CELEX: 62002CJ0148
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Conseil d'État
Belgicko

Rozsudkom z 21. decembra 2001, ktorý bol doručený Súdnemu dvoru 24. apríla 2002, Conseil d’État položila na základe článku
234 ES prejudiciálnu otázku o výklade článkov 17 ES a 18 ES.
Táto otázka vyplynula zo sporu medzi pánom C. Garciom Avellom, konajúcim ako zákonný zástupca svojich detí, a Belgickom, ktorý
sa týka žiadosti o zmenu priezviska jeho detí.

Právny rámec

A ─ Právna úprava Spoločenstva
Podľa článku 12 ods. 1 ES:
„V rámci pôsobnosti tejto zmluvy a bez toho, aby boli dotknuté jej osobitné ustanovenia, akákoľvek diskriminácia na základe
štátnej príslušnosti je zakázaná.“
Článok 17 ES stanovuje:
„1.      Týmto sa ustanovuje občianstvo únie. Občanom únie je každá osoba, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu. Občianstvo
únie nenahrádza, ale dopĺňa štátnu príslušnosť jednotlivca.
2.      Občania únie požívajú práva poskytované touto zmluvou a vzťahujú sa na nich povinnosti, ktoré im táto zmluva ukladá.“
Článok 18 ods. 1 ES stanovuje:
„1.      Každý občan únie má právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, pričom podlieha obmedzeniam a podmienkam
ustanoveným v tejto zmluve a v opatreniach prijatých na ich vykonanie.“

B ─ Vnútroštátna právna úprava a prax
Belgické medzinárodné právo súkromné
Článok 3 tretí odsek belgického Občianskeho zákonníka stanovuje:
„Zákony upravujúce osobný stav a právnu spôsobilosť osôb sa vzťahujú aj na belgických občanov s bydliskom v zahraničí“.
Belgické súdne orgány uplatňujú na základe tohto ustanovenia pravidlo, podľa ktorého sa osobný stav a právna spôsobilosť osôb
spravujú právom štátu, ktorého sú štátnymi príslušníkmi.
Podľa Belgicka, pokiaľ má belgický štátny príslušník občianstvo jedného alebo viacerých štátov, belgické orgány uprednostnia
belgické štátne občianstvo podľa pôvodne zvykového pravidla kodifikovaného článkom 3 Haagskeho dohovoru z 12. apríla 1930
o niektorých otázkach týkajúcich sa kolízneho práva vo veciach štátneho občianstva (
Recueil des traités de la Société des Nations
, zväzok 179, s. 89, ďalej len „Haagsky dohovor“) podľa ktorého „osobu, ktorá je štátnym občanom dvoch alebo viacerých štátov,
môže každý z týchto štátov považovať za svojho štátneho príslušníka“ [
neoficiálny preklad
].
Belgický Občiansky zákonník
Podľa článku 335 Občianskeho zákonníka, ktorý je upravený v kapitole V s názvom „Účinky rodičovstva“, v oddieli VII („o rodičovstve“):
„1.      Dieťa, u ktorého je známe len otcovstvo alebo ktorého otec a zároveň matka sú známi, nadobúda priezvisko otca, to neplatí,
ak je otec ženatý a uzná otcovstvo k dieťaťu počatého počas manželstva s inou ženou ako so svojou manželkou.
…“
Článok 2 v kapitole II s názvom „Zmena priezviska a mena“ zákona z 15. mája 1987 o priezvisku a mene stanovuje:
„Kto chce z akéhokoľvek dôvodu zmeniť priezvisko alebo meno, podá odôvodnenú žiadosť ministrovi spravodlivosti.
Žiadosť podáva samotná dotknutá osoba alebo jej zákonný zástupca.“
Článok 3, ktorý patrí do rovnakej kapitoly uvedeného zákona, stanovuje:
„Minister spravodlivosti môže povoliť zmenu mena, pokiaľ požadované mená nie sú zmätočné a nemôžu poškodzovať žiadateľa alebo
tretie osoby.
