jäsenvaltion ylijäämän käyttäen saatavilla olevia makrotaloudellisia tilastoja eikä tarkkailemalla tosiasiallisesti varastoja mikrotaloudellisella tasolla. Tämä on syy siihen, että asetuksen N:o 60/2004 9 perustelukappaleessa todetaan, että ylijäämävarastojen määrittelemiseksi ja määriteltyjen ylijäämävarastojen poistamiseksi uusien jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle viimeisimmät tilastot kyseisten tuotteiden kaupasta, tuotannosta ja kulutuksesta, mutta siinä ei säädetä luetteloinnista, jonka perusteella tämä laskelma tehtäisiin.
Tämä järjestelmä on silti tietyllä tavalla joustava, koska makrotaloudellisia tarkasteluja voidaan asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan perusteella muovata suhteessa niihin olosuhteisiin, joissa varastot ovat muodostuneet.
Asianosaisten lausumat on esitettävä ja tämän jälkeen tutkittava kaikkien näiden seikkojen valossa.
b) Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta väittää, että kotitalouksien varastojen jättäminen käsitteen ”varasto” ulkopuolelle on liittymissopimuksen liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 kohdan mukaista varsinkin, koska tämä määräys on lähes samanlainen niiden määräysten kanssa, joista sovittiin vuosien 1986 ja 1995 liittymisten yhteydessä ja joilla vuosien 1986 ja 1995 uusille jäsenvaltioille asetettiin niiden ylijäämien poistamisvelvollisuudet, jotka vastaavat uusille jäsenvaltiolle asetettuja velvollisuuksia, koska viimeksi mainituilla määräyksillä kotitalouksien varastot jätetään selvästi käsitteen ”poistettavat varastot” ulkopuolelle ja koska vain yli kolmen tonnin ylittävät varastot otettiin huomioon laskettaessa vuosien 1986 ja 1995 uusien jäsenvaltioiden ylijäämiä.
Tämä todistaa, että liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdassa mainitulla käsitteellä ”yksityinen varasto” ei tarkoiteta kotitalouksia vaan taloudellisia toimijoita, kotitalouksien varastojen ollessa Virossa keskimäärin 72 kg kotitaloutta kohti.
Vuosien 1995 ja 2004 liittymisten ei voida katsoa eroavan toisistaan kotitalouksien varastojen osalta siitä syystä, että jälkimmäisen aikana riskit olivat suurempia uusien jäsenvaltioiden markkinoiden koon vuoksi. Tämä olisi totta näet vain oletettaessa, että uusien jäsenvaltioiden kotitalouksien varastoista aiheutuisi vakava riski markkinoiden toiminnalle. Viron 43000 tonnin suuruiset kotitalouksien varastot olivat vähäisiä suhteessa 13420682 tonnin A- ja B-kiintiöihin Euroopan unionissa.
Jos komission oli tarkoitus toimia eri tavoin, sen olisi pitänyt ilmoittaa siitä nimenomaisesti etenkin silloin, kun se ilmoitti siitä, että se halusi käsitellä maatalousvarastoja koskevaa kysymystä ottaen huomioon aikaisemmissa liittymisissä saamansa kokemukset, kuten varastoja koskevasta, 30.1.2002 päivätystä komission asiakirjasta (jäljempänä SIP) ilmenee ja minkä Viron tasavallan suurlähettiläälle 20.8.2003 osoitettu kirje vahvistaa.
Komissio kiistää Viron tasavallan lausumat.
c) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viron tasavalta väittää pääasiallisesti, että koska vuosien 1985 ja 1995 liittymisiä ja Saksan yhdistymistä koskevissa säännöksissä on otettu käyttöön ylijäämien poistamisjärjestelmä, josta vähäiset määrät on käytännössä jätetty pois, kotitalouksien varastojen kaltaiset vähäiset määrät eivät voi kuulua kyseisten velvollisuuksien tarkoittamaan käsitteeseen ”varasto”, joka on aineellisesti sama kuin liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdassa tarkoitettu käsite.
Tätä väitettä ei voida hyväksyä.
Liittymisasiakirjan pöytäkirjat ja liitteet ovat näet primaarioikeuden määräyksiä, joiden täytäntöönpanon lykkääminen, muuttaminen tai kumoaminen on mahdollista yksinomaan alkuperäisten perustamissopimusten muuttamista koskevassa järjestyksessä, jollei liittymisasiakirjassa toisin määrätä (asia C-445/00, Itävalta v. neuvosto, tuomio 11.9.2003, Kok., s. I-8549, 62 kohta).
Primaarioikeuden säännöksen ulottuvuutta ei lähtökohtaisesti voida tulkita toimielinten niiden soveltamiseksi mahdollisesti antamien johdetun oikeuden säännösten valossa. Päinvastoin johdettua oikeutta on mahdollisuuksien mukaan, ja jos tällainen tulkinta on tarpeen, tulkittava niin, että se on sopusoinnussa perustamissopimuksen määräysten kanssa (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 201/85 ja 202/85, Klensch ym., tuomio 25.11.1986, Kok., s. 3477, Kok. Ep. VIII, s. 755, 21 kohta).
Tässä suhteessa on korostettava, ettei käsitettä ”varasto” rajoiteta edellä 182 kohdassa mainituissa vuosien 1986 ja 1995 liittymisten ja Saksan yhdistymisen yhteydessä annetuissa, ylijäämien poistamisvelvollisuutta koskevissa säännöksissä eikä liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdassa tietyn suuruisiin määriin.
Kun yhteisön oikeuden säännöstä voidaan tulkita usealla eri tavalla, etusija on annettava tulkinnalle, jolla voidaan varmistaa säännöksen tehokas vaikutus (asia C-434/97, komissio v. Ranska, tuomio 24.2.2000, Kok., s. I-1129, 21 kohta). Jos kyseisiin velvollisuuksiin liittyvässä käsitteessä ”varasto” tarkoitettujen vähimmäismäärien koosta on epäselvyyttä, tämä epäselvyys on poistettava tulkinnalla, jolla näiden viimeksi mainittujen tehokas oikeusvaikutus voidaan varmistaa.
Kuten edellä 119 kohdassa on todettu, kyseisten velvollisuuksien tavoitteena on muun muassa sokerin osalta välttää sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä määrättyjen mekanismien asianmukaisen toiminnan häiriintyminen ja etenkin sellainen häiriintyminen, joka vaikuttaisi hinnanmuodostukseen ja johtuisi siitä, että uusiin jäsenvaltioihin kertyisi epätavallisia määriä sokeria ennen niiden liittymistä Euroopan unioniin. Kyseisiltä velvollisuuksilta riistettäisiin näin ollen niiden tehokas oikeusvaikutus, jos vähäiset määrät jätettäisiin suoralta kädeltä käsitteen ”varastot” ulkopuolelle, koska markkinahäiriöitä saattaisi syntyä, jos varastoituja vähäisiä määriä olisi niin paljon, että ne yhdessä muodostaisivat olennaisen osan kyseisistä markkinoista.
Tämä ei estä sitä, että pannessaan toimeen edellä 182 ja 209 kohdassa mainittujen velvollisuuksien tehokkaan oikeusvaikutuksen varmistamiseen tähtäävää poistamisjärjestelmää komissio päättää hallinnolliseen yksinkertaistamiseen tai suhteellisuuteen liittyvistä syistä rajoittaa kyseisestä järjestelmästä aiheutuvat velvollisuudet erityisen tärkeisiin varastomääriin, jos se katsoo, että näin menetellessään se ei vaaranna markkinahäiriöiden välttämiseen liittyvää pakottavaa tavoitetta. Komission tästä tekemä päätös voi riippua vain niistä riskeistä, joita kustakin liittymisestä sen mukaan aiheutuu markkinoiden vakaudelle.
Yhtäältä vuosien 1986 ja 1995 liittymisten sekä Saksan yhdistymisen ja toisaalta vuoden 2004 liittymisen yhteydessä ylijäämien poistamisvelvollisuuden konkreettisen sisällön määrittäneiden säännösten väliset merkittävät eroavuudet on otettava huomioon yksinomaan tältä kannalta katsoen.
Viron tasavallan väitteestä, jonka mukaan komission olisi pitänyt selittää, mistä syystä se oli päättänyt toimia eri tavoin kuin edellisissä liittymisissä, on todettava, että siinä väitetään todellisuudessa perusteluvelvollisuutta rikotun ja että se tämän vuoksi tutkitaan kolmannen kanneperusteen yhteydessä.
Ensimmäisen osan kolmas alaosa on siis hylättävä.
4. EY 32 artiklan tulkinta
a) Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta toteaa, että kotitaloudet suljetaan EY 32 artiklan 1 kohdalla yhteisen maatalouspolitiikan ulkopuolelle. Kotitalouksien varastoja ei siis voida säännellä kyseiseen politiikkaan liittyvillä säännöillä, jollainen asetus N:o 60/2004 on. Kotitaloudet eivät voi käyttää väärin sokerialan yhteisen markkinajärjestelmän mekanismeja myymällä kyseiset varastot korkeammalla hinnalla tai viemällä ne yhteisön vientituella. Syynä siihen, että interventioelimet ostivat 1000000 tonnia sokeria liittymisen seurauksena, eivät ole Viron kotitalouksien 43000 tonnin varastot, vaan ennakoitua alhaisemmat vientituet ja ennen kaikkea hehtaarikohtaisen sokerintuotannon lisääntyminen, sillä markkinointivuonna 2004/2005 se oli saavuttanut9,10 tonnin hehtaarisadon ennakoidun 8,17 tonnin hehtaarisadon sijaan, minkä vahvistaa se, että komissio sijoitti 1900000 tonnia alempaan luokkaan markkinointivuonna 2005/2006.
Komissio kiistää Viron tasavallan väitteet.
b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Pitää kyllä paikkansa, että – kuten Viron tasavalta toteaa – EY 32 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”yhteismarkkinat käsittävät myös maatalouden ja maataloustuotteiden kaupan”. Saman artiklan 4 kohdassa määrätään kuitenkin, että ”maataloustuotteiden yhteismarkkinoiden toiminnan ja kehittämisen yhteydessä on toteutettava yhteinen maatalouspolitiikka”.
Tästä on syytä muistuttaa, että yhteisön toimivallan ulottuvuutta maatalouden alalla on tulkittava ottaen huomioon EY 33 artikla, jossa määrätään yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteet, ja EY 34 artikla, jossa määrätään muun muassa, että EY 33 artiklassa lueteltujen tavoitteiden saavuttamiseksi toteutetaan yhteinen maatalouden markkinajärjestely ja että tämä järjestely voi käsittää kaikki näiden tavoitteiden toteuttamiseksi tarpeelliset toimenpiteet (ks. vastaavasti asia 138/78, Stölting, tuomio 21.2.1979, Kok., s. 713 ja asia 68/86, Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto, tuomio 23.2.1988, Kok., s. 855, Kok. Ep. IX, s. 371, 9 kohta).
EY 33 artiklassa mainituilla maatalouspolitiikan tavoitteilla pyritään muun muassa varmistamaan maatalousväestölle kohtuullinen elintaso erityisesti lisäämällä maataloudessa työskentelevien henkilöiden tulotasoa ja vakauttamaan markkinat.
Tästä seuraa, että maatalouspolitiikan tavoitteet on ymmärrettävä siten, että niillä mahdollistetaan se, että yhteisön toimielimet suoriutuvat velvollisuuksistaan ottamalla huomioon markkinahäiriöiden estämiseksi tarvittavat mekanismit ja varmistamalla tuolla alalla työskenteleville henkilöille asianmukaisena pidettävät tulot.
EY 34 artiklan 2 kohdan mukaan 1 kohdassa tarkoitettu yhteinen järjestely voi käsittää kaikki EY 33 artiklassa lueteltujen tavoitteiden toteuttamiseksi tarpeelliset toimenpiteet, erityisesti hintasääntelyn, tuen tuotteiden tuotantoa ja myyntiä varten, varastoimis- ja tasausjärjestelyt sekä yhteiset viennin ja tuonnin vakauttamisjärjestelmät.
