CELEX: 61993TJ0489
Udligningsafgift
varer undervejs til Fællesskabet
berettiget forventning
proportionalitetsprincippet
ligebehandling
magtfordrejning

Sagens retlige baggrund
1 Den retlige baggrund for denne sag er Raadets forordning (EOEF) nr. 1035/72 af 18. maj 1972 om den faelles markedsordning for frugt og groentsager (EFT 1972 II, s. 423, som senere aendret flere gange, herefter benaevnt "forordning nr. 1035/72"), og den angaar saerligt de instrumenter, der er naevnt i forordningen til beskyttelse i samhandelsforhold med tredjelande, nemlig udligningsafgift og beskyttelsesforanstaltninger.
2 Udligningsafgiften har til formaal at sikre et vist prisniveau for frugt og groentsager paa faellesmarkedet. Det er derfor i artikel 23 i forordning nr. 1035/72 bestemt, at der hvert aar fastsaettes referencepriser for hvert af de produkter, der er omfattet af den faelles markedsordning for frugt og groentsager, "for at undgaa forstyrrelser som foelge af tredjelandes tilbud til unormalt lave priser". Artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72 har foelgende ordlyd: "Er indgangsprisen for et produkt, indfoert fra et tredjeland, paa to paa hinanden foelgende markedsdage mindst 0,6 ECU lavere end referenceprisen, paalaegges der, bortset fra i undtagelsestilfaelde, en udligningsafgift for produkter fra det paagaeldende afsendelsesland. Denne afgift er lig med differencen mellem referenceprisen og det aritmetiske gennemsnit af de to sidste indgangspriser, som er bekendt for det paagaeldende afsendelsesland; denne pris kaldes herefter 'gennemsnitlig indgangspris' . Denne gennemsnitlige indgangspris beregnes da hver markedsdag for hvert afsendelsesland, indtil afgiften vedroerende dette afsendelsesland ophaeves." Den indgangspris, der henvises til i denne bestemmelse, er ifoelge samme forordnings artikel 24, stk. 3, markedsprisen for produkter indfoert fra tredjelande, beregnet paa basis af gennemsnittet af de laveste repraesentative noteringer for mindst 30% af de maengder fra det paagaeldende afsendelsesland, som er afsat paa alle repraesentative markeder.
3 Udligningsafgiften, der er den samme for alle medlemsstater, opkraeves som et tillaeg til den gaeldende told (jf. artikel 25, stk. 3, i forordning nr. 1035/72). Den aendres ikke, "saa laenge aendringen i de elementer, der danner grundlag for dens beregning efter afgiftens faktiske anvendelse i tre paa hinanden foelgende markedsdage, ikke medfoerer en aendring af afgiftens stoerrelse med mere end 1,2 ECU", men ophaeves, naar indgangsprisen paa to paa hinanden foelgende markedsdage mindst ligger paa referenceprisens niveau (jf. artikel 26, stk. 1, i forordning nr. 1035/72).
4 For saa vidt angaar beskyttelsesforanstaltninger er det i artikel 29, stk. 1, foerste led, i forordning nr. 1035/72, bestemt, at "der ... i samhandelen med tredjelande kan anvendes egnede foranstaltninger: saafremt markedet inden for Faellesskabet for et ... af de ... naevnte produkter paa grund af indfoersel eller udfoersel rammes eller trues af alvorlige forstyrrelser, som kan bringe virkeliggoerelsen af de i traktatens artikel 39 omhandlede maal i fare". I medfoer af artikel 29, stk. 1, andet led, kan der anvendes beskyttelsesforanstaltninger ° bl.a. for saa vidt angaar aebler ° saafremt "tilbagekoebs- eller opkoebsforanstaltningerne ... gaelder betydelige maengder heraf". I artikel 3, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2707/72 af 19. december 1972 om fastsaettelse af betingelserne for anvendelse af beskyttelsesforanstaltninger i markedsordningen for frugt og groentsager (EFT 1972, 31.12.1972, s. 3, herefter benaevnt "forordning nr. 2707/72") er det bestemt, at disse beskyttelsesforanstaltninger kan omfatte suspension af ind- eller udfoersel eller opkraevning af eksportafgifter. I den i artikel 29, stk. 1, andet led, i forordning nr. 1035/72 omhandlede situation kan foranstaltningerne omfatte "suspension af indfoersel eller opkraevning af et ekstrabeloeb, der svarer til 50% af forskellen mellem basisprisen og [den maksimale tilbagekoebspris]. Dette ekstrabeloeb laegges til toldafgifterne og i givet fald til de udligningsafgifter, som maatte vaere indfoert i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 25 i forordning (EOEF) nr. 1035/72".
5 I artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2707/72 er det endelig bestemt, at forholdsreglerne "tager hensyn til varernes saerlige situation paa deres vej til Faellesskabet. De kan kun gaelde for varer til eller fra tredjelande. De kan begraenses til visse afsendelseslande, oprindelsessteder, bestemmelsessteder, kvaliteter og visse arter og gruppeblandinger".
6 Den 19. februar 1993 udstedte Kommissionen forordning (EOEF) nr. 384/93 om saerlige tilsynsforanstaltninger for import af aebler fra tredjelande (EFT L 43, s. 33, herefter benaevnt "forordning nr. 384/93"). Denne forordning henviser til artikel 29 i forordning nr. 1035/72. Ifoelge artikel 1 i forordning nr. 384/93 skal der for alle aebler, der skal overgaa til fri omsaetning i Faellesskabet inden den 1. september 1993, forelaegges en importlicens. I samme forordnings artikel 2, stk. 1, er det bestemt, at importlicenser udstedes mod en sikkerhedsstillelse paa 1,5 ECU pr. 100 kg netto, samt at sikkerheden fortabes helt eller delvis, hvis de i licensen anfoerte maengder slet ikke eller kun delvis overgaar til fri omsaetning i loebet af licensens gyldighedsperiode.
7 Den 7. april 1993 udstedte Kommissionen forordning (EOEF) nr. 846/93 om opkraevning af en udligningsafgift ved indfoersel af aebler med oprindelse i Chile (EFT L 88, s. 30, herefter benaevnt "forordning nr. 846/93"). I denne forordning, hvori der udtrykkeligt henvises til artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72, er afgiften fastsat til 1,84 ECU pr. 100 kg netto. Forordning nr. 846/93 traadte i kraft den 9. april 1993.
8 Udligningsafgiften blev bl.a. aendret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 915/93 af 19. april 1993 (EFT L 94, s. 26), (EOEF) nr. 1396/93 af 7. juni 1993 (EFT L 137, s. 9) og (EOEF) nr. 1467/93 af 15. juni 1993 (EFT L 144, s. 11), alle om aendring af forordning nr. 846/93 om opkraevning af en udligningsafgift ved indfoersel af aebler med oprindelse i Chile (herefter benaevnt "forordning nr. 915/93", "forordning nr. 1396/93" og "forordning nr. 1467/93").
Sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
9 Sagsoegerens hovedaktivitet er import og eksport af frugt og groentsager. I begyndelsen af 1993 koebte selskabet ca. 2 mio. kg aebler hos to chilenske selskaber.
10 AEblerne blev lastet paa to skibe i Valparaiso havn (Chile) med henblik paa transport til Graekenland. Ifoelge sagsoegeren forlod det foerste skib Chile den 25. marts 1993 og ankom til Graekenland den 18. april 1993; det andet skib forlod Chile den 13. april 1993 og ankom til Graekenland den 6. maj 1993.
11 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at selskabet allerede den 18. marts 1993 indgav ansoegninger om importlicenser til det graeske interventionsorgan. De aebler, som sagsoegeren importerede, blev paalagt udligningsafgift i medfoer af forordning nr. 846/93 af 7. april 1993, som aendret ved forordning nr. 915/93, nr. 1396/93 og nr. 1467/93.
12 Paa denne baggrund anlagde sagsoegeren ved staevning registreret paa Domstolens Justitskontor den 30. juni 1993 naervaerende sag.
13 Ved kendelse af 27. september 1993 henviste Domstolen sagen til Retten i medfoer af artikel 4 i Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 om aendring af afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21).
14 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retten har imidlertid anmodet sagsoegeren om at besvare en raekke skriftlige spoergsmaal.
15 Sagens parter har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens mundtlige spoergsmaal i retsmoedet den 22. september 1994.
Parternes paastande
16 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Kommissionens forordning (EOEF) nr. 846/93, (EOEF) nr. 915/93, (EOEF) nr. 1396/93 og (EOEF) nr. 1467/93 annulleres eller erklaeres uanvendelige.
° Det fastslaas, at Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab er forpligtet til at yde sagsoegeren erstatning for det samlede tab (det faktiske tab og mistet fortjeneste), som selskabet har lidt eller vil lide som foelge af de retsstridige bestemmelser i de naevnte forordninger samt som foelge af eventuelle afgoerelser eller retsakter, der er vedtaget i henhold hertil; det fastslaas endvidere, at Faellesskabet ved erstatningsudmaalingen skal tage det tab, selskabet allerede har lidt, og som skoensmaessigt anslaas til 104 614 783 DR, i betragtning, tillige med tillaeg af renter, saavel som fremtidige tab, der vil opstaa som foelge af Kommissionens retsstridige og skadegoerende handlinger, hvis noejagtige beloeb sagsoegeren forbeholder sig ret til at beregne senere, hvortil skal laegges lovbestemt rente fra sagens anlaeg.
° Der traeffes bestemmelse om alle saadanne yderligere foranstaltninger, som Retten maatte finde noedvendige eller hensigtsmaessige.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
17 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Sagen afvises saavel for saa vidt angaar paastanden om annullation som paastanden om erstatning.
° Subsidiaert nedlaegges der paastand om frifindelse for begge paastande.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Formaliteten
Paastanden, der stoettes paa EOEF-traktatens artikel 173
18 Kommissionen finder, at det er aabenbart, at sagsoegerens paastande om annullation af forordning nr. 846/93, nr. 915/93, nr. 1396/93 og nr. 1467/93 boer afvises, da de anfaegtede retsakter er forordninger af generel karakter, der beroerer samtlige forhandlere af frisk frugt i Faellesskabet. Kommissionen har anfoert, at fastsaettelsen af udligningsafgifter praktisk talt sker rent matematisk, naar referenceprisen naar et bestemt niveau i forhold til de repraesentative markeder, samt at de omtvistede forordninger under ingen omstaendigheder beroerer sagsoegeren umiddelbart og individuelt.
19 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at selskabet beroeres umiddelbart af de omtvistede forordninger, idet de, uden at overlade de nationale myndigheder noget skoen, paabyder disse at opkraeve en udligningsafgift af de paagaeldende varer. Paa grundlag af Domstolens dom af 26. juni 1990 (sag C-152/88, Sofrimport mod Kommissionen, Sml. I, s. 2477) er det sagsoegerens opfattelse, at selskabet er individuelt beroert af de omtvistede forordninger, idet selskabet udgoer en del af en sluttet gruppe importoerer, der er tilstraekkeligt adskilt fra andre importoerer, idet der var blevet fastsat tilsynsforanstaltninger i medfoer af forordning nr. 384/93 for chilenske aebler, der endvidere var undervejs til Faellesskabet.
20 Retten bemaerker, at det af fast praksis fremgaar (jf. bl.a. Domstolens dom af 24.2.1987, sag 26/86, Deutz und Geldermann mod Raadet, Sml. s. 941, praemis 6), at ifoelge traktatens artikel 173, stk. 2, med det indhold den havde, da sagen blev anlagt, "[kan] ... et af private anlagt annullationssoegsmaal kun antages til behandling i realiteten, saafremt den anfaegtede retsakt, selv om den er udfaerdiget i form af en forordning, dog reelt er en beslutning, der beroerer sagsoegeren umiddelbart og individuelt". Som anfoert af Retten i kendelse af 28. oktober 1993 (sag T-476/93, FRSEA og FNSEA mod Raadet, Sml. II, s. 1187, praemis 19), "[har] denne bestemmelse ... navnlig til formaal at undgaa, at Faellesskabets institutioner alene ved at anvende forordningsformen kan afskaere en privatpersons sagsanlaeg i anledning af en beslutning, der beroerer den paagaeldende umiddelbart og individuelt" (jf. endvidere Domstolens dom af 17.6.1980, forenede sager 789/79 og 790/79, Calpak mod Kommissionen, Sml. s. 1949, praemis 7, samt ovennaevnte dom i Deutz und Geldermann-sagen, praemis 6).
21 Det er ligeledes helt fast praksis, at en retsakt ikke mister sin karakter af forordning, fordi det er muligt at fastlaegge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som den paa et givet tidspunkt finder anvendelse paa, naar det er ubestridt, at den anvendes paa grundlag af objektive, faktiske og retlige omstaendigheder, som er fastlagt i akten, og som er relevante i forhold til dens formaal (dom af 16.4.1970, sag 64/69, Compagnie française commerciale et financière mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 43, org. ref.: Rec. s. 221, praemis 11, af 5.5.1977, sag 101/76, Koninklijke Scholten Honig mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 797, praemis 23, af 16.3.1978, sag 123/77, Unicme m.fl. mod Raadet, Sml. s. 845, praemis 16, ovennaevnte dom i sagen Calpak mod Kommissionen, praemis 9, af 30.9.1982, sag 242/81, Roquette Frères mod Raadet, Sml. s. 3213, praemis 7, ovennaevnte dom i sagen Deutz und Geldermann mod Raadet, praemis 8, af 24.11.1992, forenede sager C-15/91 og C-108/91, Buckl m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 6061, praemis 25, af 15.6.1993, sag C-213/91, Abertal m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 3177, praemis 17, af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorníu mod Raadet, Sml. I, s. 1853, praemis 18, og ovennaevnte kendelse i sagen FRSEA og FNSEA mod Raadet, praemis 19). Erhvervsdrivende kan kun anses for individuelt beroert af en almengyldig retsakt, udstedt af en faellesskabsinstitution, saafremt deres retsstilling beroeres paa grund af en situation, der adskiller dem fra alle andre, og derfor individualiserer dem paa lignende maade som adressaten (jf. hertil dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, org. ref.: Rec. s. 197, paa s. 223, foernaevnte Codorníu-dom, praemis 20, Domstolens kendelse af 21.6.1993, sag C-257/93, Van Parijs m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 3335, praemis 9, og Rettens foernaevnte kendelse i sagen FRSEA og FNSEA mod Raadet, praemis 20).