Kráľ môže výnimočne povoliť zmenu priezviska, pokiaľ sa domnieva, že žiadosť odôvodňujú závažné dôvody a že požadované priezvisko
nie je zmätočné a nemôže poškodzovať žiadateľa alebo tretie osoby.“
Správna prax vo veciach zmeny priezviska
Belgicko uvádza, že s cieľom zmierniť znevýhodnenia spojené s dvojitým štátnym občianstvom navrhujú belgické orgány v takejto
situácií, o akú ide vo veci samej, vykonať zmenu priezviska tak, že deťom sa prizná len prvá časť priezviska ich otca. S cieľom
nenarúšať začlenenie dieťaťa možno výnimočne, a najmä vtedy, ak na Belgicko existujú slabé väzby, priznať priezvisko v súlade
so zahraničným zákonom, najmä v prípade, keď rodina žila v cudzej krajine, v ktorej je dieťa zapísané s dvomi priezviskami.
V poslednom čase správne orgány s cieľom zjednotiť priezvisko v rámci rodiny prijali pružnejší prístup, najmä keď prvé dieťa,
ktorého osobný status sa od narodenia riadi španielskym právom a v súlade s ním má dve priezviská, zatiaľ čo druhé dieťa s belgickým
a španielskym štátnym občianstvom nadobúda podľa článku 335 ods. 1 Občianskeho zákonníka dve priezviská svojho otca.

Spor vo veci samej a prejudiciálne konanie
Pán Garcia Avello, španielsky štátny príslušník, a pani I. Weberová, belgická štátna príslušníčka, bývajú v Belgicku, kde
v roku 1986 uzatvorili manželstvo. Dve deti pochádzajúce z ich manželstva, ktoré sa narodili v roku 1988 a 1992, majú dvojaké
štátne občianstvo, a to belgické a španielske.
V súlade s belgickým právom úradník na belgickej matrike v rodnom liste detí ako ich priezvisko uviedol priezvisko ich otca,
a to „Garcia Avello“.
Odôvodnenou žiadosťou podanou ministrovi spravodlivosti 7. novembra 1995, pán Garcia Avello a jeho manželka ako zákonní zástupcovia
svojich detí požiadali o zmenu ich priezviska na „Garcia Weber“, pričom uviedli, že podľa zvyku vyplývajúceho zo španielskeho
práva sa priezvisko detí manželov skladá z prvého priezviska otca, za ktorým nasleduje priezvisko ich matky.
Zo spisu vyplýva, že dotknuté osoby boli na konzulárnom oddelení na španielskom veľvyslanectve v Belgicku zapísané pod priezviskom
„Garcia Weber“.
Listom z 30. júla 1997 belgické orgány navrhli žalobcovi vo veci samej namiesto požadovanej zmeny vykonať zmenu priezviska
jeho detí na „Garcia“. Žalobca vo veci samej a jeho manželka listom z 18. augusta 1997 tento návrh odmietli.
Listom z 1. decembra 1997 oznámil minister spravodlivosti pánovi Garciovi Avellovi, že jeho žiadosť sa zamietla v tomto znení:
„vláda sa domnieva, že neexistujú dostatočné dôvody navrhnúť Jeho kráľovskej výsosti, aby Vám preukázal láskavosť spočívajúcu
v zmene Vášho priezviska na priezvisko ‚Garcia Weber‘. Všetky žiadosti, pokiaľ ide o deti, ktorých cieľom je pripojiť priezvisko
matky k priezvisku otca, sa v zásade odmietajú z dôvodu, že v Belgicku nadobúdajú deti priezvisko svojho otca“.