Kuten aikaisemmin todetusta ilmenee, uusissa jäsenvaltioissa ennen niiden Euroopan unioniin liittymistä varastoitujen epätavallisten sokerimäärien, mukaan lukien kotitalouksien varastojen, valvonta on välttämätön edellytys sellaisten sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn mahdollisten häiriöiden välttämiselle, jotka aiheutuisivat erityisesti kysynnän odotettavissa olevasta keinotekoisesta romahtamisesta, joka johtuisi siitä, että markkinoilta ostettavat määrät korvattaisiin kyseisillä varastoilla, ja tämä tapahtuisi yhteisön tuottajien ja yhteisön talousarvion tulojen kustannuksella.
Tästä seuraa, että edellä mainittujen ongelmien välttämiseksi tarpeellinen kotitalouksien varastojen huomioon ottaminen laskettaessa uusissa jäsenvaltioissa olemassa olevien ylijäämien kokonaismäärää kuuluu yhteisen maatalouspolitiikan yhteydessä toteutettaviin toimenpiteisiin. Viron tasavallan lausumat on siis hylättävä.
5. Yhteisöjen tuomioistuimen käyttämän käsitteen ”ylijäämävarastojen pitäjät” tulkinta
a) Asianosaisten lausumat
Viron tasavallan mukaan yhteisöjen tuomioistuin on rajannut käsitteen ”ylijäämävarastojen pitäjät” pelkkiin taloudellisiin toimijoihin (edellä 118 kohdassa mainittu asia Weidacher, tuomion 42 kohta). Tämä tulkinta on tehty lainsäädännöllisessä yhteydessä, joka on sama kuin tässä asiassa. Yhteisöjen tuomioistuin viittaa etenkin Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisen vuoksi maataloustuotteiden kaupan osalta toteutettavista siirtymätoimenpiteistä 19.12.1994 annetun komission asetuksen (EY) N:o 3108/94 (
EYVL L 328, s. 42
) 4 artiklan 2 kohtaan, joka on käsitteen ”ylijäämävarasto” osalta pääasiallisesti sama kuin asetuksessa N:o 60/2004.
Komissio kiistää Viron tasavallan lausumat.
b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
On totta, että yhteisöjen tuomioistuin on Viron tasavallan väittämin tavoin edellä 118 kohdassa mainitussa asiassa Weidacher määritellyt asetuksessa N:o 3108/94 tarkoitetun käsitteen ”ylijäämävarastojen pitäjät” siten, että se kattaa vain taloudelliset toimijat. Se on katsonut, että kyseisen asetuksen 4 artiklassa tarkoitetaan tällä käsitteellä kaikkia niitä henkilöitä, joilla on valta saattaa varastoitu tuote markkinoille ja hyötyä siitä (tuomion 45 kohta).
Viron tasavalta tulkitsee tuota tuomiota kuitenkin väärin siitä huolimatta, että vuoden 1994 liittymisasiakirjan 145 artiklan 2 kohta, jossa määrätään, että uusien jäsenvaltioiden on poistettava ylijäämät omalla kustannuksellaan, ja liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohta ovat hyvin samankaltaisia ja että asetuksella N:o 60/2004 pyritään panemaan viimeksi mainittu täytäntöön.
Tästä on ensinnäkin todettava, että yhteisöjen tuomioistuin ei edellä 118 kohdassa mainitussa asiassa Weidacher määritellyt vuoden 1994 liittymisasiakirjan 145 artiklan 2 kohdassa eikä edes tämän liittymisasiakirjan eräässä täytäntöönpanosäännöksessä tarkoitettua käsitettä ”ylijäämävarastojen pitäjät”. Asetuksen N:o 3108/94 4 artiklassa ei aseteta velvollisuutta poistaa minkäänlaisia maataloustuotteiden määriä, vaan siinä säädetään yksinomaan todettujen ylijäämävarastojen verottamisesta. Tästä syystä yhteisöjen tuomioistuin totesi vain, että kyseisellä säännöksellä oli mahdollista keventää vuoden 1994 liittymissopimuksen 145 artiklan 2 kohdassa vuoden 1995 uusille jäsenvaltioille asetettua velvollisuutta poistaa tällaiset varastot omalla kustannuksellaan, mutta se ei katsonut, että se voisi olla sen täytäntöönpanosäännös.
Tästä on syytä todeta, että se, että ylijäämävarastojen pitäjiä verotetaan näistä varastoista vain siinä tapauksessa, että ne ovat taloudellisia toimijoita, ei välttämättä tarkoita sitä, että käsite ”poistettavat ylijäämävarastot” voisi käsittää vain taloudellisten toimijoiden hallussa ovat varastot.
Lisäksi on olemassa perustavanlaatuinen ero ylijäämävarastojen hallinnan verottamisella, joka käytännössä voi koskea vain tiettyä vähimmäismäärää hallussaan pitäviä henkilöitä, ja tietyssä jäsenvaltiossa olemassa olevien ylijäämien huomioon ottamisella, joka voi sisältää vähäisiäkin määriä, jos se – kuten tässä tapauksessa – tehdään tiettyjen makrotaloudellisten muuttujien tarkastelun perusteella.
Tästä seuraa, että se yhteisöjen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan ne varastonpitäjät, joita asetuksen N:o 3108/94 nojalla oli verotettava, olivat taloudellisia toimijoita, ei välttämättä tarkoita sitä, ettei muita kuin näiden toimijoiden hallussa olevia määriä voitaisi ottaa laskennallisesti huomioon ylijääminä riitautettua asetusta annettaessa.
Toiseksi on todettava, että edellä 118 kohdassa mainitussa asiassa Weidacher yhteisöjen tuomioistuimen tarkoituksena ei ollut vastata kysymykseen siitä, sisältääkö asetuksen N:o 3108/94 4 artiklassa mainittu käsite ”ylijäämävarastojen pitäjät” yksinomaan ne toimijat, joiden hallussa on epätavallisia määriä tuotetta, vai kattaako se myös sellaiset kotitaloudet, jotka ovat keränneet epätavallisia varastoja. Yhteisöjen tuomioistuimen tarkoituksena oli yksinomaan päättää, voidaanko – kuten Itävallan hallitus tuossa asiassa väitti – asetuksen N:o 3108/94 4 artiklassa tarkoitettuna varastonpitäjänä pitää vain sitä henkilöä, jolla on disponointioikeus tavaraan, vai – kuten komissio väitti – tarkoitetaanko tuossa säännöksessä mainitulla sanalla ”pitäjä” henkilöä, joka tosiasiallisesti valvoo varastoja tai pitää niitä todellisuudessa ja konkreettisesti hallinnassaan, jolloin sillä tarkoitettaisiin myös panttioikeuden haltijaa tai kuljettajaa, joilla ei välttämättä ole vapaata disponointioikeutta tavaraan (tuomion 40, 41 ja 43 kohta). Vain tässä yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että asetuksen N:o 3108/94 4 artiklassa tarkoitetulla käsitteellä ”varastonpitäjät” oli ymmärrettävä tarkoitettavan henkilöitä, joilla oli 1.1.1995 valta saattaa varastoitu tuote markkinoille hankkiakseen voittoa, jonka syntyminen pääasiassa kyseessä olevan veron kantamisella pyrittiin nimenomaisesti estämään (tuomion 42 kohta). Tätä päätelmää ei näin ollen pidä tulkinnallisesti laajentaa.
Kolmanneksi on syytä todeta, että yhteisöjen tuomioistuimen edellä 118 kohdassa mainitussa asiassa Weidacher esittämän ”ylijäämävaraston pitäjän” määritelmän ulkopuolelle eivät jää yksinomaan muut henkilöt kuin taloudelliset toimijat, vaan myös sellaiset taloudelliset toimijat, jotka eivät voisi saada epätavallista voittoa varastoidun tuotteen myynnistä. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että asetuksen N:o 3108/94 4 artiklassa tarkoitettua käsitettä ”varastonpitäjät” oli syytä tulkita siten, että sillä on ymmärrettävä tarkoitettavan henkilöitä, joilla oli 1.1.1995 valta saattaa varastoitu tuote markkinoille hankkiakseen voittoa, jonka syntyminen pääasiassa kyseessä olevan veron kantamisella pyrittiin nimenomaisesti estämään (tuomion 42 kohta) ja joka liittyi sellaisiin taloudellisiin etuihin, joita ylijäämävarastoja alhaisilla hinnoilla muodostaneet toimijat olisivat saaneet (tuomion 22 kohta). Vuoden 1994 liittymisasiakirjan 145 artiklan 2 kohdassa velvoitettiin kuitenkin vuoden 1995 uudet jäsenvaltiot poistamaan alueellaan olevat ylijäämät eikä yksinomaan niitä ylijäämiä, jotka liittyivät niiden haltijoiden epätavalliseen voittoon. Tästä syystä esimerkiksi asetuksen N:o 3300/94 5–7 artiklassa säädetään, että Itävallan tasavallan oli poistettava ne sokerimäärät, jotka saatiin laskemalla yhteen yli kolmen tonnin varastot ja jotka ylittivät 294177 tonnin suuruisen viitemäärän, vaikka sokerin hinta ennen vuotta 1995 oli komission mukaan yhteisön hintaa korkeampi.
Neljänneksi yhteisöjen tuomioistuimen tulkintaa edellä 118 kohdassa mainitussa asiassa Weidacher ei voida tutkia jättämällä huomiotta se, että tämä tulkinta on tehty nyt esillä olevasta asiasta hyvin paljon eroavassa lainsäädännöllisessä yhteydessä. Asetuksen N:o 3300/94 5–7 artiklassa näet rajoitettiin ylijäämävarastojen poistamisvelvollisuus käytännössä sellaisiin määriin, jotka oli saatu yksinomaan laskemalla yksittäiset yli kolmen tonnin ylittävät varastot ja jotka ylittivät komission kullekin vuoden 1995 uudelle jäsenvaltiolle vahvistamat tavanomaiset siirtovarastot. Olisi siis epäasianmukaista katsoa, että asetuksen N:o 3108/94 4 artiklassa mainitulla käsitteellä ”varastonpitäjä”, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on sitä tulkinnut, tarkoitettaisiin muita henkilöitä kuin taloudellisia toimijoita, vaikka komissio olikin tämän jälkeen käytännössä rajoittanut ylijäämien poistamisvelvollisuuden kolme tonnia ylittäviin määriin.
Edellä lausutun perusteella on syytä katsoa, ettei kyseinen yhteisöjen tuomioistuimen edellä 118 kohdassa mainitussa asiassa Weidacher esittämä tulkinta tarkoita sitä, että kotitalouksien varastot pitäisi jättää pois laskettaessa asetuksen N:o 60/2004 nojalla uuden jäsenvaltion ylijäämiä.
C
Toinen osa
Viron tasavalta väittää, että koska kotitalouksien varastot sisällytetään riitautetussa asetuksessa sen ylijäämään, sillä rikotaan asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, jonka mukaan komission on ylijäämät määritellessään otettava huomioon ne erityiset olosuhteet, joissa varastot ovat muodostuneet. Komissio kiistää tämän.
Viron tasavalta toteaa tästä, että komissiolla oli velvollisuus ottaa huomioon kolme sen tilanteeseen liittynyttä erityistä olosuhdetta, toisin sanoen sokerin erikoislaatuinen asema Viron taloudessa ja kulttuurissa, ylijäämien määrittelemistavassa tapahtunut muutos ja yhteisön myötävaikutus viimeksi mainittujen muodostumiseen.
Lopuksi Viron tasavalta väittää, ettei komissio ottanut riittävästi huomioon uusien jäsenvaltioiden talouden kehitystä.
Ensiksi on erikseen tutkittava ne Viron tasavallan lausumat, joiden mukaan komissio ei ottanut huomioon kutakin näistä kolmesta olosuhteesta, ja toiseksi on tutkittava Latvian tasavallan esittämä lausuma. Aluksi on syytä määrittää asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan soveltamisala.
1. Alustavia huomautuksia asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan soveltamisalasta
On syytä muistuttaa, että asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että komission on uusien jäsenvaltioiden ylijäämiä määritellessään otettava huomioon sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin ja fruktoosin tuoduissa ja viedyissä määrissä sekä kyseisten tuotteiden tuotannossa, kulutuksessa ja varastoissa liittymistä edeltävänä vuonna edellisiin vuosiin verrattuna tapahtunut kehitys ja ne olosuhteet, joissa nämä varastot ovat muodostuneet (ks. edellä 13 kohta).