22 Sagsoegeren har under denne sag nedlagt paastand om annullation af forordning nr. 846/93 om opkraevning af en udligningsafgift ved indfoersel af aebler med oprindelse i Chile samt af en raekke senere forordninger om aendring af afgiftsbeloebet.
23 Retten finder, at de omtvistede forordninger, hvorefter der paalaegges aebler med oprindelse i Chile en udligningsafgift ved indfoersel, ikke specielt er rettet til sagsoegeren, men kun beroerer selskabet i dets objektive egenskab af importoer af chilenske aebler, paa samme maade som enhver anden erhvervsdrivende, der befinder sig i en tilsvarende situation.
24 Sagsoegeren har under henvisning til Sofrimport-dommen gjort gaeldende, at selskabet var tilstraekkeligt individualiseret som foelge af, at dets varer allerede var undervejs til Faellesskabet, da udligningsafgiften blev indfoert ved de omtvistede forordninger, men denne argumentation kan ikke godtages. Retten henviser herved til, at Sofrimport i den anfoerte sag bl.a. havde nedlagt paastand om annullation af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 962/88 af 12. april 1988 om suspension af udstedelsen af importlicenser for spiseaebler med oprindelse i Chile (EFT L 95, s. 10) samt om annullation af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 984/88 af 14. april 1988 om aendring af forordning (EOEF) nr. 962/88 (EFT L 98, s. 37). I denne sag fastslog Domstolen dels, at sagsoegeren befandt sig i en situation som omhandlet i artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2707/72, hvorved det i forbindelse med vedtagelsen af saadanne foranstaltninger paalaegges Kommissionen at tage hensyn til varernes saerlige situation paa deres vej til Faellesskabet. De importoerer, hvis varer var undervejs til Faellesskabet paa det tidspunkt, da retsakten blev udstedt, udgjorde saaledes ifoelge Domstolen en sluttet og lukket gruppe, der var tilstraekkeligt adskilt fra alle andre importoerer af chilenske aebler. Domstolen bemaerkede endvidere, at naar artikel 3, stk. 3, gav disse importoerer en saerlig beskyttelse, kunne de kraeve, at denne beskyttelse blev overholdt, og de kunne derfor med henblik herpaa indbringe et soegsmaal. Domstolen fastslog herefter, at det af Sofrimport anlagte annullationssoegsmaal kunne realitetsbehandles, for saa vidt det angik anvendelsen af beskyttelsesforanstaltningerne paa varer, der var undervejs til Faellesskabet.
25 I den foreliggende sag er det Rettens opfattelse, at importoerer, hvis varer var undervejs til Faellesskabet paa det tidspunkt, da forordning nr. 846/93 om opkraevning af en udligningsafgift blev udstedt, ligeledes udgjorde en lukket kreds af personer, der kunne identificeres paa det tidspunkt, hvor retsakten blev vedtaget. Ifoelge den tidligere omtalte praksis (jf. praemis 21) er denne omstaendighed imidlertid ikke i sig selv tilstraekkelig til, at disse erhvervsdrivende kan anses for individuelt beroert af den paagaeldende forordning. Ifoelge de kriterier, der blev fastslaaet i Sofrimport-sagen, er det en yderligere forudsaetning, at reglerne om opkraevning af udligningsafgifter paalaegger Kommissionen at tage hensyn til de saerlige forhold, der goer sig gaeldende for varer undervejs til Faellesskabet, for at det foreliggende annullationssoegsmaal kan antages til realitetsbehandling.
26 Retten bemaerker imidlertid, at der hverken ved artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72, hvorefter der under visse betingelser skal indfoeres en udligningsafgift, eller ved andre regler om udligningsafgift er paalagt Kommissionen pligt til at tage hensyn til de saerlige forhold, der goer sig gaeldende for varer undervejs til Faellesskabet, naar den vedtager en forordning om opkraevning af udligningsafgift ° i modsaetning til artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2707/72 om beskyttelsesforanstaltninger.
27 Det er endvidere Rettens opfattelse, at den omstaendighed, at de aebler, som sagsoegeren havde indkoebt, blev undergivet tilsynsforanstaltninger i henhold til forordning nr. 384/93, heller ikke bidrager til at individualisere sagsoegeren i forhold til alle andre importoerer af aebler. Det bemaerkes hertil, at de foranstaltninger, der blev indfoert ved forordning nr. 384/93, hvis lovlighed ikke er omtvistet under denne sag, havde til formaal at foere tilsyn med al import af aebler i Faellesskabet, uanset disses oprindelse, og ramte saaledes sagsoegeren paa samme maade som alle andre importoerer af aebler. Sagsoegeren kan herefter ikke goere gaeldende, at selskabets retsstilling netop som foelge af de tilsynsforanstaltninger, der blev indfoert ved forordning nr. 384/93, beroeres af forordningerne om opkraevning og aendring af udligningsafgiften paa samme maade som adressaten for en individuel beslutning.
28 Selv om det maatte laegges til grund, at sagsoegerens varer var undervejs til Faellesskabet paa det tidspunkt, da forordning nr. 846/93 blev vedtaget, indebaerer dette dog ikke, at sagsoegeren maatte antages at vaere individuelt beroert af denne forordning eller af en af de andre forordninger om aendring af forordning nr. 846/93, der senere blev vedtaget.
29 Retten finder herefter, at sagen boer afvises for saa vidt angaar paastanden om annullation af forordning nr. 846/93, nr. 915/93, nr. 1396/93 og nr. 1467/93, uden at det er fornoedent at tage stilling til, om sagsoegeren beroeres umiddelbart af de omtvistede forordninger.
Paastanden, der stoettes paa EOEF-traktatens artikel 178 og 215
30 Kommissionen har anfoert, at det er aabenbart, at erstatningspaastanden boer afvises, da den er naert forbundet med paastanden om annullation af de omtvistede forordninger.
