CELEX: 62005CJ0149
Direktīva 89/48/EEK un Direktīva 92/51/EEK
Darba ņēmēji
Profesionālās izglītības atzīšana
Prasība izturēt kvalifikācijas atbilstības pārbaudi bez iespējas izvēlēties adaptācijas laikposmu
Kustamās mantas brīvprātīga pārdošana publiskā izsolē

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt noteikumus Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvā 89/48/EEK
par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību
(OV 1989, L 19, 16. lpp.), un Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/51/EEK par otro vispārējo sistēmu profesionālās izglītības un mācību
atzīšanai, lai papildinātu Direktīvu 89/48 (OV L 209, 25. lpp.), kuras grozītas ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada
14. maija Direktīvu 2001/19/EK (OV L 206, 1. lpp., turpmāk tekstā attiecīgi – “Direktīva 89/48” un “Direktīva 92/51”).
Šis lūgums ir izteikts tiesvedībā, ko ierosinājis Praiss, kuram ir noteikta Apvienotajā Karalistē iegūta kvalifikācija izsoļu
jomā, par
Conseil des ventes volontaires de meubles aux enchères publiques
(turpmāk tekstā – “
CVV
”) lēmumu, ar kuru
CVV
pakļāva viņa tiesības Francijā strādāt par kustamās mantas brīvprātīgas pārdošanas publiskā izsolē vadītāju (turpmāk tekstā
– “brīvprātīgas pārdošanas vadītājs”) sekmīgai kvalifikācijas atbilstības pārbaudei trīs jomās: juridiskie jautājumi, pārdošanas
publiskā izsolē prakse un darba tiesiskais regulējums.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
No Direktīvas 89/48 preambulas trešā un ceturtā apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir ieviest vispārēju sistēmu diplomu atzīšanai,
lai ļautu Eiropas pilsoņiem strādāt profesijās, kurās attiecīgajā dalībvalstī ir nepieciešama pēcvidusskolas izglītība, ar
noteikumu, ka viņiem ir tāds diploms, kas ļauj darboties attiecīgajā profesijā un kas ir izsniegts par vismaz trīs gadu studiju
programmu citā dalībvalstī.
Direktīva 92/51 izveido papildu vispārējo sistēmu profesionālās izglītības atzīšanai, kas attiecas uz izglītības līmeņiem,
uz kuriem netika attiecināta sākotnējā vispārējā sistēma, kuru ieviesa ar Direktīvu 89/48, kuras piemērošana attiecas tikai
uz augstāko izglītību.
Saskaņā ar Direktīvas 89/48 2. panta pirmo daļu un Direktīvas 92/51 2. panta pirmo daļu šīs divas direktīvas attiecas uz visiem
dalībvalstu pilsoņiem, kas citā dalībvalstī vēlas darboties “reglamentētā profesijā”.
“Reglamentētas profesijas” jēdziens
Saskaņā ar Direktīvas 89/48 1. panta c) apakšpunktā ietverto definīciju, kas pēc būtības ir identiska Direktīvas 92/51 1. panta
e) apakšpunktā ietvertajai definīcijai, “reglamentēts kvalificēts darbs” ir reglamentēta profesionāla darbība vai darbību
loks, ko dalībvalstī veic šajā profesijā [“reglamentēta profesija” ir reglamentēta profesionālā darbība vai darbību kopums,
ko dalībvalstī ietver šī profesija].
“Reglamentēta profesionālā darbība” ir definēta Direktīvas 89/48 1. panta d) apakšpunkta pirmajā daļā un Direktīvas 92/51
1. panta f) apakšpunkta pirmajā daļā kā profesionālā darbība, kuras uzsākšanai vai veikšanai vai kādam veikšanas veidam dalībvalstī
saskaņā ar normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem tieši vai netieši ir vajadzīgs Direktīvas 89/48 kontekstā – diploms
un Direktīvas 92/51 kontekstā – izglītības pierādījums vai kompetences atestāts.
Saskaņā ar Direktīvas 89/48 1. panta d) apakšpunkta otro daļu, kas ir pēc būtības identiska Direktīvas 92/51 1. panta f) apakšpunkta
otrajai daļai, ar vienu izņēmumu, ka Direktīva 92/51 atsaucas uz “izglītības pierādījumu” un Direktīva 89/48 – uz “diplomu”:
“profesionālu darbību uzskata par reglamentētu profesionālu darbību, ja to veic tādas apvienības vai organizācijas biedri,
kuras mērķis ir jo īpaši veicināt un saglabāt augstu līmeni attiecīgajā nozarē un ko šā mērķa sasniegšanai īpašā veidā atzīst
dalībvalsts, un kas
–        piešķir diplomu saviem biedriem,
–        nodrošina, lai tās biedri ievērotu apvienības noteiktās profesionālās ētikas normas, un
–        piešķir tiem tiesības izmantot nosaukumu vai norādi vai arī gūt labumu no statusa, kas atbilst minētajam diplomam”.