Dňa 29. januára 1998 žalobca vo veci samej ako zákonný zástupca svojich detí Esmeraldy a Diega podal návrh na zrušenie tohto
rozhodnutia na Conseil d’État (Štátnu radu), ktorá po zohľadnení argumentácie účastníkov konania a po vylúčení článku 43 ES
ako nerelaventného ustanovenia, keďže sloboda usadiť sa zjavne netýka spornej žiadosti, ktorej predmetom sú maloleté deti,
rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa zásady práva Spoločenstva v oblasti európskeho občianstva a slobody pohybu osôb, osobitne zakotvené v článkoch 17
a 18 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva z 25. marca 1957, vykladať tak, že bránia belgickému správnemu orgánu, na ktorý
sa podala žiadosť o zmenu priezviska maloletých detí s bydliskom v Belgicku, ktoré majú dvojaké štátne občianstvo, belgické
a španielske, pričom táto žiadosť nie je odôvodnená nijakou osobitnou okolnosťou, ale len tým, že tieto deti majú mať priezvisko,
ktoré by mali na základe španielskeho práva a tradícii, aby túto zmenu nepovolil z dôvodu, že tento typ žiadostí sa ‚v zásade
odmieta z dôvodu, že v Belgicku nadobúdajú deti priezvisko svojho otca‘, osobitne pokiaľ všeobecne prijímaný postoj orgánov
vyplýva z toho, že podľa nich priznanie iného priezviska môže v rámci sociálneho života v Belgicku vyvolať otázky, pokiaľ
ide o rodičovstvo k dotknutému dieťaťu, ale na druhej strane s cieľom zmierniť znevýhodnenia spojené s dvojakým občianstvom
sa žiadateľom, ktorí sa nachádzajú v takej situácii, navrhuje, aby prijali len prvé priezvisko otca a výnimočne, pokiaľ existuje
slabá väzba na Belgicko, alebo ak je potrebné zjednotiť priezviská členov rodiny, môže sa prijať kladné rozhodnutie?“

O prejudiciálnej otázke
Na úvod je potrebné preskúmať, či na rozdiel od názoru Belgicka, dánskej a holandskej vlády patrí situácia, ktorá je predmetom
sporu, do pôsobnosti práva Spoločenstva a osobitne ustanovení Zmluvy týkajúcej sa občianstva Únie.
Článok 17 ES priznáva každej osobe so štátnou príslušnosťou niektorého členského štátu štatút občana Únie (pozri najmä rozsudok
z 11. júla 2002, D’Hoop, C‑224/98, Zb. s. I‑6191, bod 27). Keďže deti pána Garciu Avellu majú štátne občianstvo dvoch členských
krajín, tento štatút sa na nich vzťahuje.
Ako Súdny dvor už niekoľkokrát uviedol (pozri najmä rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R, C‑413/99, Zb. s. I‑7091,
bod 82), občianstvo Únie má byť základným statusom štátnych príslušníkov členských štátov.
Tento štatút umožňuje štátnym príslušníkom, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii, aby sa s nimi v rozsahu vecnej pôsobnosti
Zmluvy ES bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť a bez toho, aby boli dotknuté výnimky výslovne stanovené v tejto súvislosti,
z právneho hľadiska zaobchádzalo rovnako (pozri najmä rozsudky z 20. septembra 2001, Grzelczyk, C‑184/99, Zb. s. I‑6193, bod
31, a D’Hoop, už citovaný, bod 28).
Medzi situácie, ktoré spadajú do pôsobnosti
ratione materiae
práva Spoločenstva, patria prípady, ktoré sa týkajú uplatňovania základných slobôd zaručených zmluvou, najmä tie, na ktoré
sa vzťahuje právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov podľa článku 18 ES (rozsudok z 24. novembra
1998, Bickel a Franz, C‑274/96, Zb. s. I‑7637, body 15 a 16, a rozsudky Grzelczyk, bod 33 a D’Hoop, bod 29, už citované).
Za súčasného stavu práva Spoločenstva pravidlá upravujúce priezvisko osoby síce patria do právomoci členských štátov, avšak
členské štáty musia pri výkone tejto právomoci dodržiavať právo Spoločenstva (pozri analogicky rozsudok z 2. decembra 1997,
Dafeki, C‑336/94, Zb. s. I‑6761, body 16 až 20) a osobitne ustanovenia zmluvy týkajúce sa slobody priznanej každému občanovi
Únie pohybovať sa a zdržiavať sa na území členských štátov (pozri najmä rozsudok z 23. novembra 2000, Elsen, C‑135/99, Zb.
s. I‑10409, bod 33).
Účelom občianstva Únie stanoveného v článku 17 ES nie je rozšíriť vecnú pôsobnosť Zmluvy na vnútroštátne situácie, ktoré nemajú
nijakú spojitosť s právom Spoločenstva (rozsudok z 5. júna 1997, Uecker a Jacquet, C‑64/96 a C─65/96, Zb. s. I‑3171, bod 23).