31 Retten skal her henvise til, at erstatningssoegsmaalet er et selvstaendigt retsmiddel med sin saerlige funktion inden for det i traktaten fastsatte system af soegsmaalstyper (jf. bl.a. Domstolens dom af 26.2.1986, sag 175/84, Krohn mod Kommissionen, Sml. s. 753, praemis 32). Af praksis vedroerende spoergsmaalet om erstatningssoegsmaals selvstaendige karakter fremgaar, at afvisning af en paastand om annullation ikke automatisk medfoerer, at erstatningspaastanden maa afvises (jf. ovennaevnte kendelse i sagen Van Parijs m.fl. mod Raadet og Kommissionen, praemis 14).
32 Retten skal herefter realitetsbehandle paastanden om, at Faellesskabet tilpligtes at betale erstatning for det tab, der angiveligt er forvoldt sagsoegeren ved udstedelsen af de omtvistede forordninger.
Realiteten
Indledende bemaerkninger
33 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at de handlinger og undladelser, som selskabets annullationspaastande stoettes paa, maa anses for fejl fra Kommissionens side, der har paafoert selskabet betydelige tab, som det kraever erstattet. I paastanden i staevningen har sagsoegeren opgjort tabet til 104 614 783 DR, med tillaeg af kontraktmaessig eller lovbestemt rente fra sagens anlaeg.
34 Det bemaerkes for det foerste, at sagsoegeren har gjort seks anbringender gaeldende til stoette for sine paastande om annullation. Ifoelge foerste anbringende er der sket tilsidesaettelse af artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72; ifoelge det andet haevdes der at foreligge magtfordrejning; tredje anbringende vedroerer manglende begrundelse af de omtvistede retsakter; ifoelge fjerde anbringende er der sket tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet; ifoelge femte anbringende er princippet om ligebehandling blevet tilsidesat, og ifoelge sjette anbringende er der sket tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
35 Det bemaerkes endvidere, at de retsakter, der ifoelge sagsoegeren har foraarsaget den paastaaede skade, er generelle retsakter. I denne forbindelse skal Retten henvise til, at det af fast praksis foelger, at Faellesskabet kun ifalder ansvar som foelge af en generel retsakt, der bygger paa et oekonomisk-politisk valg, saafremt der foreligger en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private (Domstolens dom af 2.6.1976, forenede sager 56/74-60/74, Kampffmeyer m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 711, praemis 13, af 25.5.1978, forenede sager 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1209, praemis 4, og af 4.10.1979, sag 238/78, Ireks-Arkady mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 2955, praemis 9).
36 Da udligningsafgiften er indfoert ved en generel retsakt, der bygger paa et oekonomisk-politisk valg, skal den foreliggende sag afgoeres paa grundlag af de anfoerte kriterier. Det skal herefter undersoeges, i hvilket omfang de enkelte annullationsanbringender stoettes paa kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private.
37 Det foerste anbringende, hvorefter der er sket tilsidesaettelse af artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72, omfatter to led: Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at de chilenske aebler, der blev belagt med udligningsafgiften, var af bedre kvalitet end de aebler, som referenceprisen var blevet beregnet paa grundlag af, samt at Kommissionen havde gjort sig skyldig i et groft og aabenbart urigtigt skoen, da den indfoerte en udligningsafgift. Da sagsoegeren med anbringendets foerste led saaledes i realiteten alene har rejst indsigelse imod, at Kommissionen angiveligt har foretaget et aabenbart urigtigt skoen med hensyn til kvaliteten af de aebler, der blev indfoert fra Chile, uden at det som foelge heraf goeres gaeldende, at der foreligger en kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private, kan dette led, der i oevrigt ikke ses at finde stoette i sagens akter, ikke medfoere, at Faellesskabet ifalder ansvar uden for kontraktforhold.
38 Ifoelge anbringendets andet led burde der vaere taget hensyn til den saerlige situation for produkter, der var undervejs til Faellesskabet, da forordning nr. 846/93 blev udstedt.
39 Retten finder derimod, at dette andet led, der i oevrigt svarer til sagsoegerens sjette anbringende, angaar en kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private, nemlig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (jf. Domstolens dom af 14.5.1975, sag 74/74, CNTA mod Kommissionen, Sml. s. 533, praemis 44, ovennaevnte dom i sagen Sofrimport mod Kommissionen, praemis 26, og af 19.5.1992, forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 3061, praemis 15).
40 Med hensyn til det andet annullationsanbringende, der angaar magtfordrejning, bemaerkes, at det af Domstolens praksis fremgaar, at magtfordrejning fra en faellesskabsinstitutions side, i dette tilfaelde Kommissionen, ved vedtagelsen af en retsakt kan medfoere erstatningsansvar uden for kontraktforhold for Faellesskabet (Domstolens dom af 6.6.1990, sag C-119/88, AERPO m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 2189, praemis 19).
41 Med hensyn til det tredje anbringende, hvorefter de omtvistede retsakter har en utilstraekkelig begrundelse, fremgaar det af Domstolens faste praksis, at Faellesskabet ikke kan ifalde ansvar, fordi en retsakt ikke er begrundet (Domstolens dom af 15.9.1982, sag 106/81, Kind mod EOEF, Sml. s. 2885, praemis 14, og foernaevnte dom i sagen AERPO m.fl. mod Kommissionen, praemis 20). En gennemgang af betragtningerne til de omtvistede forordninger viser i oevrigt, at forordningerne under alle omstaendigheder er tilstraekkeligt begrundet i forhold til de i traktatens artikel 190 indeholdte krav.
42 Med hensyn til sagsoegerens andre anbringender bemaerkes, at det af Domstolens faste praksis fremgaar, at de alle vedroerer kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private. Dette er saaledes tilfaeldet med hensyn til fjerde anbringende, hvorefter proportionalitetsprincippet er tilsidesat (Domstolens dom af 14.1.1987, sag 281/84, Zuckerfabrik Bedburg m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 49), femte anbringende angaaende tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet (foernaevnte dom i sagen HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, praemis 5) og sjette anbringende, hvorefter princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat (jf. foernaevnte domme i Sofrimport-sagen, praemis 26, Mulder-sagen, praemis 15, og CNTA-sagen, praemis 44).
43 Retten skal herefter tage stilling til sagsoegerens anbringender om i) tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, ii) tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, iii) tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet og iv) magtfordrejning.
Anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
Parternes argumentation
44 Med det foerste og det sjette anbringende har sagsoegeren gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Til stoette herfor har sagsoegeren i det vaesentlige henvist til foelgende fire argumenter.