Saskaņā ar Direktīvas 89/48 1. panta d) apakšpunkta trešo daļu šīs direktīvas pielikumā ietver neizsmeļošu to apvienību vai
organizāciju sarakstu, kas, pieņemot šo direktīvu, atbilst otrās daļas nosacījumiem. Šajā pielikumā cita starpā ir minēta
“
Royal Institution of Chartered Surveyors
” [Zemes ierīcības speciālistu karaliskā iestāde].
“Diploma” jēdziens
Saskaņā ar Direktīvas 89/48 1. panta a) apakšpunkta otro ievilkumu par “diplomu” šīs direktīvas izpratnē var atzīt dokumentu,
kas cita starpā apliecina, ka tā īpašnieks ir sekmīgi pabeidzis vismaz trīs gadu vai līdzvērtīga ilguma nepilna laika pēcvidusskolas
programmu.
Saskaņā ar Direktīvas 92/51 1. panta a) apakšpunkta otrā ievilkuma i) punktu par “diplomu” šīs direktīvas izpratnē var atzīt
dokumentu, kas cita starpā apliecina, ka tā turētājs ir sekmīgi beidzis pēcvidusskolas kursu, kas nav Direktīvas 89/48 1. panta
a) apakšpunkta otrajā ievilkumā minētais kurss un kura ilgums ir vismaz viens gads vai līdzvērtīgs ilgums, mācoties nepilnu
laiku.
Atzīšanas pienākums
Direktīvas 89/48 3. panta pirmajā daļā paredzēts:
“Ja attiecīgajā dalībvalstī, lai sāktu vai veiktu reglamentētu kvalificētu darbu, ir vajadzīgs diploms, kompetentā iestāde
nedrīkst, pamatojoties uz nepietiekamu kvalifikāciju, atteikt dalībvalsts pilsonim atļauju sākt vai veikt attiecīgo kvalificēto
darbu ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz tās pilsoņiem:
a)      ja kandidātam ir tāds diploms, kas tiek prasīts citā dalībvalstī, lai uzņemtos vai veiktu attiecīgo kvalificēto darbu tās
teritorijā, un ja šāds diploms ir ticis piešķirts dalībvalstī; vai
b)      ja kandidāts pēdējos desmit gados ir veicis attiecīgo kvalificēto darbu divus gadus ar pilnu slodzi citā dalībvalstī, kas
nereglamentē šo kvalificēto darbu 1. panta c) apakšpunkta un 1. panta d) apakšpunkta pirmās daļas nozīmē, un tam ir vienas
vai vairāku oficiālu kvalifikāciju apliecinājums:
–        ko ir piešķīrusi saskaņā ar valsts normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem norīkota dalībvalsts kompetenta iestāde,
–        kas apliecina, ka tā īpašnieks ir sekmīgi pabeidzis vismaz trīs gadu vai līdzvērtīga ilguma nepilna laika pēcvidusskolas programmu
universitātē vai augstskolā, vai kādā citā līdzīga līmeņa mācību iestādē un, ja vajadzīgs, ka tas ir sekmīgi pabeidzis profesionālās
mācības, kas ir nepieciešamas papildus pēcvidusskolas programmai, un
–        saskaņā ar ko tā īpašnieks ir gatavs darbam savā profesijā.”