Vuosien 1986 ja 1995 liittymisten yhteydessä annetuissa asetuksissa, eli asetuksissa N:o 579/86 ja N:o 3300/94, ei ole asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan kaltaista säännöstä. Näiden kahden asetuksen perusteella kaikkia niitä määriä, jotka saadaan laskettaessa yhteen yli kolmen tonnin varastot ja jotka ylittävät komission laskemat tavanomaiset siirtovarastot, pidetään automaattisesti ylijääminä.
Asetuksella N:o 60/2004 käyttöön otettu järjestelmä on siis todellisuudessa joustava verrattuna aikaisempien liittymisten yhteydessä käyttöön otettuihin järjestelmiin, koska sen mukaan on mahdollista, ettei tiettyä sokerivarastoa lasketa mukaan ylijäämänä, jos olosuhteet, joissa varasto on muodostunut, sen sallivat.
Silti on syytä korostaa, ettei asetuksessa N:o 60/2004 selitetä, mitkä ovat niitä varastojen muodostumiseen liittyviä erityisiä olosuhteita, jotka komission on otettava huomioon, eikä sitä tehtävää, joka niillä pitää komission arvioinnissa olla.
Näin ollen on tärkeää muistuttaa, että – kuten edellä 115 kohdassa on mainittu – yhteisön oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on sekä yhteisön oikeuden säännökset ja määräykset kokonaisuudessaan. Käsitettä ”olosuhteet, joissa varastot ovat muodostuneet” on siis tulkittava etenkin asetuksen N:o 60/2004 tavoitteen valossa.
Tältä osin on syytä korostaa, että asetuksella N:o 60/2004 käyttöön otetuilla toimenpiteillä pyritään muun muassa estämään yhteisön sokerimarkkinoiden häiriöistä yhteisön talousarviolle ja tuottajille aiheutuvat haitat (ks. edellä 163 kohta). Näin ollen on syytä katsoa, että niiden asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädettyjen olosuhteiden huomioon ottamisesta, joissa varastot ovat muodostuneet, ei voi aiheutua markkinahäiriön vaaraa.
On siis katsottava, että asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohta mahdollistaa yksinomaan tiettyjen sellaisten varastojen jättämisen ylijäämälaskelman ulkopuolelle, jotka pitäisi ottaa huomioon ylijääminä kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädettyjen muiden arviointiperusteiden mukaan mutta joista ei tuon tapauksen olosuhteissa aiheudu markkinahäiriön vaaraa. Näin on esimerkiksi silloin, kun varastoja muodostetaan varauduttaessa hyvin merkittävään kulutuksen kasvuun, tai silloin kun erityisistä syistä varastot liittymistä välittömästi edeltäneen ajanjakson aikana olivat epätavallisen pieniä.
Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan sanamuodosta ei sitä vastoin ilmene, että kyseisten olosuhteiden pitäisi olla ominaisia yksinomaan yksittäisen jäsenvaltion tilanteelle.
Tätä kanneperusteen osaa on tutkittava näiden seikkojen valossa.
2. Sokerinkulutuksen merkitys Virossa
a) Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta toteaa, että Viron tilanne eroaa sokerin kulutuksen osalta muiden jäsenvaltioiden tilanteesta. Virolaisten keskimääräiset tulot ovat ensinnäkin paljon alhaisemmat kuin vanhojen jäsenvaltioiden kansalaisten tulot, ja he käyttävät ravintoon, juomiin ja tupakkaan kaksinkertaisen prosenttimäärän viimeksi mainittuihin nähden. Toiseksi Virossa valmistetaan 96 prosenttia hilloista, 92 prosenttia soseista ja 54 prosenttia hedelmämehuista kotona, ja sokerinkulutus henkilöä kohti on 20 prosenttia korkeampi kuin vanhoissa jäsenvaltioissa. Kolmanneksi Viro ei tuota sokeria, eikä se ennen liittymistään ollut kantanut tulleja tästä tuotteesta, sillä hinta Virossa vastasi yhtä kolmasosaa yhteisön hinnasta. Kaikista näistä syistä ja niiden toimitusvaikeuksien vuoksi, joita Virolle oli aiheutunut sen itsenäistyttyä Neuvostoliitosta, virolaiset olivat olleet hyvin herkkiä sokerin hinnan suhteen. Koska he näin ollen olivat olleet vakuuttuneita siitä, että hinta nousisi sen jälkeen, kun Viron tasavalta olisi liittynyt Euroopan unioniin, he olivat ostaneet sokeria keskimäärin noin 30 kiloa asukasta ja 72 kiloa kotitaloutta kohti, ja kokonaistuonti oli kasvanut vuosien 2002/2003 65478 tonnista vuosien 2003/2004 160023 tonniin. Sitä vastoin Maltalla ja Kyproksella, jotka olivat ainoita muita uusia jäsenvaltioita, joissa sokeria ei tuotettu, ei perinteisesti valmisteta hilloa ja tulot asukasta kohden ovat korkeammat. Sokerin hinnan noususta ei siis aiheutunut samanlaista kustannusta näiden kahden uuden jäsenvaltion kansalaisille, jotka eivät siis olleet muodostaneet sokerivarastoja.
Komissio kiistää Viron tasavallan lausumat.
b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viron tasavalta väittää pääasiallisesti, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon se, että virolaisilla kuluttajilla oli selvä ja jopa perustavanlaatuinen intressi muodostaa huomattavia kotitalouksien varastoja varautuakseen liittymisen jälkeen odotettuun sokerin hinnannousuun Virossa.
Tästä on syytä todeta, että pitää tosin paikkansa, että virolaisilla kuluttajilla oli liittymistä välittömästi edeltäneen ajanjakson aikana merkittävä intressi muodostaa sokerivarastoja viivyttääkseen mahdollisuuksien mukaan sitä vaikutusta, joka tämän tuotteen odotetulla 300 prosentin suuruisella hinnankorotuksella olisi heidän budjettiinsa liittymisen jälkeen.
Tällaisen olosuhteen huomioon ottamisella näin muodostuneiden varastojen jättämiseksi käsitteen ”ylijäämä” ulkopuolelle estettäisiin kuitenkin sen asetuksessa N:o 60/2004 tavoitellun tavoitteen toteutuminen, jona on ylijäämien muodostumiseen liittyvien sokerimarkkinoiden häiriöiden estäminen (ks. edellä 163 kohta).
Näin ollen sellaisten objektiivisten syiden olemassaoloa, jotka tekevät kotitalouksien varastojen muodostamisen mielenkiintoiseksi, ei voida pitää asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuna olosuhteena, jossa varastot ovat muodostuneet.
Lausumasta, jonka mukaan Virossa käytetään paljon enemmän sokeria kuin muissa jäsenvaltioissa, on syytä todeta, että vaikka se olisikin näytetty toteen, se ei millään tavoin osoittaisi sitä, ettei näistä kotitalouksien varastoina muodostuneista ylijäämistä aiheutuisi yhteisön sokerimarkkinoiden häiriintymisen vaaraa liittymisen jälkeen.
Asiakirjoista ei selvästi ilmene, että sokerin merkityksellä virolaisten kulutuksessa ja kulttuurissa olisi ollut kotitalouksien varastoja muodostettaessa niin perustavanlaatuinen tehtävä kuin Viron tasavalta väittää. Viron tasavallan itsensäkin mukaan sokerin kulutus henkeä kohti sen alueella on vain 20 prosenttia suurempi kuin yhteisön keskiarvo.
Komission asetuksen N:o 60/2004 perusteella toteuttamat toimenpiteet eivät estä Viron tasavaltaa sallimasta sitä, että sen kansalaiset kuluttavat paljon sokeria, vaan niillä estetään yksinomaan epätavanomaisen suurten varastojen muodostaminen, sillä tällaiset varastot viivyttävät käytännössä sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn täysivaltaista soveltamista sen alueella muun muassa tuottajien ja yhteisön talousarvion vahingoksi.
Tältä osin on todettava, että jos Viron tasavalta katsoi, että sen kansalaisille oli olennaisen tärkeää taata sokerintoimitukset hintaan, joka oli alhaisempi kuin sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn soveltamisesta sen alueella aiheutunut hinta, mikä oli välitön seuraus sen päätöksestä liittyä Euroopan unioniin, se olisi pitänyt Euroopan unionin kanssa käymissään liittymisneuvotteluissa vaatia – kuten esimerkiksi Maltan tasavalta, siten kuin liittymisasiakirjan liitteessä XI olevan 4 kohdan a alakohdasta ilmenee, oli tehnyt –, että sille myönnettäisiin oikeus tukea sitä, että sen kansalaiset hankkisivat tietyn sokerimäärän määrätyn ajan kuluessa.
On siis syytä katsoa, ettei Viron tasavalta ole onnistunut näyttämään toteen, että komissio olisi rikkonut asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, kun se ei ottanut huomioon sokerin asemaa ja sen kulutusta Viron tasavallan alueella.
3. Komissio muutti aikaisemmissa liittymisissä sovellettuja arviointiperusteita
a) Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta katsoo, että komissio ei aikaisemmissa liittymisissä sisällyttänyt kotitalouksien varastoja vaan yksinomaan kolmea tonnia suuremmat määrät ylijäämälaskelmaan. Tässä asiassa sovellettu laskentatapa on näin ollen perustavanlaatuinen muutos, ja se oli voitu selvästi havaita vasta uusien jäsenvaltioiden liityttyä Euroopan unioniin eli ajankohtana, josta lähtien ylijäämät oli määritelty. Tämä oli estänyt Viron tasavaltaa välttämästä kotitalouksien varastojen syntymisen. Komissio oli lisäksi herättänyt perustellun luottamuksen siihen, ettei kyseisiä varastoja luettaisi ylijäämiin, koska se oli toistuvasti viitannut aikaisempiin liittymisiin. Tämä ilmeni siitä, että komissio oli SIP:ssä todennut, että vain toimijoita oli estettävä muodostamasta varastoja ja että vain heillä oli ylijäämävarastojen poistamisvelvollisuus. Nämä viittaukset eivät ole ristiriidassa liittymisasiakirjan kanssa, jonka ylijäämiä koskeva sisältö on melkein sama kuin aikaisempien liittymisten yhteydessä annetut vastaavat säännökset.
Komissio kiistää Viron tasavallan lausumat.
b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viron tasavalta ottaa näissä lausumissaan esille kaksi erillistä kysymystä.
Ensinnäkin se väittää sen, että aikaisemmissa liittymisissä vuosien 1986 ja 1995 uusien jäsenvaltioiden ylijäämät oli laskettu yksinomaan niiden alueella olevista, yli kolmen tonnin määristä lähtien, olevan asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu olosuhde, jossa varastot ovat muodostuneet.
Toiseksi Viron tasavalta väittää komission herättäneen siinä perustellun luottamuksen siihen, että kotitalouksien varastoja ei otettaisi huomioon ylijäämiä laskettaessa.
Ensimmäisestä kysymyksestä on todettava, ettei Viron tasavalta esitä selvästi, minkälaisen päätelmän se haluaa siitä tehdä. Uskottavin tulkinta sen lausumista on katsoa sen olevan sitä mieltä, että se, että aikaisemmissa liittymisissä vuosien 1986 ja 1995 uusien jäsenvaltioiden ylijäämät oli laskettu yksinomaan kolmea tonnia suuremmista määristä lähtien, tarkoittaa sitä, että komission olisi pitänyt toimia samalla tavalla, kun se määritteli ylijäämiä riitautettua asetusta antaessaan.