45 Sagsoegeren har for det foerste anfoert, at saavel forbeholdet om "undtagelsestilfaelde" i artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72, som artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2707/72, der her boer anvendes analogt, har til formaal at beskytte faellesskabsimportoerer af de produkter, der er omhandlet af de naevnte forordninger, mod de skadelige virkninger af de foranstaltninger, Faellesskabets institutioner maatte traeffe. Ifoelge sagsoegeren har Kommissionen ved at paalaegge erhvervsdrivende en udligningsafgift paa de varer, der er undervejs til Faellesskabet, handlet i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
46 Sagsoegeren har for det andet gjort gaeldende, at der allerede ved de saerlige tilsynsforanstaltninger, herunder sikkerhedsstillelse, som blev indfoert i henhold til forordning nr. 384/93, forelaa en foerste beskyttelsesforanstaltning, som efter sin art udelukkede, at der blev opkraevet udligningsafgift hos virksomheder, der frivilligt og i god tro havde underkastet sig den. Ifoelge sagsoegeren var indfoerelsen af en udligningsafgift uforudseelig, da afgiften faar paradoksale foelger: Importoeren risikerer at fortabe den sikkerhed, der er stillet i henhold til forordning nr. 384/93, saafremt varerne ikke indfoeres, mens der ved indfoersel stilles krav om betaling af en udligningsafgift, ogsaa selv om han ikke har udvist en adfaerd, der kan begrunde denne afgiftsopkraevning.
47 Sagsoegeren har for det tredje gjort gaeldende, at den omstaendighed, at indgangsprisen for selskabets produkter oversteg referenceprisen med 40-63%, ligeledes betoed, at det var helt usandsynligt, at der blev indfoert en udligningsafgift.
48 Sagsoegeren har endelig henvist til, at indgaaelsen af rammeaftalen om samarbejde mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Republikken Chile (EFT 1991 L 79, s. 1) den 20. december 1990 havde skabt et tillidsforhold mellem Faellesskabet og Chile, der maatte vaere til hinder for, at der uden forudgaaende forhandling indfoertes ensidige foranstaltninger.
49 Kommissionen har anfoert, at forbeholdet om "undtagelsestilfaelde" i artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72 kun omfatter tilfaelde, hvor der ifoelge statistiske oplysninger burde opkraeves en udligningsafgift, men hvor de paagaeldende handler har et saa ubetydeligt omfang, at det ikke er noedvendigt. Ifoelge Kommissionen kan forbeholdet ikke komme i betragtning med hensyn til chilenske aebler, da denne import er betydelig.
50 Ifoelge Kommissionen kunne sagsoegeren have gjort gaeldende, at der var sket tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, saafremt selskabet var blevet moedt med en beskyttelsesforanstaltning, der ikke omfattede fritagelse for varer i transit. Ifoelge Kommissionen er der imidlertid i det foreliggende tilfaelde tale om en regelmaessigt benyttet reguleringsforanstaltning, der foelger af den faelles markedsordning for frugt og groentsager, og ikke om en beskyttelsesforanstaltning, der er en usaedvanlig foranstaltning, som anvendes i konjunkturbetingede noedsituationer. Kommissionen har gjort gaeldende, at en eventuel undtagelse for varer, der er undervejs, ville indebaere, at en foranstaltning som udligningsafgiften helt ville miste sin betydning og sit formaal som en foranstaltning til regulering af markedet for frugt og groentsager. Kommissionen har endelig anfoert, at der ikke ses at vaere sammenhaeng mellem den handelsaftale, der er indgaaet mellem Faellesskabet og Republikken Chile, og den foreliggende sag.
Rettens bemaerkninger
51 Efter fast praksis staar adgangen til at paaberaabe sig princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning aaben for enhver erhvervsdrivende i forbindelse med begrundede forventninger, som en institution har givet anledning til. Naar forudseende og paapasselige erhvervsdrivende kan paaregne gennemfoerelsen af en faellesskabsforanstaltning, der kan paavirke deres interesser, kan de imidlertid ikke paaberaabe sig et saadant princip, naar foranstaltningen gennemfoeres (Domstolens dom af 1.2.1978, sag 78/77, Luehrs, Sml. s. 169, praemis 6, og af 11.3.1987, sag 265/85, Van den Bergh en Jurgens mod Kommissionen, Sml. s. 1155, praemis 44).
52 Det skal derfor undersoeges, om en forudseende og paapasselig erhvervsdrivende kunne have paaregnet, at der i begyndelsen af 1993 ville blive indfoert en udligningsafgift paa chilenske aebler.
53 Retten skal herved henvise til, at saafremt Kommissionen konstaterer, at indgangsprisen for aebler, indfoert fra et tredjeland, paa to paa hinanden foelgende markedsdage er mindst 0,6 ECU lavere end referenceprisen, paalaegges der, bortset fra i undtagelsestilfaelde, en udligningsafgift for de paagaeldende produkter, som fastsat ved artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72. Henset til, at bestemmelsen anvendes ganske automatisk, maa en forudseende og paapasselig erhvervsdrivende saedvanligvis antages at vaere i stand til at kunne paaregne, at der indfoeres en udligningsafgift for varer, der er omfattet af forordning nr. 1035/72.
54 For saa vidt angaar sagsoegerens argument om, at det foreliggende tilfaelde maa anses for et "undtagelsestilfaelde" som omhandlet i artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72, hvis formaal angiveligt navnlig er, at varer i transit til Faellesskabet fritages for enhver form for udligningsafgift, bemaerker Retten, at artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72 har foelgende ordlyd: "Er indgangsprisen for et produkt, indfoert fra et tredjeland, paa to paa hinanden foelgende markedsdage mindst 0,6 ECU lavere end referenceprisen, paalaegges der, bortset fra i undtagelsestilfaelde, en udligningsafgift for produkter fra det paagaeldende afsendelsesland." Retten finder, at forbeholdet "undtagelsestilfaelde" skal fortolkes saaledes, at det alene vedroerer de tilfaelde, hvor Kommissionen beslutter ikke at paalaegge en udligningsafgift, uanset at alle betingelser herfor er opfyldt. Bestemmelsen giver derimod ikke Kommissionen adgang til at fritage enkelte varer for afgiften, som f.eks. varer undervejs til Faellesskabet, naar den indfoerer en udligningsafgift.
55 Heraf foelger, at forbeholdet "undtagelsestilfaelde" i artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72 ikke gav anledning til, at der hos sagsoegeren blev skabt en berettiget forventning om, at varer, der var undervejs til Faellesskabet, herefter ikke kunne rammes af en udligningsafgift.
56 Det skal herefter undersoeges, om artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2707/72, der har til formaal at beskytte den berettigede forventning hos erhvervsdrivende, idet Kommissionen efter bestemmelsen har pligt til ved indfoerelsen af beskyttelsesforanstaltninger (ovennaevnte dom i sagen Sofrimport mod Kommissionen, praemis 26) at tage hensyn til varernes saerlige situation paa deres vej til Faellesskabet, skal anvendes analogt paa en forordning om opkraevning af udligningsafgift.