Direktīvas 92/51 3. panta pirmā daļa ir formulēta šādi:
“Neskarot Direktīvu 89/48/EEK, gadījumos, kad darbības uzsākšana vai veikšana reglamentētā profesijā uzņēmējā dalībvalstī
ir atkarīga no diploma esamības saskaņā ar šīs direktīvas vai Direktīvas 89/48/EEK definīciju, kompetentā iestāde nedrīkst,
pamatojot to ar neatbilstīgu kvalifikāciju, atteikties atļaut kādas dalībvalsts pilsonim sākt vai veikt darbību šajā profesijā
ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz šīs dalībvalsts pilsoņiem:
a)      ja lūguma iesniedzējam ir diploms saskaņā ar šīs direktīvas vai Direktīvas 89/48/EEK definīciju, kurš kādā citā dalībvalstī
ir vajadzīgs, lai tās teritorijā sāktu vai veiktu darbību attiecīgajā profesijā, un kas izsniegts kādā no dalībvalstīm; vai
b)      ja lūguma iesniedzējs pēdējos desmit gados ir attiecīgajā profesijā darbojies divus gadus, strādājot pilnu laiku, vai līdzvērtīgu
laiku, strādājot nepilnu laiku, turklāt kādā citā dalībvalstī, kurā šī profesija netiek reglamentēta, kā noteikts vai nu šīs
direktīvas 1. panta e) punktā un 1. panta f) punkta pirmajā daļā, vai arī 1. panta c) punktā un 1. panta d) punkta pirmajā
daļā Direktīvā 89/48/EEK, un ja pieteikuma iesniedzējam ir izglītības pierādījums:
–        ko kādā dalībvalstī izsniegusi kompetenta iestāde, kura norādīta atbilstīgi šīs valsts normatīvajiem un administratīvajiem
aktiem, un kurš
–        vai nu apliecina, ka tā īpašnieks ir sekmīgi beidzis pēcvidusskolas kursu, kas nav minēts 1. panta a) punkta otrajā ievilkumā
Direktīvā 89/48/EEK un kura ilgums ir vismaz viens gads vai līdzvērtīgs ilgums, mācoties nepilnu laiku, un kurā iestājoties
obligāts nosacījums parasti ir sekmīgi pabeigts vidusskolas kurss, kas vajadzīgs mācību sākšanai universitātē vai kādā citā
augstākajā mācību iestādē, kā arī profesionālās mācības, kas ir šāda pēcvidusskolas kursa sastāvdaļa,
[..]
un
–        ir sagatavojis īpašnieku darbībai viņa profesijā.”
Turklāt Direktīvas 92/51 3. panta ceturtajā daļā ir ietverta atkāpe no šī paša panta pirmās daļas, saskaņā ar kuru uzņēmējai
dalībvalstij nav jāpiemēro šis pants, ja pieprasītais diploms ir tāds diploms, kas definēts Direktīvā 89/48 un kura izsniegšanai
viens no nosacījumiem ir vairāk nekā četrus gadus ilga pēcvidusskolas kursa beigšana.
Līdzsvarojošie pasākumi
Neraugoties uz Direktīvas 89/48 un Direktīvas 92/51 3. pantu, to 4. pants pie zināmiem nosacījumiem, kas ir izklāstīti šajā
pantā, atļauj attiecīgajai dalībvalstij pieprasīt, lai kandidāts sniegtu apliecinājumu par noteikta laikposma profesionālo
pieredzi, par pabeigtu adaptācijas laikposmu, kas nepārsniedz trīs gadus, vai veiktu kvalifikācijas atbilstības pārbaudi (turpmāk
tekstā – “līdzsvarojošie pasākumi”).
Saskaņā ar Direktīvas 89/48 4. panta 1. punkta trešo daļu, kas šajā sakarā ir pēc būtības identiska Direktīvas 92/51 4. panta
1. punkta b) apakšpunkta trešajai daļai un ceturtās daļas pirmajam ievilkumam, attiecīgajai dalībvalstij, kas nosaka līdzsvarojošos
pasākumus, principā ir jādod kandidātam tiesības izvēlēties starp adaptācijas laikposmu un kvalifikācijas atbilstības pārbaudi.
Tomēr, atkāpjoties no šā principa, profesijām, “kuru praksē ir nepieciešamas precīzas attiecīgās valsts tiesību aktu zināšanas
un attiecībā uz kurām konsultāciju un/vai palīdzības sniegšana saistībā ar valsts tiesību aktiem ir būtisks un pastāvīgs profesionālās
darbības aspekts”, [attiecīgā] dalībvalsts drīkst noteikt vai nu adaptācijas laikposmu, vai arī kvalifikācijas atbilstības
pārbaudi.

Valsts tiesiskais regulējums
Francijas tiesiskais regulējums
2001. gada 19. jūlija Dekrēts Nr. 2001‑650, kas pieņemts, piemērojot Likuma par tirdzniecību un kustamās mantas brīvprātīgu
pārdošanu publiskā izsolē (2001. gada 21. jūlija
JORF
, 11760. lpp., turpmāk tekstā – “Dekrēts 2001‑650”) L.321‑1. līdz L.321‑38. pantu, paredz nosacījumus attiecībā uz brīvprātīgas
pārdošanas vadītāja darbības veikšanu.