On kuitenkin syytä korostaa heti aluksi, ettei aikaisempien liittymisten yhteydessä käytettyjä ylijäämien laskentatapoja voida pitää asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c kohdassa tarkoitettuina olosuhteina, joissa varastot ovat muodostuneet.
Lisäksi – ja edellä 245–248 kohdassa esitetty huomioiden – niiden olosuhteiden huomioon ottamisesta, joissa varastot ovat muodostuneet, ei voi seurata sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä määrättyjen mekanismien häiriintymisvaaraa. Jos kaikki kolmea tonnia vähäisemmät sokerimäärät pitäisi tämän vuoksi jättää uuden jäsenvaltion ylijäämälaskelman ulkopuolelle, tämän jäsenvaltion alueella liittymisajankohtana olevan sokerin kokonaismäärä saattaisi olla hyvinkin suuri, millä vaarannettaisiin asetuksen N:o 60/2004 tavoite, jona on kyseisten mekanismien häiriintymisen välttäminen.
Näin on katsottava sen, että komissio vuosien 1985 ja 1994 liittymissopimuksissa määrättyjen ylijäämien poistamisvelvollisuuksien soveltamissäännöksissä rajoitti kyseiset velvollisuudet kolmea tonnia suurempiin määriin, osoittavan yksinomaan sen katsoneen, että pienemmistä määristä lähtien laskettavien ylijäämien olemassaolosta ei aiheutunut vaaraa yhteisön sokerimarkkinoiden vakaudelle, kun huomioon otettiin kyseisten liittymisten aikana olemassa olleet erityiset olosuhteet. Tällainen menettely ei voi vaikuttaa vastattaessa kysymykseen siitä, voiko kolmea tonnia pienemmistä määristä lähtien laskettujen ylijäämien olemassaolosta aiheutua sokerialan yhteisen markkinajärjestelymekanismin häiriintymisvaara liittymisen yhteydessä.
Toisesta kysymyksestä on syytä muistuttaa, että luottamuksensuojan periaatteeseen voidaan vedota yhteisön säännöksiä ja määräyksiä vastaan vain silloin, kun yhteisö on luonut tilanteen, johon perusteltu luottamus perustuu (ks. edellä 118 kohdassa mainittu asia Weidacher, tuomion 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kyseinen periaate, joka kuuluu yhteisön perustavanlaatuisiin periaatteisiin, edellyttää, että kyseessä oleva yhteisön toimielin on antanut niille, joita asia koskee, täsmällisiä takeita, joiden vuoksi heille on syntynyt perusteltuja odotuksia (yhdistetyt asiat T-222/99, T-327/99 ja T-329/99, Martinez ym. v. parlamentti, tuomio 2.10.2001, Kok., s. II-2823, 183 kohta).
On syytä todeta, ettei yhteisö ole tässä asiassa ennakolta luonut sellaista tilannetta, joka saattaisi aiheuttaa Viron tasavallan tai virolaisten toimijoiden perustellun luottamuksen siihen, että kotitalouksien varastoja ei otettaisi huomioon Viron ylijäämää laskettaessa.
Vaikka näet SIP:n 8 kohdan 1 alakohdan 2 alakohdassa todetaan, että ylijäämiä koskevaa kysymystä oli käsiteltävä ottaen huomioon vuosien 1986 ja 1995 liittymisistä sekä Saksan yhdistymisestä saadut kokemukset, tämä ei tarkoita sitä, että vuoden 2004 liittymisen yhteydessä olisi pitänyt toteuttaa samat toimenpiteet kuin aikaisempien liittymisten yhteydessä.
Vuosien 1986 ja 1995 liittymisissä sovelletut säännökset, jotka mainitaan tiedottamistarkoituksessa SIP:n 8 kohdan 1 alakohdan 2 alakohdassa, esiintyvät vuosien 1985 ja 1994 liittymisasiakirjoissa, ja niissä säädetään ylijäämien poistamisvelvollisuudesta ilman vähimmäissääntöä, toisin kuin niiden täytäntöönpanotoimenpiteissä, joissa tällainen sääntö on otettu käyttöön.
Viron tasavalta ei näin ollen ole onnistunut esittämään yhtään sellaista asiakirjaa, jossa komissio olisi antanut sellaisia täsmällisiä vakuutuksia, joiden mukaan kotitalouksien varastoja ei otettaisi huomioon Viron ylijäämää laskettaessa. Se ei ole myöskään onnistunut todistamaan, että komissio olisi antanut täsmällisiä vakuutuksia, joiden mukaan liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdassa määrätyn poistamisvelvollisuuden täytäntöönpanotoimenpiteet olisivat samoja kuin vuosien 1985 ja 1994 liittymisasiakirjojen vastaavien määräysten perusteella toteutetut toimenpiteet.
Viron tasavalta ei näin ollen voinut olla tuntematta liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 2 alakohdan, jonka mukaan uusilla jäsenvaltiolla oli velvollisuus varmistaa omalla kustannuksellaan kaikkien niiden alueella olevien ylijäämien poistaminen, hyvin avointa laatimistapaa.
On siis katsottava, että sitä, ettei kotitalouksien varastoja aikaisempien liittymisten yhteydessä otettu huomioon ylijäämiä laskettaessa, ei voida vuoden 2004 liittymisen yhteydessä pitää asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuna olosuhteena, jossa varastot ovat muodostuneet.
4. Komission myötävaikutus Viron kotitalouksien varastojen muodostumiseen
a) Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta väittää, että liittymistä edeltäneen vuoden aikana 87 prosenttia Viron sokerintuonnista oli peräisin Euroopan unionista ja että siihen kannustettiin yhteisön avustuksilla, joita Maailmankauppajärjestön (WTO) muutoksenhakuelin piti lainvastaisina, mikä on vastoin vilpittömän mielen periaatetta. Komissio oli jopa suojatoimenpiteenä estänyt Viron tasavaltaa rajoittamasta yhteisöstä peräisin olevaa tuontia, vaikka sillä olisi vältetty ylijäämien muodostuminen, sillä kyseistä tuontia ei voitu korvata niin lyhyen ajanjakson aikana.
Komissio kiistää Viron tasavallan lausumat.
b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viron tasavallan väitteessä lähdetään lähtökohtaisesti olettamasta, jonka mukaan kotitalouksien varastojen ja yleensäkin Viron ylijäämän olemassaolo johtuu nimenomaan siitä, että Euroopan unioni on tukenut sokerinvientiä sen alueelle. Se päättelee tästä, että komissiolla on velvollisuus ottaa huomioon tämä seikka asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan perusteella ja jättää kotitalouksien varastot Viron ylijäämälaskelman ulkopuolelle.
Tätä väitettä ei voida hyväksyä.
Vaikka nimittäin oletettaisiinkin, että Viron kotitalouksien varastojen ja Viron tasavaltaan suuntautuneen, yhteisön tukeman viennin välinen kausaaliyhteys voitaisiin näyttää toteen, tästä yhteydestä ei aiheutuisi, että kyseisten varastojen olemassaolosta olisi vähemmän vaaraa sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn vakaudelle. Niistä saattaisi aiheutua häiriöitä yhteisön sokerimarkkinoille edellä 121–134 kohdassa mainituista syistä, ja näin tapahtuisi niiden muodostumissyistä riippumatta.
Tästä seuraa, että kun edellä 245–248 kohdassa esitetyt seikat otetaan huomioon, on syytä katsoa, ettei yhteisön tukeman, Viron tasavaltaan suuntautuneen viennin olemassaoloa pidä ottaa huomioon asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuna olosuhteena, jossa varastot ovat muodostuneet.
Lisäksi ja joka tapauksessa olettama, jolle Viron tasavallan väite perustuu, on väärä.
Asianosaisten välillä on nimittäin riidatonta, että sokerin hinta kansainvälisillä markkinoilla oli ennen liittymistä yksi kolmasosa yhteisön hinnasta. Näin ollen on niin, että vaikka komission käytössä olisikin ollut keinoja poistaa Viron tasavallan kaikki mahdollisuudet hankkia sokeria yhteisön toimijoilta, Viron tuojilla olisi joka tapauksessa ollut edelleen selvä intressi kääntyä yhteisön ulkopuolisten sokerintuottajien puoleen joko varastoja muodostaakseen tai myydäkseen ne suurella voitolla laajentuneessa yhteisössä taikka toimittaakseen Viron kansalaisille niiden kysymät määrät kotitalouksien varastojen muodostamiseksi.
Viron hallitus katsoo, ettei tämä hankintalähteiden muuttaminen olisi ollut mahdollista, koska virolaisten tuojien olisi ollut vaikeaa näin nopeasti korvata perinteiset yhteisön tavarantoimittajansa yhteisön ulkopuolisilla tavarantoimittajilla.
Tätä väitettä ei voida hyväksyä. Viron tasavalta ei nimittäin esitä yhtään syytä, jonka vuoksi olisi selvää, että sokerimarkkinoiden kaltaisilla markkinoilla kokenut toimija ei olisi kyennyt ostamaan huomattavia sokerimääriä kansainvälisiltä markkinoilta sen kolmen ja puolen kuukauden pituisen ajan kuluessa, joka kului asetuksen N:o 60/2004 Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaisemisen ja uusien jäsenvaltioiden Euroopan unioniin liittymisen välillä, varsinkin kun virolaiset toimijat olisivat voineet maksaa yhteisön ulkopuolisesta sokerista markkinahintaan verrattuna kaksinkertaisen hinnan ja säilyttää näin ollen suuren kaupallisen katteen.
Lisäksi on syytä todeta, ettei mikään osoita, että virolaiset toimijat eivät olisi voineet muodostaa ylijäämiä ennen asetuksen N:o 60/2004 julkaisemista myydäkseen ne laajentuneessa yhteisössä tai kotimarkkinoilla. Kyseisten ylijäämien poistamista ei tällöin olisi voitu varmistaa komission tämän asetuksen puitteissa toteuttamilla toimenpiteillä, joilla yhteisön vientiä Viroon olisi hillitty.
Viron tasavallan kaikki lausumat on siis hylättävä.
5. Komissio ei ole riittävästi ottanut huomioon uusien jäsenvaltioiden taloudellista kehitystä
a) Asianosaisten lausumat
Latvian tasavalta katsoo, ettei komissio ole asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan perusteella riittävästi ottanut huomioon uusien jäsenvaltioiden taloudellista kehitystä eikä sitä, että asukkaiden ostovoimaan ja matkailualan kehitykseen liittyvien resurssien tarve oli lisääntynyt objektiivisesti ottaen nopeasti. Näin ollen olennainen osa Latvian ylijäämästä aiheutui tuotanto- ja kulutuskapasiteetin lisääntymisestä, eikä tätä otettu huomioon komission jäykissä laskukaavoissa. Lisäksi komission olisi pitänyt kunkin uuden jäsenvaltion ylijäämän lisäksi määritellä myös tämän tavanomainen siirtovarasto 1.5.2004, millä olisi paremmin taattu se, että varastojen muodostumiseen liittyviä olosuhteita olisi tarkasteltu asianmukaisesti. Komissio oli näin menetellessään loukannut myös luottamuksensuojan periaatetta.
Komissio kiistää Latvian tasavallan lausumat.
b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 115 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa asetetaan väliintulohakemuksen tutkimisen edellytykseksi muun muassa sen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdassa määrätyn edellytyksen täyttyminen, jonka mukaan kanteessa on oltava yhteenveto seikoista, joihin kanne perustuu. Kanteessa on näin ollen selitettävä, mitä kanteen perusteena oleva seikka sisältää, eikä pelkkä ylimalkainen viittaaminen mainittuun seikkaan täytä perussäännössä ja työjärjestyksessä asetettuja vaatimuksia (asia T-102/92, Viho v. komissio, tuomio 12.1.1995, Kok., s. II-17, 68 kohta ja asia T-181/06, Italia v. komissio, tuomio 10.9.2008, 139 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näiden havaintojen valossa on todettava, että ne seikat, joihin Latvian tasavalta vetoaa lausumiensa tueksi, ovat liian epämääräisiä tutkittaviksi. Kyseisten lausumien perusteella on nimittäin mahdotonta määritellä sitä tapaa, jolla komission olisi pitänyt ottaa huomioon uusien jäsenvaltioiden talouden kehitys ja muuttaa sen mukaisesti ylijäämälaskelmaansa väitetysti suuremman kulutuksen perusteella.