57 Af Domstolens faste praksis foelger (jf. Domstolens dom af 11.7.1978, sag 6/78, Union française de céréales, Sml. s. 1675, praemis 4, og af 12.12.1985, sag 165/84, Krohn, Sml. s. 3997, praemis 14), at virksomheder med foeje kan paaberaabe sig "en analog anvendelse" af en forordning, de ikke umiddelbart omfattes af, saafremt de godtgoer, at de for dem gaeldende bestemmelser dels er noeje sammenlignelige med de bestemmelser, der paastaas anvendt analogt, dels indeholder et hul, der strider mod en faellesskabsretlig grundsaetning, og som analogien kan afhjaelpe.
58 En analog anvendelse af artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2707/72 paa artikel 25 i forordning nr. 1035/72 kraever for det foerste, at en udligningsafgift er noeje sammenlignelig med en beskyttelsesforanstaltning.
59 Hertil bemaerkes, at det i artikel 29, stk. 1, foerste led, i forordning nr. 1035/72 bl.a. er bestemt, at der kan anvendes beskyttelsesforanstaltninger, "saafremt markedet inden for Faellesskabet for et eller flere ... produkter paa grund af indfoersel ... rammes eller trues af alvorlige forstyrrelser, som kan bringe virkeliggoerelsen af de i traktatens artikel 39 omhandlede maal i fare". Ved artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2707/72 er det bestemt, at Kommissionen kan traeffe foranstaltninger i form af "suspension af indfoersel", naar en saadan situation opstaar. Naar den i artikel 29, stk. 1, andet led, omhandlede situation opstaar, nemlig naar tilbagekoebs- eller opkoebsforanstaltningerne for aebler gaelder betydelige maengder, kan Kommissionen i medfoer af artikel 3, stk. 1, andet led, i forordning nr. 2707/72 fastsaette "suspension af indfoersel eller opkraevning af et ekstrabeloeb, der svarer til 50% af forskellen mellem basisprisen og [den maksimale tilbagekoebspris]".
60 Retten finder, at den forpligtelse, der ved artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2707/72, er paalagt Kommissionen til at tage hensyn til varernes saerlige situation paa deres vej til Faellesskabet, naar den vedtager beskyttelsesforanstaltninger, er begrundet i den omstaendighed, at beskyttelsesforanstaltninger navnlig tager sigte paa suspension af indfoersel i Faellesskabet af et bestemt produkt, hvilket klart fremgaar af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2707/72. Ved de kommissionsforordninger, Sofrimport-sagen angik, blev udstedelsen af importcertifikater for chilenske aebler saaledes suspenderet. Artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2707/72 har foelgelig til formaal at beskytte den berettigede forventning hos erhvervsdrivende om, at de af deres varer, der allerede er undervejs til Faellesskabet, ikke vil blive afvist ved ankomsten til Faellesskabets omraade.
61 Retten bemaerker, at en udligningsafgift modsat ikke er til hinder for, at en erhvervsdrivende indfoerer afgiftsbelagte varer paa det faelles marked. Til forskel fra de af forordning nr. 2707/72 omhandlede beskyttelsesforanstaltninger ° der skal imoedegaa alvorlige forstyrrelser som foelge af indfoersler ° har en udligningsafgift saaledes ikke til formaal at hindre salg af varer fra tredjelande paa det faelles marked, men skal alene beskytte prisniveauet paa dette marked ved generelt at haeve indgangsprisen til samme niveau som referenceprisen.
62 Da en udligningsafgift saaledes ikke er noeje sammenlignelig med en beskyttelsesforanstaltning, er der ikke grundlag for at anvende artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2707/72 analogt paa en foranstaltning, hvorved der paalaegges en udligningsafgift.
63 For saa vidt angaar argumentet om, at forordning nr. 384/93 om saerlige tilsynsforanstaltninger og det deri indeholdte krav om en sikkerhedsstillelse som saadan var en beskyttelsesforanstaltning, der efter sin art udelukkede, at der blev indfoert en udligningsafgift, bemaerkes, at artikel 3, stk. 1, andet led, i forordning nr. 2707/72 udtrykkeligt henviser til, at der kan indfoeres beskyttelsesforanstaltninger, der "i givet fald [laegges] til ... de udligningsafgifter, som maatte vaere indfoert i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 25 i forordning (EOEF) nr. 1035/72". Da en udligningsafgift og en beskyttelsesforanstaltning er to foranstaltninger, hvis samtidige anvendelse udtrykkeligt er hjemlet i forordning nr. 2707/72, kan sagsoegeren ikke paaberaabe sig, at indfoerelsen af en beskyttelsesforanstaltning har skabt en berettiget forventning hos ham om, at der herefter ikke ville blive indfoert en udligningsafgift, selv om det endvidere laegges til grund, at sagsoegeren havde stillet sikkerhed, inden forordning nr. 846/93 blev vedtaget, hvilket ikke fremgaar af sagens akter.
64 For saa vidt angaar argumentet om, at indgangsprisen for de varer, sagsoegeren havde indfoert, oversteg referenceprisen med 40-63%, hvilket ifoelge sagsoegeren gjorde det uforudseeligt, at der blev indfoert en udligningsafgift, bemaerkes, at det i artikel 25, stk. 3, i forordning nr. 1035/72 er bestemt, at udligningsafgiften "er den samme for alle medlemsstater", uanset indgangsprisen for et bestemt parti. I medfoer af den ordning, der er indfoert ved forordning nr. 1035/72, hvis gyldighed ikke er omtvistet under denne sag, finder udligningsafgiften saaledes anvendelse paa samtlige indfoersler fra et bestemt land af den paagaeldende vare, da forordningen ikke goer nogen undtagelse for indfoersler, hvis indgangspris overstiger referenceprisen. Af den ordning, der er fastsat ved denne forordning, foelger endvidere, at markedsprisen i en hvilken som helst medlemsstat paa et givet tidspunkt kan vaere lavere eller hoejere end referenceprisen eller indgangsprisen, som defineret i forordningens artikel 24. Denne omstaendighed er helt uden betydning for gyldigheden af den ordning, der er indfoert ved forordning nr. 1035/72, og hvorefter der under hensyn til enhedsprincippet i den faelles landbrugspolitik fastsaettes en faellesskabsreferencepris, der anvendes ensartet over hele Faellesskabet, og ikke, saaledes som sagsoegeren har gjort gaeldende, alene paa markedet i en bestemt medlemsstat.
65 Selv om det laegges til grund, at indgangsprisen for de varer, sagsoegeren havde indfoert, var hoejere end referenceprisen, kan denne omstaendighed saaledes ikke begrunde en berettiget forventning hos sagsoegeren om, at disse varer ikke ville blive ramt af en udligningsafgift.
66 For saa vidt angaar argumentet om, at en rammeaftale om samarbejde, der i 1990 var blevet indgaaet mellem Faellesskabet og Republikken Chile, havde skabt et tillidsforhold mellem Faellesskabet og Chile, saaledes at det maatte anses for udelukket, at der uden forudgaaende forhandling blev indfoert ensidige foranstaltninger, bemaerkes, at en gennemgang af aftalen viser, at den paa ingen maade havde til formaal at aendre reglerne om udligningsafgifter i forordning nr. 1035/72 for saa vidt angaar forholdet mellem Faellesskabet og Republikken Chile. Heraf foelger, at dette argument ligeledes maa forkastes.