Minētā dekrēta 16. pants paredz, ka darbu šajā profesijā principā var veikt personas, kurām ir diploms tiesību zinātnēs un
valsts diploms mākslas vēsturē, lietišķajā mākslā, arheoloģijā vai tēlotājmākslā. Vienam no šiem diplomiem ir jābūt vismaz
universitātes līmeņa diplomam un otram – izsniegtam vismaz pēc tāda mācību kursa, kas atbilst diviem augstākās izglītības
studiju gadiem. Tādu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu un diplomu turētāji, kas ir īpašā kārtā akceptēti un kuru saraksts
minēts tieslietu ministra un par augstāko izglītību atbildīgā ministra kopīgajā rīkojumā, arī var strādāt šajā profesijā.
Saskaņā ar šī paša dekrēta 45. pantu citas dalībvalsts pilsoņiem tiek atzīta kvalifikācija, kas prasīta šī dekrēta 16. pantā,
ja:
–        tie ir sekmīgi pabeiguši vismaz viena gada vai līdzvērtīga ilguma nepilna laika pēcvidusskolas programmu, kas tos ir sagatavojusi
darbam brīvprātīgas pārdošanas vadītāja profesijā un kurā viens no pieņemšanas nosacījumiem ir vidusskolas programmas pabeigšana,
kas ir prasīta, lai varētu gūt pieeju universitātes vai augstākajai izglītībai, kā arī profesionālo mācību programmu, kas,
iespējams, tiek prasīta papildus šai pēcvidusskolas programmai; un
–        tie ir diplomu, sertifikātu vai citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu turētāji:
1)      ja, nākot no dalībvalsts, kas reglamentē pieeju profesijai un darbu šajā profesijā, tie ir viena vai vairāku tādu diplomu,
sertifikātu vai citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu turētāji, kas tiem ļauj veikt kustamās mantas brīvprātīgas pārdošanas
publiskā izsolē darbību un ko ir izsniegusi šīs dalībvalsts kompetentā iestāde;
2)      ja, nākot no dalībvalsts, kas nereglamentē pieeju profesijai vai darbu šajā profesijā, tie ir viena vai vairāku tādu diplomu,
sertifikātu vai citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu turētāji, kas izsniegti pēc reglamentētas mācību programmas pabeigšanas,
kas ir īpaši orientēta uz darbu šajā profesijā; vai
3)      ja, nākot no dalībvalsts, kas nereglamentē ne pieeju profesijai, ne darbu šajā profesijā, ne mācības, pēc kuru beigšanas var
strādāt šajā profesijā, tie ir viena vai vairāku diplomu, sertifikātu vai citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu turētāji
un pierāda, ka tie šajā dalībvalstī pēdējos desmit gados šajā profesijā ir darbojušies vismaz divus gadus, strādājot pilnu
laiku, vai līdzvērtīgu laiku, strādājot nepilnu laiku, ja šo darbību apstiprina šīs dalībvalsts kompetentā iestāde.
Dekrēta 2001‑650 48. pants piešķir
CVV
pilnvaras izskatīt diplomu, sertifikātu vai citu kvalifikāciju apstiprinošu dokumentu atzīšanas pieprasījumus no personām,
kas atbilst 45. pantā paredzētajiem nosacījumiem un vēlas darboties Francijā.
Saskaņā ar šī dekrēta 49. pantu pieprasījuma iesniedzējam ir jāiztur kvalifikācijas atbilstības pārbaude, ja viņa mācību kurss
attiecas uz tādām jomām, kas būtiski atšķiras no šajā dekrētā noteiktajām jomām, vai ja viena vai vairākas attiecīgās profesionālās
darbības netiek reglamentētas izcelsmes dalībvalstī vai tiek reglamentētas ievērojami atšķirīgi.
Apvienotās Karalistes tiesiskais regulējums
Apvienotajā Karalistē šo profesionālo darbību veikšana nav pakļauta nevienam nosacījumam saskaņā ar piemērojamajiem tiesību
aktiem. Tomēr
Royal Institution of Chartered Surveyors
vismaz zināmā mērā ir iesaistīta šo darbību organizācijā.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Praisam, Lielbritānijas pilsonim, ir diploms “
Bachelor of Arts with second class honours in Fine Arts Valuation
”. Šo diplomu ir akreditējusi
Royal Institution of Chartered Surveyors
Apvienotajā Karalistē. Saskaņā ar Praisa advokāta norādēm tiesas sēdē Praiss, lai arī noteiktā laikā kļuva par biedru-stažieri
Royal Institution of Chartered Surveyors
, nekad nav bijis pilntiesīgs šīs organizācijas biedrs, jo viņš nav izgājis divu gadu darba praksi, pēc kuras ir intervija
ar komisiju (“
Assessment of Professional Competence
” vai “
APC
”), kas tiek prasīta, lai kļūtu par biedru.