Takáto spojitosť s právom Spoločenstva však existuje v súvislosti s osobami nachádzajúcimi sa v takej situácii, akou je situácia
detí pána Garciu Avellu, ktoré sú štátnymi príslušníkmi jedného členského štátu, legálne sa zdržiavajúcimi na území iného
členského štátu.
Proti tomuto záveru nemožno namietať okolnosťou, že dotknuté osoby vo veci samej majú tiež štátne občianstvo členského štátu,
v ktorom sa zdržiavajú od svojho narodenia, ktorá je podľa orgánov tohto štátu jedinou štátnou príslušnosťou, ktorú tento
štát uznáva. Členský štát nemôže obmedzovať účinky nadobudnutia štátneho občianstva iného členského štátu tým, že vyžaduje
splnenie ďalšej podmienky na to, aby uznal toto štátne občianstvo na účely vykonávania základných slobôd stanovených v Zmluve
(pozri v tomto zmysle najmä rozsudok Micheletti a i., C‑369, 90, Zb. s I‑4239, bod 10). Článok 3 Haagskeho dohovoru, z ktorého
Belgické kráľovstvo vychádza pri uznaní len tuzemského štátneho občianstva v prípade viacerých štátnych občianstiev, pokiaľ
jedno z nich je belgické štátne občianstvo, neobsahuje povinnosť, ale len možnosť, aby zmluvné strany uprednostnili toto posledné
uvedené občianstvo pred akýmkoľvek iným štátnym občianstvom.
Za týchto podmienok sa deti žalobcu vo veci samej môžu dovolávať práva stanoveného v článku 12 ES nebyť diskriminovaný na
základe štátneho občianstva v súvislosti s pravidlami upravujúcimi ich priezvisko.
Preto je potrebné preskúmať, či články 12 ES a 17 ES bránia tomu, aby belgické správne orgány odmietli žiadosť o zmenu priezviska
v takej situácii, akou je situácia vo veci samej.
V tejto súvislosti podľa ustálenej judikatúry zásada zákazu diskriminácie vyžaduje, aby porovnateľné situácie neboli posudzované
rozdielne a aby rozdielne situácie neboli posudzované rovnako (pozri najmä rozsudok zo 17. júla 1997, National Farmers’ Union
a i., C‑354/95, Zb. s. I‑4559, bod 61). Takéto zaobchádzanie možno odôvodniť, iba ak sa opiera o objektívne dôvody nezávislé
od štátnej príslušnosti dotknutých osôb a ak je primerané vo vzťahu k legitímne sledovanému cieľu (pozri najmä rozsudok D’Hoop,
už citovaný, bod 36).
V danej veci nie je sporné, že s osobami, ktoré okrem belgického občianstva majú štátne občianstvo aj iného štátu, sa v zásade
zaobchádza rovnako ako s osobami len s belgickým občianstvom, z dôvodu, že v Belgicku sa osoby, ktoré majú belgické občianstvo,
považujú výlučne za belgických štátnych príslušníkov. Rovnako ako v prípade belgických štátnych príslušníkov sa aj španielskym
štátnym príslušníkom, ktorí majú okrem toho aj belgické občianstvo, obvykle odmieta priznať právo zmeniť priezvisko z dôvodu,
že v Belgicku deti nadobúdajú priezvisko po svojom otcovi.
Belgická správna prax, ktorá vyplýva z bodu 12 tohto rozsudku a prejudiciálnej otázky, pripúšťa od posledného uvedeného pravidla
odchýlky, ale odmieta medzi ne zaradiť prípady osôb nachádzajúcich sa v takej situácii, akou je situácia vo veci samej, ktoré
sa usilujú upraviť svoje rozdielne priezviská vyplývajúce z aplikácie právnych predpisov dvoch členských štátov.