Lisäksi Latvian tasavallan lausumat koskevat olennaisin osin sen omaa taloudellista kehitystä, ja vaikka niitä pidettäisiinkin perusteltuina, ne eivät millään tavoin vaikuta siihen, onko komissio Viron tasavallan ylijäämää laskiessaan riittävästi ottanut huomioon ne olosuhteet, joissa varastot olivat tämän alueella muodostuneet.
Edellä esitetyn nojalla on syytä katsoa, että Latvian tasavallan väite yhdessä kaikkien sen lausumien kanssa on hylättävä.
IV
Kolmas kanneperuste, jonka mukaan perusteluvelvollisuutta ei ole noudatettu
A
Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta katsoo, ettei komissio ole riitautetussa asetuksessa selittänyt, mistä syistä kotitalouksien varastot on sisällytetty kyseiseen ylijäämään, mikä on sitäkin vakavampaa tämän asian olosuhteet huomioon ottaen.
Se toteaa tästä ensinnäkin, että kun toimenpide kohdistuu yksittäistapaukseen, perusteluvaatimus on ankarampi (yhdistetyt asiat 292/81 ja 293/81, Lion ym., tuomio 28.10.1982, Kok., s. 3887, 18 kohta ja sitä seuraavat kohdat ja yhdistetyt asiat 311/81 ja 30/82, Klöckner-Werke v. komissio, tuomio 11.5.1983, Kok., s. 1549, 30 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Se katsoo, että riitautettu asetus koskee vain viittä uutta jäsenvaltiota ja kohdistuu yhteen ainoaan tilanteeseen, jolla ei ole taipumusta toistua, toisin sanoen siihen, että näissä valtioissa siirryttiin niissä voimassa olleesta järjestelmästä sokerialan yhteiseen markkinajärjestelyyn. Kun kohteiden määrä on määrätty ja kun soveltaminen ei tulevaisuudessa ole mahdollista, asetus muodostuu pikemminkin useista päätöksistä.
Toiseksi Viron tasavalta toteaa, että päätöksen on oltava seikkaperäisesti yksilöity muun muassa silloin, kun se aiheuttaa vakavia ja huomattavia seurauksia. Koska Viron tasavallan olisi maksettava 45,7 miljoonaa euroa, eli 1,35 prosenttia talousarviostaan, jos se ei poista ylijäämiä, komissiolle asetettava perusteluvelvollisuus on korostetun tiukka.
Kolmanneksi Viron tasavalta korostaa, että komissio oli suhteessa aikaisempiin liittymisiin muuttanut ylijäämien laskentaa koskevaa käytäntöään ja ottanut käyttöön yhteisessä maatalouspolitiikassa epätyypillisen tavan, ja käytännön muuttamista on sen vuoksi yksityiskohtaisesti perusteltava.
Lopuksi neljänneksi riitautetussa asetuksessa ei ole mitenkään perusteltu sitä tapaa, miten asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa mainitut erityiset olosuhteet oli otettu huomioon, kolmannessa perustelukappaleessa olevaa varmaa toteamusta lukuun ottamatta. Tällä estetään riitautetun asetuksen laillisuuden valvonta, sillä vaikka asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa jätetään komissiolle laaja harkintavalta, perusteluilta vaaditaan tällaisessa tilanteessa sitäkin enemmän.
Viron tasavalta toteaa tältä osin, että niitä syitä, joiden vuoksi kotitalouksien varastot on sisällytetty kyseiseen ylijäämälaskelmaan, ei ole sille ilmoitettu edes sokerin hallintokomiteassa tai 19.5.2005 pidetyssä kokouksessa, ja se kehottaa komissiota esittämään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle tuossa kokouksessa esitetyt asiakirjat.
Komissio kiistää Viron tasavallan lausumat.
B
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
On syytä todeta, että riitautettu asetus ei ole lainsäädäntötoimi, jossa säädettäisiin, että kotitalouksien varastot on otettava huomioon ylijääminä.
Tällainen lainsäädäntötoimi on yksinomaan asetus N:o 60/2004, jolla tällaisesta huomioonottamisesta säädetään. Viimeksi mainitulla on otettu käyttöön ylijäämien laskentajärjestelmä, joka eroaa hyvin paljon asetuksilla N:o 579/86 ja N:o 3300/94 vuosien 1986 ja 1995 liittymisten yhteydessä käyttöön otetuista järjestelmistä, jotka perustuivat muun muassa siihen, että poistaakseen mahdolliset ylijäämät kansalliset viranomaiset järjestivät alueellaan olevia, kolme tonnia ylittäviä määriä koskevan luetteloinnin verratakseen niitä sitten siihen määrään, jonka komissio oli vahvistanut tavanomaiselle siirtovarastolle (ks. edellä 195 ja 196 kohta).
Tästä on syytä todeta, että asetuksen N:o 60/2004 seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan selvästi, että komissio määrittelee ylijäämävarastot uusissa jäsenvaltioissa 1.5.2000 ja 30.4.2004 välisenä aikana todettujen kaupan kehityksen sekä tuotanto- ja kulutussuuntausten perusteella. Kyseisen asetuksen yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan, että ylijäämävarastojen määrittelemiseksi ja määriteltyjen ylijäämävarastojen poistamiseksi uusien jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle viimeisimmät tilastot kyseisten tuotteiden kaupasta, tuotannosta ja kulutuksesta (ks. edellä 197 kohta).
Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklassa säädetään näin, että ylijäämien määrittelemiseksi huomioon otetaan erityisesti liittymistä edeltävinä vuosina edellisiin vuosiin verrattuna tapahtunut kehitys sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin ja fruktoosin tuoduissa ja viedyissä määrissä, sokerin ja isoglukoosin tuotannossa, kulutuksessa ja varastoissa sekä lopuksi niissä olosuhteissa, joissa varastot ovat muodostuneet.
On siis selvää, kuten edellä on selitetty, että asetuksessa N:o 60/2004 säädetään sellaisesta ylijäämien määrittelytavasta, joka painottuu makrotaloudellisten suuntausten eikä jäsenvaltiossa tosiasiallisesti varastoitujen määrien erityiseen tarkkailuun. Se sisältää myös lopullisen joustolausekkeen, joka mahdollistaa sen, että tuon tarkastelun lopputulosta muutetaan suhteessa sellaisiin erityisiin olosuhteisiin, jotka oikeuttavat tiettyjen sokerimäärien huomiotta jättämisen sen vuoksi, että nämä määrät eivät aiheuta sokerialan yhteisen markkinajärjestelymekanismin häiriintymisvaaraa, kuten edellä 245–248 kohdassa suoritettu asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan tulkinta osoittaa. Komissio itsekin toteaa Fischer Boelin tiedonannon liitteessä I, että kyseisen liitteen tavoitteena on vahvistaa ne tavat, joilla uusien jäsenvaltioiden ylijäämät määritettäisiin makrotaloudelliselle tasolle, kuten asetuksen N:o 60/2004 6 artiklassa, joka ei sisällä vähäiset määrät ylijäämälaskelmasta pois sulkevia säännöksiä, edellytetään.
Riitautetun asetuksen kolmannessa perustelukappaleessa mainitaan ne makrotaloudelliset muuttujat, jotka komissio on käytännössä ottanut huomioon ylijäämiä laskiessaan. Siinä selitetään, että komissio katsoo yleisesti ylijäämien olevan seurausta tuonnilla lisätyn ja viennillä vähennetyn tuotannon kehityksestä 1.5.2003 ja 30.4.2004 välisenä aikana verrattuna samojen määrien keskiarvoon edeltäneen kolmen vuoden vastaavina aikoina.
Selvää on myöskin se, että tällainen ylijäämien määrittelytapa edellyttää välttämättä kotitalouksien varastojen huomioon ottamista samalla tavoin kuin toimijoiden muodostamien varastojenkin. Viron tasavallalle, joka ei tuota sokeria, markkinointivuodeksi 2003/2004 laskettu ylijäämä on välttämättä seurausta tuon markkinointivuoden aikana tapahtuneen tuonnin ja kolmen edeltävän markkinointivuoden aikana tapahtuneen tuonnin keskiarvon välisestä erotuksesta, josta on vähennettävä tuon markkinointivuoden aikana tapahtuneen viennin ja kolmen edeltävän markkinointivuoden aikana tapahtuneen viennin keskiarvon välinen erotus. Tällainen tapa, jossa otetaan lähtökohtaisesti huomioon yksinomaan tuonti ja vienti, ei mahdollista kotitalouksien varastojen jättämistä näin saadun määrän ulkopuolelle, paitsi jos katsottaisiin, että kyseisten varastojen olemassaolo on asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu olosuhde, jossa varastot ovat muodostuneet.
Se, että tätä tapaa on tosiasiallisesti käytetty, ilmenee riitautetun asetuksen perustelukappaleista, minkä lisäksi se ilmenee erittäin selvästi Viron tasavallalle sokerin hallintokomiteassa ja viimeksi 19.5.2005 pidetyssä asiantuntijaryhmän kokouksessa useaan otteeseen jätetyistä asiakirjoista. Nämä asiakirjat on esitetty ennen kyseisen asetuksen antamista ja Viron tasavalta tuntee ne.
Näin ollen on katsottava yhtäältä, että riitautetun asetuksen perustelut ovat riittävät sen kysymyksen osalta, miksi kotitalouksien varastoja ei jätetty Viron ylijäämälaskelman ulkopuolelle, ja toisaalta ettei kyseisen asetuksen perustelujen tarvinnut välttämättä sisältää niitä syitä, joiden vuoksi komissio oli poikennut aikaisemmissa liittymisissä omaksumastaan käytännöstä, koska tämä poikkeaminen on looginen ja välttämätön seuraus asetuksesta N:o 60/2004, jonka laillisuutta Viron tasavalta ei tässä asiassa ole riitauttanut.
V
Neljäs kanneperuste, jonka mukaan hyvän hallintotavan periaatetta on loukattu
A
Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta väittää, että komissio on loukannut hyvän hallintotavan periaatetta, kun se antoi riitautetun asetuksen, koska sen vuoksi, että tämä asetus on asianomaisia uusia jäsenvaltioita koskevan viiden päätöksen yhdistelmä, sillä oli velvollisuus huolellisesti ja puolueettomasti valmistella päätöksensä. Komissio ei ollut ottanut huomioon Viron tasavallan asemaan liittyviä erityisiä olosuhteita, vaikka sille oli niistä tiedotettu. Fischer Boel oli tehnyt tämän päätöksen käyttäen perustana asiaan liittymättömiä seikkoja, ja hän oli näin ollen käyttänyt väärin toimivaltaansa. Hän oli yrittänyt yhtäältä välttää sen vaaran, että muut uudet jäsenvaltiot riitauttaisivat muita tuotteita koskevat laskentaperusteet tai vetoaisivat erityisiin olosuhteisiin, ja toisaalta yrittänyt välttää luomasta ennakkotapausta tuleville liittymisille.
Komission olisi lisäksi pitänyt arvioida oman menettelynsä vaikutus syntyneeseen tilanteeseen muun muassa siltä osin kuin se oli ilmoittanut tulevansa käyttämään samaa laskentatapaa kuin edeltävissä liittymisissä.