Vēlēdamies strādāt brīvprātīgas pārdošanas vadītāja profesijā Francijā, Praiss 2002. gada 8. janvārī iesniedza
CVV
diploma, sertifikāta vai cita kvalifikāciju apliecinoša dokumenta atzīšanas pieteikumu saskaņā ar Dekrēta 2001‑650 48. pantu.
Ar 2003. gada 19. jūnija lēmumu
CVV
aicināja Praisu iziet šī paša dekrēta 49. pantā paredzēto kvalifikācijas atbilstības pārbaudi šādās jomās: juridiskie jautājumi,
pārdošanas publiskā izsolē prakse un darba tiesiskais regulējums. Praiss iesniedza par šo lēmumu iekšēju sūdzību, kas tika
noraidīta 2003. gada 11. septembrī.
2003. gada 19. augustā Praiss iesniedza apelācijas sūdzību
Cour d’appel de Paris
[Parīzes Apelācijas tiesa] par
CVV
2003. gada 19. jūnija lēmumu viņam piemērot kvalifikācijas atbilstības pārbaudi.
Kā norāda iesniedzējtiesa, Praiss nav varējis pierādīt, ka viņš vismaz divus gadus desmit gadu laikā pirms viņa diploma atzīšanas
pieteikuma iesniegšanas uz pilnu slodzi ir veicis brīvprātīgas pārdošanas vadītāja darbību, ko akreditējušas Lielbritānijas
iestādes.
Tomēr Praiss apgalvoja, ka apstrīdētais lēmums, liedzot viņam iespēju izvēlēties starp adaptācijas laikposmu un kvalifikācijas
atbilstības pārbaudi, pārkāpj Direktīvas 92/51, kas papildina Direktīvu 89/48, noteikumus.
Atbalstot šo iebildumu, viņš norādīja, ka atbilstoši Direktīvas 92/51 7. pantam, ja dalībvalsts izmanto iespēju paredzēt vai
nu adaptācijas laikposmu, vai kvalifikācijas atbilstības pārbaudi, tai ir jādod lūguma iesniedzējam tiesības izvēlēties.
Kā norāda iesniedzējtiesa,
CVV
pareizi apgalvoja, ka Praiss nevarēja atsaukties uz šo tiesību normu, jo to piemēro tikai tādā gadījumā, ja uzņēmēja valsts
pieprasa sertifikātu un nevis – kā šajā gadījumā – diplomu.
Atbildētāja norādīja, ka uz Praisa situāciju attiecas Direktīvas 92/51 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta ceturtās daļas pirmais
ievilkums un ka saskaņā ar šo normu dalībvalsts var paturēt tiesības izvēlēties adaptācijas laikposmu vai kvalifikācijas atbilstības
pārbaudi, ja tas saistīts ar profesiju, kurā strādājot ir vajadzīgas precīzas attiecīgās valsts tiesību aktu zināšanas un
attiecībā uz kuru būtiska un pastāvīga profesionālās darbības iezīme ir padomu un/vai palīdzības sniegšana saistībā ar attiecīgās
valsts tiesību aktiem. Tā tas ir brīvprātīgas pārdošanas vadītāja darbības gadījumā.
Praiss apstrīdēja šo Direktīvas 92/51 interpretāciju un norādīja, ka brīvprātīgas pārdošanas un ar tiesas lēmumu noteiktas
pārdošanas darbības ir atšķirīgas un ka viņa prasītā atzīšana attiecas tikai uz brīvprātīgu pārdošanu.
Šādos apstākļos
Cour d’appel de Paris
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      Vai [..] Direktīva 92/51 [..] attiecas uz kustamās mantas brīvprātīgas pārdošanas publiskā izsolē vadītāja darbību, ko reglamentē
Likuma par tirdzniecību L. 321‑1. līdz L. 321‑3., L. 321‑8. un L. 321‑9. pants?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai uzņēmēja dalībvalsts var atsaukties uz atkāpi no [Direktīvas 92/51 4. panta
1. punkta b) apakšpunkta trešās daļas], kas paredzēta [Direktīvas 92/51 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta ceturtās daļas pirmajā
ievilkumā]?”