Je potrebné overiť, či sa tieto dve kategórie osôb nachádzajú v totožnej situácii, alebo, naopak, sú v rozdielnej situácii,
pričom v takomto prípade by zo zásady zákazu diskriminácie vyplývalo, že tí belgickí štátni príslušníci, ktorí ako deti pána
Garciu Avellu majú tiež štátne občianstvo iného členského štátu, by mohli požadovať, aby sa s nimi zaobchádzalo odlišne od
zaobchádzania vyhradeného osobám majúcim len belgické občianstvo, ibaže by sa sporné zaobchádzanie odôvodnilo objektívnymi
dôvodmi.
Na rozdiel od osôb, ktoré majú len belgické štátne občianstvo, belgickí štátni príslušníci majúci tiež španielske občianstvo,
majú vzhľadom na dva predmetné právne systémy rôzne priezviská. Konkrétne, v takej situácii, akou je situácia vo veci samej,
sa dotknutým deťom nepovolilo, aby mali priezvisko, ktoré vyplýva z aplikácie právneho predpisu členského štátu, ktorý určil
priezvisko ich otca.
Ako uviedol generálny advokát v bode 56 svojich návrhov, nie je sporné, že rozdielnosť priezvísk môže dotknutým osobám priniesť
vážne komplikácie tak profesionálneho, ako aj súkromného charakteru, pričom tieto komplikácie vyplývajú okrem iného z ťažkostí
pri využívaní právnych účinkov diplomov alebo dokumentov v členskom štáte, ktorého sú tieto deťmi štátnymi príslušníkmi, vystavených
na priezvisko uznané v inom členskom štáte, ktorého sú tiež štátnymi príslušníkmi. Ako bolo uvedené v bode 33 tohto rozsudku,
riešenie navrhované správnymi orgánmi spočívajúce v tom, že sa deťom umožní, aby mali len prvé priezvisko svojho otca, nepredstavuje
nápravu situácie spočívajúcej v existencii rôznych priezvísk, ktorej sa dotknuté osoby snažia vyhnúť.
Za týchto podmienok môžu belgickí štátni príslušníci, ktorí majú dve rôzne priezviská, pretože sa na základe ich občianstva
vzťahujú na nich rôzne zákony, poukazovať na osobitné ťažkosti spájajúce sa s ich situáciou, ktoré ich odlišujú od osôb, ktoré
majú len belgické občianstvo a sú označení len jedným priezviskom.
Ako už bolo uvedené v bode 33 tohto rozsudku, belgické správne orgány odmietajú považovať žiadosti o zmenu priezviska belgických
štátnych príslušníkov, ktorí sa nachádzajú v takej situácii, akou je situácia detí žalobcu vo veci samej, s cieľom zabrániť
existencii rôznych priezvísk, za žiadosti založené na „závažných dôvodoch“ v zmysle článku 3 druhého odseku zákona z 15. mája
1987, už citovaného, len preto, že v Belgicku nadobúdajú deti s belgickým občianstvom v súlade s belgickým právom priezvisko
po svojom otcovi.
Je potrebné preskúmať, či spornú prax možno odôvodniť dôvodmi, ktoré subsidiárne uvádza Belgicko a dánska a holandská vláda.
Belgicko uvádza, že zásada nemennosti priezviska predstavuje zásadu, na ktorej je založený sociálny poriadok, ktorý tvorí
vždy podstatný prvok, a že kráľ môže povoliť zmenu priezviska len za celkom výnimočných okolností, ktoré vo veci samej nie
sú splnené. Belgicko aj holandská vláda rovnako uvádzajú, že poškodenie práv detí žalobcu vo veci samej je obmedzené, pretože
sa môžu v každom prípade odvolávať na svoje španielske občianstvo a priezvisko nadobudnuté podľa španielskeho práva v každom
členskom štáte okrem Belgicka. Sporná prax umožňuje zabrániť nebezpečenstvu omylu, pokiaľ ide o totožnosť a rodičovstvo vo
vzťahu dotknutým osobám. Podľa dánskej vlády uvedená prax v rozsahu, v akom používa rovnaké pravidlá na belgických štátnych
príslušníkov, ktorí majú tiež štátne občianstvo iného členského štátu, aj na osoby majúce len belgické občianstvo, prispieva
k začleneniu prvých uvedených osôb v Belgicku, a pomáha tak k uskutočneniu cieľa sledovaného zásadou zákazu diskriminácie.