Lopuksi hyvän hallintotavan periaatteen mukaan kollegion pitäisi ennen päätöksen tekemistä olla perillä olennaisista tosiseikoista. Se oli kuitenkin ratkaissut kysymyksen kotitalouksien varastojen sisällyttämisestä Viron ylijäämään, vaikka Fischer Boelin tiedonanto ei sisältänyt niitä Viron tasavallan lausumia, jotka koskivat muun muassa tuosta päätöksestä sen talousarviolle aiheutuvia vakavia seurauksia, eikä Fischer Boelin tätä koskevia toteamuksia, tosiasiallisia lukuja eikä vertailua Maltan tasavaltaan ja Kyproksen tasavaltaan.
Komissio katsoo, että tämä kanneperuste on hylättävä.
B
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että tällä kanneperusteellaan Viron tasavalta hyvän hallintotavan periaatteeseen vedoten yhtäältä toistaa ne syyt, joiden vuoksi se katsoo komission rikkoneen asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, kun se antoi riitautetun asetuksen ottamatta huomioon sen asemaan liittyviä erityisiä olosuhteita. Nämä lausumat on tutkittu ja hylätty toisen kanneperusteen toisen osan yhteydessä. Toisaalta Viron tasavalta toistaa ne syyt, joiden vuoksi se katsoo, että nyt esillä olevassa asiassa on loukattu kollegisen päätöksenteon periaatetta. Nämä lausumat on tutkittu ja hylätty ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä.
Tämä kanneperuste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
VI
Viides kanneperuste, jonka mukaan vilpittömän mielen periaatetta on loukattu
A
Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta väittää, että vilpittömän mielen periaatteella kielletään kansainvälisen sopimuksen tekijöitä toteuttamasta toimenpiteitä, joilla tuolta sopimukselta viedään sen kohde ja tarkoitus. Komissiolla on näin ollen liittymissopimuksen tekemisen jälkeen velvollisuus pidättyä kaikista sellaisista toimenpiteistä, joilla saatetaan jollain tavoin suosia markkinoiden häiriintymistä tai keinottelua. Se oli laiminlyönyt yhteisön viennin lisääntymisen vastaisten toimenpiteiden toteuttamisen ja estänyt Viron tasavaltaa niitä toteuttamasta. Tämä on sitäkin vakavampaa, koska komissio oli todennut, että se ottaisi huomioon ne varastoille aiheutuvat vaikutukset, joita ehdokasvaltioiden ja Euroopan unionin välisen kaupan vapauttamisesta aiheutuisi, ja soveltaisi samoja periaatteita kuin edellisissä liittymisissä.
Komissio kiistää Viron tasavallan lausumat.
B
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viron tasavalta esittää tässä kanneperusteessaan pääasiallisesti ne samat väitteet, joihin se on vedonnut toisessa ja neljännessä kanneperusteessaan. Nämä väitteet on siis hylättävä samoista syistä kuin kyseiset kanneperusteet.
VII
Kuudes kanneperuste, jonka mukaan syrjintäkiellon periaatetta on loukattu
Viron tasavalta väittää riitautetun asetuksen loukkaavan syrjintäkiellon periaatetta kolmella eri tavalla, jotka on syytä tutkia erikseen.
A
Syrjintä suhteessa Maltan tasavaltaan ja Kyproksen tasavaltaan
1. Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta katsoo, että sitä on käsitelty syrjivästi suhteessa Maltan tasavaltaan ja Kyproksen tasavaltaan, koska sitä ja näitä kahta uutta jäsenvaltiota oli kohdeltu samalla tavoin, vaikka puolet Viron ylijäämästä muodostuu kotitalouksien varastoista, kun taas Maltan ja Kyproksen ylijäämät ovat yksinomaan toimijoiden hallussa. Tämä syrjintä ilmenee myös luettaessa liitettä 18, ja se on sitäkin vakavampaa, jos – kuten Maltan ylijäämälaskelman kehittyminen asetusehdotuksen (13210 tonnia) ja riitautetun asetuksen (2452 tonnia) välillä osoittaa – Maltan tasavallan erityiset olosuhteet on todellisuudessa otettu huomioon.
Komissio kiistää Viron tasavallan lausumat.
2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viron tasavalta väittää pääasiallisesti, että Viron ylijäämä on laskettu samalla tavoin kuin Kyproksen ja Maltan ylijäämät, vaikka komission olisi pitänyt sen asemaan liittyvien erityisten olosuhteiden nojalla myöntää sille erityiskohtelu. Ne syyt, joiden vuoksi Viron tasavalta katsoo ansaitsevansa tällaisen kohtelun, eivät kuitenkaan tue sen väitettä.
Nämä syyt ovat näet pääasiallisesti niitä syitä, joihin se on vedonnut väittäessään, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon sokerinkulutuksen erityinen asema Viron tasavallassa, ja jotka on esitetty toisen kanneperusteen toisessa osassa. Koska on katsottu, etteivät nämä syyt voineet saada komissiota jättämään Viron tasavallan kotitalouksien varastoja sen ylijäämälaskelman ulkopuolelle, kuten edellä 252–260 kohdassa on todettu, ei voida katsoa, että komissio on kohdellut Viron tasavaltaa syrjivästi jättäessään nämä syyt huomiotta.
Koska lisäksi Viron tasavallan väite voidaan ymmärtää siten, että komissio vähensi Maltan ylijäämää ottamalla huomioon Maltan tasavallan tilanteeseen liittyvän erityisen olosuhteen, vaikka se ei menetellyt näin Viron tasavallan kanssa, on todettava, että tällaisen erityisen tilanteen – jota ei mainita riitautetussa asetuksessa – olemassaolo ei voi vaikuttaa Viron ylijäämälaskelman laillisuuteen eikä osoittaa, että Viron tasavaltaa olisi syrjitty.
Viron tasavalta ei nimittäin kerro, pitikö se vähennys, joka Maltan tasavallalla oli oikeus saada, myöntää myös Virolle siitä syystä, että sen tilanne oli samanlainen erityinen olosuhde kuin se Maltan tasavallan tilanne, jonka nojalla vähennys oli viimeksi mainitulle myönnetty.
Vaikka lisäksi Viron tasavallan väite pitäisikin ymmärtää siten, että Maltan tasavallan kokonaisylijäämää oli vähennetty virheellisesti, on syytä korostaa, että tuo komission virhe, jos se näytettäisiin toteen, ei voisi saattaa riitautettua asetusta kyseenalaiseksi Viron tasavallan osalta. Tämä jäsenvaltio ei näet voi vaatia, että sen ylijäämä laskettaisiin muun kuin siihen sovellettavissa olevan tavan mukaisesti, ja tapahtunut virhe vaikuttaisi joka tapauksessa riidanalaiseen asetukseen vain siltä osin kuin se koskee Maltan tasavaltaa (ks. vastaavasti C-340/98, Italia v. neuvosto, tuomio 14.3.2002, Kok., s. I-2663, 90 ja 91 kohta).
On siis syytä katsoa, ettei Viron tasavalta ole onnistunut näyttämään toteen, että komissio olisi riitautettua asetusta antaessaan kohdellut sitä syrjivästi Maltan tasavaltaan ja Kyproksen tasavaltaan nähden.
B
Syrjintä tiettyihin sellaisiin jäsenvaltioihin nähden, jotka ovat aikaisemmin liittyneet yhteisöön
1. Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta katsoo, että sitä on kohdeltu syrjivästi yhteisöön ja tämän jälkeen Euroopan unioniin aikaisemmin liittyneisiin jäsenvaltioihin nähden, sillä viimeksi mainittujen kotitalouksien varastoja ei samanlaisissa tosiasiallisissa ja oikeudellisissa tilanteissa otettu huomioon niiden ylijäämiä määritettäessä. Komissio kiistää tämän.
2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
On syytä todeta, että kunkin liittymisen yhteydessä maatalouden alalla toteutettavat siirtymätoimenpiteet on sovitettava yhteen tästä liittymisestä mahdollisesti aiheutuvan maatalousmarkkinoiden konkreettisen häiriintymisvaaran kanssa. Toimielimillä ei näin ollen ole velvollisuutta soveltaa samanlaisia siirtymätoimenpiteitä kahdessa peräkkäisessä liittymisessä.
Komissio voi ottaa vuosien 1995 ja 2004 laajentumisten välillä olevista eroavuuksista huomioon erityisesti sen, että tavoite, jona oli ylijäämien kertymisestä aiheutuvan yhteisön sokerimarkkinoiden häiriintymisen välttäminen, oli vaikeampi saavuttaa vuonna 2004 siitä syystä, että uusien jäsenvaltioiden markkinat olivat kooltaan paljon suuremmat ja niiden tuotantokapasiteetti oli hyvin paljon suurempi, ja sen, että tietyt uudet jäsenvaltiot, kuten Viron tasavalta, eivät kantaneet sokerin tuontitullia, vaan tämä tuote voitiin yksinkertaisesti vain ostaa kansainvälisiltä markkinoilta; näitä seikkoja komissio selvittää kirjelmissään ilman että Viron tasavalta olisi niitä tältä osin kiistänyt. Yhteisön ja uusien jäsenvaltioiden väliset hinnanerot olivat lisäksi nekin suuremmat. Näiden kahden seikan yhteisvaikutus aiheutti huomattavasti suuremman sokerimarkkinoiden häiriintymisvaaran, ja se oikeutti näin ollen ankarampien siirtymätoimenpiteiden toteuttamisen.
On siis syytä katsoa, ettei Viron tasavalta ole onnistunut näyttämään toteen, että komissio olisi kohdellut sitä syrjivästi yhteisöön ja tämän jälkeen Euroopan unioniin aikaisemmin liittyneisiin muihin jäsenvaltioihin nähden.
C
Syrjintä vanhoihin jäsenvaltioiden nähden
1. Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta katsoo, että sitä on kohdeltu syrjivästi kaikkiin vanhoihin jäsenvaltioihin nähden. Sillä on nimittäin riitautetun asetuksen nojalla velvollisuus vaatia, että sen toimijat poistavat ylijäämämääränsä lisäksi lisämäärän, koska kotitalouksien varastojen poistaminen on mahdotonta. Sen toimijoiden tilanne on näin ollen epäedullisempi kuin vanhojen jäsenvaltioiden tilanne. Jos asetusta N:o 60/2004 pitäisi tulkita siten, että Viron tasavallan kuuluu kantaa seuraukset kyseisten varastojen olemassaolosta maksamalla asetuksen N:o 60/2004 7 artiklan 2 kohdassa säädetty maksu, sitä syrjittäisiin vanhoihin jäsenvaltioihin nähden, sillä niiden ei koskaan aikaisemmin tarvinnut maksaa tällaista maksua.
Komissio katsoo pääasiallisesti, että Viron tasavallan lausumat kohdistuvat asetukseen N:o 60/2004 eivätkä riitautettuun asetukseen ja ettei niitä siis voida ottaa tutkittaviksi, ja toissijaisesti se kiistää nämä lausumat.
2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ilman että Viron tasavallan lausumien tutkittavaksi ottamisesta olisi tarpeen lausua, on korostettava, ettei Viron toimijoilla ole asetukseen N:o 60/2004 perustuvaa velvollisuutta poistaa yksilöllisen ylijäämänsä ylittävää sokerimäärää. Viron tasavallan on yksinomaan varmistettava, että komission vahvistamaa ylijäämää vastaava sokerimäärä poistetaan markkinoilta (ks. edellä 171 kohta).
Siitä väitetystä syrjinnästä, jonka kohteena Viron tasavalta oli vanhoihin jäsenvaltioihin verrattuna sen vuoksi, että sen piti maksaa asetuksen N:o 60/2004 7 artiklan 2 kohdassa säädetty summa, jollei se onnistu poistamaan ylijäämäänsä vastaavaa sokerimäärää, on todettava, että maatalouden tilanne uusissa jäsenvaltioissa oli aivan erilainen kuin vanhoissa jäsenvaltioissa (asia C-273/04, Puola v. neuvosto, tuomio 23.10.2007, Kok., s. I-8925, 87 kohta). Näin ollen on syytä todeta, että kun kyse on ylijäämistä, vanhojen jäsenvaltioiden tilannetta ei voida verrata Viron tasavallassa ennen sen liittymistä olleeseen tilanteeseen.