Par pirmo jautājumu
Vispirms jāatzīmē, ka Direktīvas 89/48 un Direktīvas 92/51 piemērošanas jomas ir noteiktas ne tikai atkarībā no attiecīgās
reglamentētās profesijas, bet arī atkarībā no lūguma iesniedzēja, kas vēlas strādāt šajā profesijā, kvalifikācijas. Līdz ar
to pirmais iesniedzējtiesas jautājums jāinterpretē tādējādi, ka ar to būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 92/51 attiecas
uz lūguma iesniedzēju, kas atsaucas uz tādu kvalifikāciju, uz kādu atsaucas prasītājs pamata prāvā, kas vēlas strādāt brīvprātīgas
pārdošanas vadītāja profesijā Francijā.
Lai arī iesniedzējtiesa uzdeva Tiesai jautājumu tikai par Direktīvas 92/51 piemērojamību, tomēr, ievērojot šīs direktīvas
papildu raksturu attiecībā pret Direktīvu 89/48, vispirms ir jāizvērtē, vai Direktīva 89/48 ir piemērojama. Tikai tādā gadījumā,
ja šī direktīva nebūtu piemērojama, vajadzētu izvērtēt Direktīvas 92/51 piemērojamību.

Piemērojamie principi
No Direktīvas 89/48 un Direktīvas 92/51 3. panta struktūras izriet, ka tikai viens no diviem diplomu atzīšanas mehānismiem,
kas paredzēti šo direktīvu 3. panta pirmās daļas attiecīgi a) un b) apakšpunktā, var tikt piemērots šajā faktiskajā situācijā.
Mehānisms, kas paredzēts a) apakšpunktā, ir piemērojams, ja attiecīgā profesija ir reglamentētā profesija dalībvalstī, kurā
iegūta izglītība. Otrais mehānisms, kas paredzēts b) apakšpunktā, ir piemērojams vienīgi tad, ja attiecīgā profesija nav reglamentētā
profesija šajā dalībvalstī.
Ja izrādās, ka attiecīgā profesija ir reglamentētā profesija dalībvalstī, kurā iegūta izglītība, no šo direktīvu 3. panta
pirmās daļas a) apakšpunkta izriet, ka Direktīva 89/48 ir piemērojama, ja gan diploms, ko pieprasa attiecīgā dalībvalsts darba
uzsākšanai konkrētajā profesijā, gan lūguma iesniedzēja diploms ir tādi diplomi, kādi noteikti šajā pēdējā minētajā direktīvā.
Turpretim Direktīva 92/51 ir piemērojama, ja vismaz viens no diviem attiecīgajiem diplomiem ir diploms šīs direktīvas izpratnē,
bet uz otru var attiekties vai nu šī pati direktīva, vai arī Direktīva 89/48.
Turpretim, ja izrādās, ka attiecīgā profesija nav reglamentētā profesija dalībvalstī, kurā iegūta izglītība, no šo direktīvu
3. panta pirmās daļas b) apakšpunkta izriet, ka Direktīva 89/48 ir piemērojama, ja diploms, ko pieprasa attiecīgā dalībvalsts
darba uzsākšanai šajā profesijā, ir tāds diploms, kāds noteikts šajā pēdējā minētajā direktīvā, un ja lūguma iesniedzējs pierāda
savu kvalifikāciju cita starpā ar izglītības dokumentu par vismaz trīs gadu pēcvidusskolas studiju programmas pabeigšanu.
Savukārt Direktīva 92/51 ir piemērojama visos gadījumos, kad nav piemērojama Direktīva 89/48, tomēr ar nosacījumu, ka diploms,
ko pieprasa attiecīgā dalībvalsts, ir vismaz diploms Direktīvas 92/51 izpratnē un ka lūguma iesniedzējs pierāda šīs direktīvas
3. panta pirmās daļas b) apakšpunktā minēto kvalifikāciju, it īpaši ar izglītības dokumentu par vismaz viena gada pēcvidusskolas
studiju programmas pabeigšanu.
Lai noteiktu, vai viena vai otra direktīva ir piemērojama šajā gadījumā, vispirms ir jāizvērtē brīvprātīgas pārdošanas vadītāja
profesijas veikšanas nosacījumi, no vienas puses, Francijā kā attiecīgajā dalībvalstī un, no otras puses, Apvienotajā Karalistē
kā dalībvalstī, kurā iegūta izglītība. Pēc tam ir jānovērtē kvalifikācija, uz kuru balstās prasītājs pamata prāvā. Lai arī
šī vērtēšana ir jāveic iesniedzējtiesai, tomēr ir nepieciešams sniegt precizējumus.