67 Af det saaledes anfoerte foelger, at en forudseende og paapasselig erhvervsdrivende burde have taget i betragtning, at der kunne blive indfoert en udligningsafgift paa aebler med oprindelse i Chile, navnlig paa et omraade henhoerende under de faelles markedsordninger, hvis formaal netop kraever en konstant tilpasning efter aendringer i den oekonomiske situation (jf. Domstolens dom af 16.5.1979, sag 84/78, Tomadini, Sml. s. 1801, praemis 22, af 17.6.1987, forenede sager 424/85 og 425/85, Frico m.fl., Sml. s. 2755, praemis 33, og af 14.2.1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395, praemis 33). Rigtigheden af det anfoerte bliver yderligere bestyrket, naar henses til, at indfoersler af aebler med oprindelse i Chile jaevnligt er blevet paalagt udligningsafgifter (jf. bl.a. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1039/89 af 20.4.1989 (EFT L 110, s. 25), (EOEF) nr. 1263/89 af 8.5.1989 (EFT L 126, s. 18), (EOEF) nr. 1574/89 af 6.6.1989 (EFT L 154, s. 15) og (EOEF) nr. 2580/92 af 3.9.1992 (EFT L 258, s. 12), alle om opkraevning af en udligningsafgift ved indfoersel af aebler med oprindelse i Chile). Hvis sagsoegeren indgik kontrakter vedroerende koeb af aebler med oprindelse i Chile, inden de omtvistede forordninger blev vedtaget, har selskabet saaledes kun sig selv at takke for, at det ikke forudsaa muligheden for, at der blev indfoert en udligningsafgift (jf. foernaevnte Frico-dom, praemis 34).
68 Heraf foelger, at gennemgangen af sagsoegerens foerste og sjette annullationsanbringende ikke har godtgjort, at der er sket kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private, som kan medfoere, af Faellesskabet ifalder ansvar.
Anbringendet om tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet
69 Med sit fjerde annullationsanbringende har sagsoegeren gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat princippet om, at de i EOEF-traktatens artikel 39 naevnte maal skal soeges gennemfoert paa en afbalanceret maade, og dermed har kraenket proportionalitetsprincippet. Det er saaledes sagsoegerens opfattelse, at gennemfoerelsen af et af de i traktatens artikel 39 naevnte maal skal ske ved hjaelp af foranstaltninger, der i mindst muligt omfang paavirker gennemfoerelsen af de oevrige maal. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at udligningsafgiften havde til formaal selektivt at sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard, hvilket er et af den faelles landbrugspolitiks formaal ifoelge traktatens artikel 39. Dette formaal er imidlertid blevet soegt opnaaet paa bekostning af et af de andre formaal, der er anfoert i artikel 39, nemlig at sikre forbrugerne rimelige priser paa landbrugsvarer. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at hvis Kommissionen havde fastsat en beskyttelsesforanstaltning, kunne den i medfoer af artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2707/72, have begraenset den til alene at gaelde de markeder, hvor indgangsprisen var lavere end referenceprisen. Ifoelge sagsoegeren har der ikke vaeret problemer paa det graeske marked som foelge af indfoersler af chilenske aebler. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at denne omstaendighed i sig selv kunne have begrundet, at de varer, som var undervejs til det graeske marked, blev fritaget for en saadan beskyttelsesforanstaltning. Sagsoegeren har endvidere anfoert, at der ikke var nogen risiko for, at handel med chilenske aebler i Graekenland ville kunne bringe forstyrrelser paa andre markeder, da Graekenland geografisk set er isoleret, og transportomkostningerne som foelge deraf ville have gjort handel med disse aebler inden for Faellesskabet fuldstaendig uinteressant.
70 Efter Kommissionens opfattelse er princippet om, at de i traktatens artikel 39 naevnte formaal skal soeges gennemfoert paa en afbalanceret maade, naar der udstedes retsakter paa omraadet for den faelles landbrugspolitik, ikke til hinder for, at der midlertidigt kan gives et eller flere af disse formaal forrang. Indfoerelsen af en udligningsafgift paa chilenske aebler er paa baggrund af de regler, der i oevrigt gaelder paa omraadet, det middel, som med minimale omkostninger kan opveje en konjunkturbetinget uligevaegt paa det paagaeldende varemarked. Kommissionen har endvidere anfoert, at indfoerelsen af kvoter, som foreslaaet af sagsoegeren, er en langt mere restriktiv foranstaltning end en udligningsafgift. Kommissionen har saaledes gjort gaeldende, at der indfoeres en ordning med indfoerselsforbud, naar en kvote er opbrugt, mens en udligningsafgift alene bevirker, at indfoerslerne fordyres, men ikke er til hinder for, at de finder sted, for saa vidt markedet kan baere denne omkostning.
71 Retten bemaerker hertil, at faellesskabsinstitutionerne efter fast praksis midlertidigt kan give et af de saerlige formaal, der er naevnt i traktatens artikel 39, forrang, hvis de oekonomiske omstaendigheder kraever det (jf. bl.a. Domstolens dom af 20.9.1988, sag 203/86, Spanien mod Raadet, Sml. s. 4563, praemis 10, af 19.3.1992, sag C-311/90, Hierl, Sml. I, s. 2061, praemis 13, og af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Raadet, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 47). I dom af 13. marts 1968 (sag 5/67, Beus, Sml. 1965-1968, s. 469, org. ref.: Rec. s. 125, paa s. 147) fastslog Domstolen saaledes, at maalene i traktatens artikel 39, der "tilsigter at beskytte saavel landmaendenes som forbrugernes interesser, kan ikke alle naas paa samme tid og fuldstaendigt. Under afvejningen af disse interesser skal Raadet til fordel for landmaendene i paakommende tilfaelde tage hensyn til princippet om den saakaldte 'faellesskabspraeference' ". Indfoerelsen af en udligningsafgift har bl.a. til formaal at sikre denne faellesskabspraeference (Domstolens dom af 11.2.1988, sag 77/86, National Dried Fruit Trade Association, Sml. s. 757, praemis 32). Selv om Kommissionen saaledes midlertidigt havde givet formaalet om at sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard forrang paa bekostning af de andre formaal, der er naevnt i artikel 39, indebaerer dette dog ikke noedvendigvis, at Kommissionen har tilsidesat proportionalitetsprincippet.