Vanhoissa jäsenvaltioissa sijaitseviin toimijoihin ja Virossa sijaitseviin toimijoihin sovellettiin ennen laajentumista erilaisia normeja, kiintiöitä ja tuotantotukimekanismeja. Vaikka yhteisön toimielimet voivat estää ylijäämävarastojen muodostumisen vanhojen jäsenvaltioiden alueelle sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä määrätyillä keinoilla, ne eivät voineet estää ylijäämävarastojen muodostumista uusien jäsenvaltioiden alueelle ennen niiden liittymistä Euroopan unioniin. Tästä syystä liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 kohdan 1–4 alakohdassa määrätään, että uusilla jäsenvaltioilla on velvollisuus omalla kustannuksellaan poistaa ylijäämävarastonsa, mutta siinä ei kuitenkaan määrätä samansuuntaista velvollisuutta vanhoille jäsenvaltioille, minkä Viron tasavalta on hyväksynyt liittymissopimuksen allekirjoittaessaan.
On siis katsottava, ettei Viron tasavalta ole onnistunut näyttämään toteen, että sitä olisi syrjitty vanhoihin jäsenvaltioihin nähden.
Tämä kanneperuste on näin hylättävä kokonaisuudessaan.
VIII
Seitsemäs kanneperuste, jonka mukaan omistusoikeutta on loukattu
A
Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta väittää, että riitautetulla asetuksella loukataan maatalouden yhteismarkkinoilla tunnustettua ja suojattua omistusoikeutta, jota voidaan rajoittaa vain siinä tapauksessa, että rajoittaminen on yhteisön tavoittelemien yhteisen edun mukaisten tavoitteiden mukaista eikä rajoittaminen ole suhteeton toimenpide, jolla tämän oikeuden olemusta loukattaisiin. Viron kansalaisten velvoittaminen poistamaan heidän kulutusta varten ostamansa sokeri olisi tällainen toimenpide, sillä tästä sokerista ei voi aiheutua keinottelun tai markkinoiden häiriintymisen vaaraa. Lisäksi se olisi pakkolunastustoimenpide, ilman että kotitaloudet, jotka ovat pelkkiä kuluttajia, voisivat kuitenkaan suoraan hyötyä sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä. Omistusoikeutta loukattaisiin myös, jos toimijoilla olisi velvollisuus poistaa niiden toimijakohtaisen ylijäämävaraston ylittävä määrä.
B
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viron tasavallan väite on suoralta kädeltä hylättävä.
Yhdelläkään asetuksen N:o 60/2004 säännöksellä ei nimittäin velvoiteta Viron kotitalouksia poistamaan minkäänlaisia sokerimääriä eikä Viron toimijoita poistamaan sokerimääriä toimijakohtaisen ylijäämänsä lisäksi. Yksin Viron tasavallalla on velvollisuus varmistaa komission määrittelemää ylijäämää vastaavan sokerimäärän poistaminen tai maksaa kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohdassa säädetty summa, jollei se kykene noudattamaan velvollisuuttaan.
Edellä lausutun perusteella on katsottava, ettei Viron tasavalta ole onnistunut näyttämään toteen, että riitautetun asetuksen antamisella olisi jollain tavoin loukattu omistusoikeutta.
IX
Kahdeksas kanneperuste, jonka mukaan suhteellisuusperiaatetta on loukattu
A
Asianosaisten lausumat
Viron tasavalta väittää, että riitautetulla asetuksella loukataan suhteellisuusperiaatetta, sillä kotitalouksien varastojen poistaminen ei ole tarpeen keinottelun ja markkinahäiriöiden välttämiseksi, jotka ovat asetuksella N:o 60/2004 säädettyjä tavoitteita. Näiden varastojen olemassaolosta näet aiheutuu häiriön vaara vain, jos ne voidaan jälleenmyydä, mitä kotitaloudet eivät voi tehdä; tämän todistaa se, että sokerin hinta Virossa on liittymisen jälkeen kolminkertaistunut ja pysynyt sen jälkeen vakaana. Toisaalta nämä varastot eivät kannusta keinotteluun, minkä osoittaa se, ettei niitä aikaisempien liittymisten yhteydessä koskaan otettu huomioon. Lopuksi kyseisten varastojen sisällyttämisestä Viron tasavallan ylijäämään seuraisi se, että asetuksessa N:o 60/2004 säädettyjen velvollisuuksien noudattamatta jättämisen vuoksi maksettava summa kaksinkertaistuisi.
Latvian tasavalta lisää tähän, että kun komission laskuvirheet otetaan huomioon, riitautetulla asetuksella ei ole mahdollista saavuttaa asetuksen N:o 60/2004 tavoitetta, jona ei ole uusien jäsenvaltioiden vaan sellaisten yritysten talousarvion rasittaminen, jotka ovat keinottelutarkoituksessa varastoineet sokeria käyttämällä tuontitulleihin liittyviä eroavuuksia.
B
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Edellä 121–129 ja 162–167 kohdassa esitetyt lausumat johtavat välttämättä siihen, että Viron tasavallan esittämät väitteet on hylättävä.
Latvian tasavallan väitteistä on syytä todeta, etteivät ne mahdollista niiden väitettyjen komission laskuvirheiden tunnistamista, joiden vuoksi riitautetulla asetuksella ja asetuksella N:o 60/2004 säädettyjen tavoitteiden saavuttaminen ei olisi mahdollista. Lisäksi on syytä korostaa, että – toisin kuin Latvian tasavalta väittää – näiden asetusten tavoitteena ei ole niiden yritysten, jotka ovat varastoineet sokeria keinottelutarkoituksessa käyttämällä tuontitulleihin liittyviä eroja, eikä uusien jäsenvaltioiden talousarvion rasittaminen, vaan tavoitteena on estää viimeksi mainittujen liittymisen jälkeiset sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn mahdolliset häiriöt, jotka johtuisivat niiden alueella olevista ylijäämistä, takaamalla, että nämä ylijäämät poistetaan kyseisten valtioiden yksinomaisella kustannuksella.
Tämä kanneperuste on näin ollen hylättävä.
X
Latvian tasavallan esittämä ensimmäinen lisäperuste, jonka mukaan puolustautumisoikeuksia on loukattu
A
Asianosaisten lausumat.
Latvian tasavalta toteaa, ettei sillä ole ollut mahdollisuutta esittää riitautettua asetusta koskevaa näkemystään eikä kohtuullisen määräajan kuluessa huomautuksia siitä tavasta, jolla ylijäämät on laskettu. Komissio kiistää tämän väitteen.
B
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Latvian tasavalta vetoaa pääasiallisesti siihen, että sen omia puolustautumisoikeuksia on loukattu. Sen väitteet ovat tästä syystä tehottomia, sillä vaikka niitä pidettäisiinkin perusteltuina, ne eivät voisi vaikuttaa riitautetun asetuksen laillisuuteen Viron tasavallan osalta.
Tämä lisäperuste on siis hylättävä.
XI
Latvian tasavallan esittämä toinen lisäperuste, jonka mukaan luottamuksensuojan periaatetta on loukattu
A
Asianosaisten lausumat
Latvian tasavalta katsoo, että komissio on loukannut luottamuksensuojan periaatetta, sillä tämän olisi pitänyt määritellä kullekin uudelle jäsenvaltiolle vastaavan ylijäämän lisäksi tavanomainen siirtovarasto 1.5.2004. Komissio kiistää tämän väitteen.
B
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
On syytä muistuttaa, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 40 artiklan neljännessä kohdassa, jota kyseisen perussäännön 53 kohdan ensimmäisen kohdan mukaan sovelletaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vireillä olevassa oikeudenkäynnissä, ja työjärjestyksen 116 artiklan 4 kohdassa väliintulijalle annetaan oikeus esittää itsenäisesti paitsi perusteluita myös oikeudellisia perusteita, jos niillä tuetaan jonkun asianosaisen vaatimuksia ja jos ne eivät ole täysin erilaisia kuin oikeusriidan, sellaisena kuin se on syntynyt kantajan ja vastaajan välillä, taustalla olevat näkemykset, mikä muuten johtaisi riidan kohteen muuttumiseen (asia T-171/02, Regione autonoma della Sardegna v. komissio, tuomio 15.6.2005, Kok., s. II-2123, 152 kohta).
Tämä Latvian tasavallan esittämä lisäperuste on täysin erilainen kuin ne kanneperusteet, joihin Viron tasavalta on vedonnut tässä kanteessa, ja se on jätettävä ottamatta tutkittavaksi. Vaikka Viron tasavalta näet onkin toisen kanneperusteensa toisessa osassa esittänyt lausuman, jonka voidaan osittain katsoa liittyvän luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, tämä lausuma liittyy siihen, että aikaisempien liittymisten yhteydessä kolmea tonnia pienempiä määriä ei ollut otettu huomioon ylijäämiä laskettaessa, mutta se ei liity perusteltuun luottamukseen, joka koskee sitä, että laskettavana oli tavanomainen siirtovarasto eikä ylijäämä.
Sivumennen sanoen on syytä todeta, että vaikka liittymisasiakirjan liitteessä IV olevassa 4 kohdan 2 kohdassa määrätäänkin, että kaikki uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä vapaassa vaihdannassa olevien tuotteiden varastot, jotka määrältään ylittävät sen, minkä voidaan katsoa edustavan tavanomaista siirtovarastoa, on poistettava uusien jäsenvaltioiden kustannuksella, tämä määräys ei velvoita komissiota laskemaan tätä ylijäämämäärää kahdessa vaiheessa, toisin sanoen laskemaan ensin tavanomaisen siirtovaraston ja sitten sen tämän luvun ylittävän määrän, joka on poistettava.
Tästä on syytä todeta, että silloin kun komissio käyttää neuvoston – tai liittymisasiakirjan laatijoiden – sille antamaa toimivaltaa yhteisen maatalouspolitiikan alalla liittymisasiakirjan määräysten täytäntöönpanemiseksi, se saattaa käyttää laajaa harkintavaltaa, minkä vuoksi yhteisen maatalouspolitiikan alaan kuuluva toimenpide voidaan katsoa lainvastaiseksi ainoastaan, jos kyseinen toimenpide on toimielimen tavoittelemien päämäärien saavuttamiseksi ilmeisen epäasianmukainen (ks. edellä 118 kohdassa mainittu asia Weidacher, tuomion 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näin ollen on syytä katsoa, että tätä laajaa harkintavaltaansa käyttäessään se on vapaa soveltamaan sellaista yksinkertaistettua laskentatapaa, josta poistettava ylijäämä voi suoraan ilmetä. Latvian tasavallan kuuluisi näyttää toteen, että komission valitsema tapa on ilmeisen epäasianmukainen. Latvian tasavallan tästä esittämät lausumat eivät kuitenkaan ole sellaisia, että niiden nojalla voitaisiin kyseenalaistaa komission käyttämä tapa. Lausumaansa mitenkään tukematta Latvian tasavalta tyytyy nimittäin vain väittämään, että jos komissio olisi soveltanut asianmukaista tapaa, se olisi voinut paremmin taata sen, että varastojen muodostumisolosuhteita olisi voitu tarkastella asianmukaisesti, ja että näin menetellessään komissio on loukannut luottamuksensuojan periaatetta, mutta se ei kuitenkaan viittaa mihinkään komission antamaan täsmälliseen vakuutukseen, joka ilmaisisi, että tämä tulisi menettelemään Latvian tasavallan asianmukaiseksi katsomalla tavalla.
Latvian tasavallan lisäperuste on näin olen hylättävä myös aineellisesti.
Edellä lausuttu huomioiden kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Viron tasavalta on hävinnyt asian, se velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti.
Latvian tasavalta vastaa työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Viron tasavalta velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Euroopan yhteisöjen komission oikeudenkäyntikulut.