Brīvprātīgas pārdošanas vadītāja profesijas veikšanas nosacījumi Francijā
Šķiet, ka brīvprātīgas pārdošanas vadītāja profesija Francijā ir reglamentēta profesija un darbam šajā profesijā ir nepieciešams
diploms Direktīvas 89/48 1. panta a) apakšpunkta izpratnē. It īpaši saskaņā ar Dekrēta 2001‑650 16. pantu darbu šajā profesijā
var veikt tādu divu diplomu turētāji, kas izsniegti par vismaz tādu izglītības līmeni, kas kopumā atbilst pieciem pēcvidusskolas
studiju gadiem, ja vien attiecīgais diploms ir īpašā kārtā akceptēts.
Pretēji nostājai, ko aizstāv Eiropas Kopienu Komisija, tas, ka Dekrēta 2001‑650 45. pants ļauj uzsākt darbu šajā profesijā
citu dalībvalstu pilsoņiem, kuriem, iespējams, ir tikai diplomi, kas izsniegti par vismaz viena gada pēcvidusskolas studiju
kursa pabeigšanu, automātiski nepadara Direktīvu 92/51 par piemērojamu.
Ja valsts tiesiskais regulējums paredz tikai transponēt valsts tiesību sistēmā Direktīvas 92/51 noteikumus, kas nosaka dalībvalstu
pienākumu ļaut citu dalībvalstu pilsoņiem, kuriem ir diplomi šīs direktīvas izpratnē, uzsākt darbu reglamentētās profesijās
to teritorijā, pat ja darba uzsākšanai šajās profesijās parasti ir nepieciešams diploms Direktīvas 89/48 izpratnē, tad šī
transponēšana nav jāņem vērā, nosakot piemērojamo direktīvu. Ja tas tā nebūtu, Direktīvas 89/48 piemērošanas joma būtu tik
ierobežota, ka tā pat nepastāvētu, jo katrai dalībvalstij saskaņā ar Direktīvu 92/51 ir pienākums ļaut citu dalībvalstu pilsoņiem,
kuriem ir diplomi šīs direktīvas izpratnē, kas izsniegti par tāda studiju kursa pabeigšanu, kurš ir īsāks par Direktīvā 89/48
noteikto, uzsākt darbu jebkurā reglamentētā profesijā, kurai ir piemērojamas šīs direktīvas, ievērojot vienīgo atkāpi, ko
piešķir Direktīvas 92/51 3. panta ceturtā daļa.
Šajā gadījumā viss, šķiet, liecina par to, ka Dekrēta 2001‑650 45. pants paredz vienīgi transponēt Francijas tiesību sistēmā
Direktīvas 92/51 noteikumus; tas ir fakts, kas jāpārbauda valsts tiesai.

Brīvprātīgas pārdošanas vadītāja profesijas veikšanas nosacījumi Apvienotajā Karalistē
Valsts pieņemts tiesiskais regulējums
Apvienotajā Karalistē brīvprātīgas pārdošanas vadītāja darbība nav reglamentēta profesionālā darbība Direktīvas 89/48 1. panta
d) apakšpunkta pirmās daļas vai Direktīvas 92/51 1. panta f) apakšpunkta pirmās daļas izpratnē. Apvienotajā Karalistē šīs
profesionālās darbības veikšana nav pakļauta nevienam nosacījumam saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem.
Valsts atzītas apvienības vai organizācijas pieņemts tiesiskais regulējums
Tomēr šķiet iespējams, ka brīvprātīgas pārdošanas vadītāja darbība tiek pielīdzināta reglamentētai profesionālajai darbībai
vai nu saskaņā ar Direktīvas 89/48 1. panta d) apakšpunkta otro daļu, vai arī saskaņā ar Direktīvas 92/51 1. panta f) apakšpunkta
otro daļu, jo
Royal Institution of Chartered Surveyors
vismaz zināmā mērā ir iesaistīta šo darbību organizācijā. Ja tas tā ir, fakts, ka šī organizācija pieprasa saviem biedriem
pabeigt trīs gadu pēcvidusskolas studiju kursu, kam seko divu gadu profesionālā apmācība, un tādējādi kā priekšnoteikumu darbam
attiecīgajā profesijā nosaka diplomu Direktīvas 89/48 1. panta a) apakšpunkta izpratnē, padarītu Direktīvas 89/48 3. panta
pirmās daļas a) apakšpunktu par piemērojamu, ja arī citi šīs pašas direktīvas 1. panta d) apakšpunkta otrajā daļā paredzētie
nosacījumi būtu izpildīti.