72 Det er endvidere Rettens opfattelse, at sagsoegerens argument om, at udligningsafgiften havde til formaal selektivt at gennemfoere kun et af de i traktatens artikel 39 anfoerte formaal, nemlig at sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard, paa bekostning af det ligeledes i artikel 39 anfoerte formaal om at sikre forbrugerne rimelige priser paa landbrugsvarer, ikke stoettes af omstaendigheder, der godtgoer, at opfyldelsen af sidstnaevnte maal ville blive vanskeliggjort ved indfoerelse af en udligningsafgift. Sagsoegeren har saaledes paa ingen maade godtgjort, at den referencepris, der var fastsat for aebler, og som udligningsafgiften skulle garantere, var urimelig.
73 Med hensyn til argumentet om, at Kommissionen burde have anvendt en beskyttelsesforanstaltning frem for at indfoere en udligningsafgift, bemaerkes for det foerste, at den beskyttelsesforanstaltning, der hjemles i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2707/72, saafremt indfoersler af et bestemt produkt foraarsager alvorlige forstyrrelser af det faelles marked, er en suspension af indfoerslerne. Selv om en udligningsafgift betyder, at indfoerslerne bliver dyrere, har den dog ikke lige saa alvorlige virkninger som en suspension. Retten finder derfor, at en udligningsafgift er en mindre restriktiv foranstaltning end en beskyttelsesforanstaltning (jf. bl.a. ovennaevnte National Dried Fruit Trade Association-dom, praemis 26), hvorfor der foelgelig ikke er grundlag for sagsoegerens klagepunkt om, at der ikke blev indfoert beskyttelsesforanstaltninger.
74 Saafremt det laegges til grund, at en beskyttelsesforanstaltning i det foreliggende tilfaelde havde vaeret mindre restriktiv for sagsoegeren, er argumentet alligevel ikke relevant. Kommissionen skal ganske vist ved udoevelsen af sine befoejelser overvaage, at de afgifter, der paalaegges de erhvervsdrivende, ikke overstiger det, der er noedvendigt for, at myndighederne kan naa de maal, der er sat; det foelger dog ikke heraf, at omfanget af denne forpligtelse skal ses i forhold til en bestemt gruppe erhvervsdrivendes specielle situation (jf. bl.a. Domstolens dom af 24.10.1973, sag 5/73, Balkan, Sml. s. 1091, praemis 22).
75 Det fremgaar i det hele af det anfoerte, at gennemgangen af sagsoegerens fjerde annullationsanbringende ikke har godtgjort, at Kommissionen tilsidesatte proportionalitetsprincippet, da den udstedte de omtvistede forordninger.
Anbringendet om tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet
76 Med sit femte anbringende har sagsoegeren gjort gaeldende, at selskabet er ringere stillet end andre importoerer af aebler, der har samme kvalitet, men kommer fra andre lande. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at omfanget af importen af aebler fra Sydafrika, New Zealand og Argentina ligeledes har vaeret betydeligt, uden at Kommissionen har fastsat udligningsafgifter for disse varers vedkommende.
77 Kommissionen har gjort gaeldende, at spoergsmaalet om ligebehandling kun er relevant med hensyn til sammenlignelige forhold. Den har anfoert, at aebler med oprindelse i Sydafrika og New Zealand ogsaa er blevet paalagt udligningsafgift, at disse afgifter er blevet beregnet saerskilt for hvert land, og at der ville vaere tale om forskelsbehandling, saafremt varer, hvis indgangspriser i Faellesskabet er forskellige, blev paalagt samme afgift.
78 Retten bemaerker, at princippet om ligebehandling forbyder, at sammenlignelige forhold behandles forskelligt, eller at forskellige forhold behandles ens (Domstolens dom af 5.3.1980, sag 265/78, Ferwerda, Sml. s. 617, praemis 7).
79 Det er imidlertid Rettens opfattelse, at sagsoegeren ikke paa nogen maade har foert bevis for, at der er sket tilsidesaettelse af dette grundlaeggende faellesskabsretlige princip. Dels er det paa ingen maade bestridt, at udligningsafgiften finder anvendelse paa alle indfoersler af chilenske aebler. Dels har sagsoegeren ikke godtgjort, at indgangsprisen for aebler med oprindelse i andre tredjelande var den samme som for chilenske aebler, hvilket ville have kraevet en tilsvarende udligningsafgift.
80 Af det saaledes anfoerte fremgaar, at gennemgangen af det femte annullationsanbringende ikke har godtgjort, at Kommissionen har tilsidesat princippet om ligebehandling.
Anbringendet om magtfordrejning
81 Ifoelge sagsoegeren er den udligningsafgift, der er indfoert ved forordning nr. 846/93, en skjult strukturpolitisk foranstaltning, der havde til formaal at loese problemerne med hensyn til produktion af aebler af middelkvalitet.
82 Ifoelge Kommissionen er den udligningsafgift, der er fastsat og gennemfoert, ikke udtryk for misbrug af dens befoejelser. Kommissionen har anfoert, at strukturproblemerne loeses ved hjaelp af tilbagekoebsforanstaltninger.
83 Retten bemaerker, at sagsoegeren ikke konkret har godtgjort, at de omtvistede forordninger er skjulte strukturpolitiske foranstaltninger.
84 Retten bemaerker endvidere, at der kun foreligger risiko for magtfordrejning i de tilfaelde, hvor den paagaeldende institution raader over et vidt skoen. Som allerede naevnt, paalaegger artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1035/72, der er hjemmelen for forordning nr. 846/93, imidlertid Kommissionen pligt til, bortset fra i undtagelsestilfaelde, at paalaegge en udligningsafgift, saafremt indgangsprisen for et produkt, indfoert fra et tredjeland, paa to paa hinanden foelgende markedsdage er mindst 0,6 ECU lavere end referenceprisen. I det foreliggende tilfaelde kan magtfordrejning saaledes kun forekomme "i undtagelsestilfaelde", i artikel 25, stk. 1' s forstand, i forordning nr. 1035/72. Da Retten har forkastet sagsoegerens argumentation om, at sagens faktiske omstaendigheder maatte henfoeres under begrebet "undtagelsestilfaelde" i denne bestemmelses forstand (jf. ovenfor, praemis 53 og 54), maa dette anbringende ligeledes forkastes.
85 Det fremgaar i det hele af det anfoerte, at det ikke ved gennemgangen af de enkelte annullationsanbringender er godtgjort, at Kommissionen har kraenket nogen hoejere retsregel til beskyttelse af private, hvorved Faellesskabet kan ifalde erstatningsansvar, da den udstedte de omtvistede forordninger.
86 Det findes herefter ikke fornoedent, at Retten tager stilling til, om de oevrige betingelser for, at Faellesskabet ifalder erstatningsansvar, er opfyldt, og sagsoegte maa herefter frifindes, for saa vidt der er nedlagt paastand om, at Faellesskabet tilpligtes at betale erstatning for det tab, sagsoegeren haevder at have lidt.
87 Af det anfoerte foelger, at Kommissionen i det hele skal frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
88 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegeren har tabt sagen og boer derfor doemmes til at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.