3)
Latvian tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Tiili
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Julistettiin Luxemburgissa 2 päivänä lokakuuta 2009.
Allekirjoitukset
Sisällys

Asiaa koskevat oikeussäännöt

I Sokerialan yhteinen markkinajärjestely

II Liittymissopimus ja liittymisasiakirja

Asian tausta

I Asetus (EY) N:o 60/2004

II Asetus (EY) N:o 651/2005

III Riitautettu asetus

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset

Oikeudellinen arviointi

I Viron tasavallan ja komission aluksi esittämät vaatimukset

A Viron tasavallan aluksi esittämä vaatimus

1. Asianosaisten lausumat

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

B Komission aluksi esittämä vaatimus

1. Asianosaisten lausumat

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

II Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan kollegisen päätöksenteon periaatetta on loukattu

A Asianosaisten lausumat

B Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

III Toinen kanneperuste, jonka mukaan asetusta N:o 60/2004 on rikottu

A Asetuksen N:o 60/2004 velvoittavuus suhteessa riitautettuun asetukseen

1. Asianosaisten lausumat

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

B Ensimmäinen osa

1. Käsitteen ”varasto” merkitys

a) Asianosaisten lausumat

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

2. Asetuksen N:o 60/2004 systemaattinen tarkastelu

a) Asianosaisten lausumat

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

3. Aikaisemmissa liittymisissä sovittu ”varaston” käsite

a) Alustavia huomautuksia

b) Asianosaisten lausumat

c) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

4. EY 32 artiklan tulkinta

a) Asianosaisten lausumat

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

5. Yhteisöjen tuomioistuimen käyttämän käsitteen ”ylijäämävarastojen pitäjät” tulkinta

a) Asianosaisten lausumat

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

C Toinen osa

1. Alustavia huomautuksia asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan soveltamisalasta

2. Sokerinkulutuksen merkitys Virossa

a) Asianosaisten lausumat

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

3. Komissio muutti aikaisemmissa liittymisissä sovellettuja arviointiperusteita

a) Asianosaisten lausumat

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

4. Komission myötävaikutus Viron kotitalouksien varastojen muodostumiseen

a) Asianosaisten lausumat

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

5. Komissio ei ole riittävästi ottanut huomioon uusien jäsenvaltioiden taloudellista kehitystä

a) Asianosaisten lausumat

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

IV Kolmas kanneperuste, jonka mukaan perusteluvelvollisuutta ei ole noudatettu

A Asianosaisten lausumat

B Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

V Neljäs kanneperuste, jonka mukaan hyvän hallintotavan periaatetta on loukattu

A Asianosaisten lausumat

B Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

VI Viides kanneperuste, jonka mukaan vilpittömän mielen periaatetta on loukattu

A Asianosaisten lausumat

B Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

VII Kuudes kanneperuste, jonka mukaan syrjintäkiellon periaatetta on loukattu

A Syrjintä suhteessa Maltan tasavaltaan ja Kyproksen tasavaltaan

1. Asianosaisten lausumat

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

B Syrjintä tiettyihin sellaisiin jäsenvaltioihin nähden, jotka ovat aikaisemmin liittyneet yhteisöön

1. Asianosaisten lausumat

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

C Syrjintä vanhoihin jäsenvaltioiden nähden

1. Asianosaisten lausumat

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

VIII Seitsemäs kanneperuste, jonka mukaan omistusoikeutta on loukattu

A Asianosaisten lausumat

B Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

IX Kahdeksas kanneperuste, jonka mukaan suhteellisuusperiaatetta on loukattu

A Asianosaisten lausumat

B Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

X Latvian tasavallan esittämä ensimmäinen lisäperuste, jonka mukaan puolustautumisoikeuksia on loukattu

A Asianosaisten lausumat.

B Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

XI Latvian tasavallan esittämä toinen lisäperuste, jonka mukaan luottamuksensuojan periaatetta on loukattu

A Asianosaisten lausumat

B Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: viro.