Spornú prax nemožno platne odôvodniť nijakým z týchto dôvodov.
Pokiaľ ide jednak o zásadu nemennosti priezviska ako nástroja určeného na zabránenie nebezpečenstva vzniku omylu, pokiaľ ide
o totožnosť dotknutých osôb alebo rodičovstvo k týmto osobám, je potrebné uviesť, že táto zásada síce určite prispieva k uľahčeniu
určiť totožnosť dotknutých osôb a rodičovstvo k týmto osobám, ale nie je nevyhnutná v takom rozsahu, že by sa neprispôsobila
praxi spočívajúcej v tom, že deťom štátnych príslušníkov členského štátu, ktorí majú tiež občianstvo iného členského štátu,
bude umožnené mať priezvisko zložené z iných prvkov, ako sú prvky stanovené právom prvého členského štátu, pokiaľ je toto
priezvisko predmetom zápisu v úradnom registri druhého členského štátu. Okrem toho nie je sporné, že z dôvodu najmä rozsahu
migračných tokov vnútri Únie koexistujú v jednom členskom štáte rôzne vnútroštátne systémy na priznanie priezviska, pričom
rodičovstvo vo vzťahu k dieťaťu nemožno v rámci sociálneho života v jednom členskom štáte nevyhnutne posudzovať len z hľadiska
systému použiteľného na štátnych príslušníkov posledného uvedeného štátu. K tomu je potrebné dodať, že systém umožňujúci prenášať
prvky priezviska obidvoch rodičov môže naopak prispieť k posilneniu uznania týchto väzieb rodičovstva vo vzťahu k deťom vzhľadom
na oboch rodičov, a nevyvoláva omyl, pokiaľ ide o túto väzbu.
Pokiaľ ide o cieľ začlenenia, ktorý sleduje sporná prax, stačí pripomenúť, že vzhľadom na to, že v členských štátoch koexistujú
rôzne systémy nadobúdania priezvísk, ktoré sa uplatňujú na osoby, ktoré v nich bývajú, nie je taká prax, aká je predmetná
prax v konaní vo veci samej, nevyhnutná, či dokonca vhodná na uľahčenie začlenenia štátnych príslušníkov iných členských štátov
v Belgicku.
Neprimeranosť odmietnutia, ktoré belgické orgány uplatňujú v prípade takých žiadostí, akými sú žiadosti vo veci samej, je
zjavná o to skôr, že sporná prax pripúšťa odchýlky od aplikácie belgického režimu vo veciach nadobúdania priezviska v situáciách
blízkych situácii, v ktorej sa nachádzajú deti žalobcu v konaní vo veci samej.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné na prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že články 12 ES a 17 ES sa majú
vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby za takých okolností, akými sú okolnosti vo veci samej, správny orgán jedného členského
štátu odmietol vyhovieť žiadosti o zmenu priezviska maloletých detí s bydliskom v tomto štáte, ktoré majú dvojaké štátne občianstvo
uvedeného štátu a iného členského štátu, pričom cieľom tejto žiadosti je, aby tieto deti mohli mať priezvisko, ktoré by im
patrilo podľa práva a tradície druhého členského štátu.

O trovách
Dánska vláda, holandská vláda a Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami,
ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej
incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne
tento vnútroštátny súd.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR (plénum),
o otázke, ktorú mu položila rozsudkom z 21. decembra 2001 Conseil d’État, rozhodol takto:
–
Články 12 ES 17 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby za takých okolností, akými sú okolnosti vo veci samej,
správny orgán jedného členského štátu odmietol vyhovieť žiadosti o zmenu priezviska maloletých detí s bydliskom v tomto štáte,
ktoré majú dvojaké štátne občianstvo uvedeného štátu a iného členského štátu, pričom cieľom tejto žiadosti je, aby tieto deti
mohli mať priezvisko, ktoré by im patrilo podľa práva a tradície druhého členského štátu.
Rodríguez Iglesias
Wathelet
Schintgen
Timmermans
Edward
La Pergola
Jann
Skouris
Macken
Colneric

von Bahr
Cunha Rodrigues

Rosas
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 2. októbra 2003.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyk konania: francúzština.