Šajā sakarā ir arī jāatzīmē, ka
Royal Institution of Chartered Surveyors
ir minēta Direktīvas 89/48 pielikumā. Tātad saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta d) apakšpunkta trešo daļu šī organizācija
minētās direktīvas pieņemšanas brīdī izpildīja šīs pašas direktīvas 1. panta d) apakšpunkta otrās daļas nosacījumus. Lai arī
Royal Institution of Chartered Surveyors
ir organizācija, kas Apvienotajā Karalistē ir īpaši atzīta attiecībā uz darba veikšanu zemes ierīcības speciālista (“
chartered surveyor
”) profesijā, tomēr nav skaidrs, vai minētā organizācija bauda šo atzīšanu arī attiecībā uz brīvprātīgas pārdošanas vadītāja
profesiju. Tas, vai tas tā ir, vajadzības gadījumā ir jānosaka iesniedzējtiesai.

Direktīvas 89/48 3. pantā paredzēto atzīšanas mehānismu piemērojamība kvalifikācijai, uz ko atsaucas Praiss
Direktīvas 89/48 3. panta pirmās daļas a) apakšpunkta piemērojamība
Direktīvas 89/48 3. panta pirmās daļas a) apakšpunkts ir piemērojams, ja attiecīgā profesija ir reglamentēta dalībvalstī,
kurā iegūta izglītība. Tā kā Praiss nav
Royal Institution of Chartered Surveyors
biedrs, minētās organizācijas izsniegtu diplomu atzīšanas jautājums saskaņā ar šo tiesību normu šajā gadījumā nerodas, pat
ja būtu jāpierāda, ka brīvprātīgas pārdošanas vadītāja profesija ir reglamentētā profesija Apvienotajā Karalistē saskaņā ar
tiesisko regulējumu, ko paredz šī organizācija. No judikatūras izriet – fakts, ka Praiss bija minētās organizācijas biedrs‑stažieris
vai bija pabeidzis daļu no apmācības, kas ir nepieciešama, lai kļūtu par šīs organizācijas biedru, nav pietiekams, lai viņam
ļautu atsaukties uz Direktīvu 89/48 (šajā sakarā skat. 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑313/01
Morgenbesser
,
Recueil
, I‑13467. lpp., 51. un 52. punkts).
Direktīvas 89/48 3. panta pirmās daļas b) apakšpunkta piemērojamība
Direktīvas 89/48 3. panta pirmās daļas b) apakšpunkts ir piemērojams, ja attiecīgā profesija nav reglamentēta dalībvalstī,
kurā iegūta izglītība. Līdz ar to, kā izriet no šī sprieduma 36., 45. un 46. punkta, šī tiesību norma ir piemērojama vienīgi
tad, ja
Royal Institution of Chartered Surveyors
neatbilst kritērijiem, kas noteikti Direktīvas 89/48 1. panta d) apakšpunkta otrajā daļā attiecībā uz brīvprātīgas pārdošanas
vadītāja profesiju, un ja minētā profesija tādējādi nav reglamentētā profesija Apvienotajā Karalistē šīs direktīvas 1. panta
c) apakšpunkta izpratnē. Kā jau tika norādīts šī sprieduma 46. punktā, iesniedzējtiesai vajadzības gadījumā ir jānosaka, vai
tas tā ir.
Ievērojot šos visus apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir sniedzama šāda atbilde: Direktīva 92/51 nav piemērojama lūguma iesniedzējam,
kas atsaucas uz tādu kvalifikāciju, uz kādu balstās prasītājs pamata prāvā, kas vēlas strādāt kustamās mantas brīvprātīgas
pārdošanas publiskā izsolē vadītāja profesijā Francijā. Turpretim Direktīva 89/48 – un it īpaši tās 3. panta pirmās daļas
b) apakšpunkts – var tikt piemērota lūguma iesniedzējam, ja kustamās mantas brīvprātīgas pārdošanas publiskā izsolē vadītāja
profesija dalībvalstī, kurā šis lūguma iesniedzējs ir ieguvis kvalifikāciju, uz kuru viņš atsaucas, nav reglamentētā profesija
šīs direktīvas 1. panta c) apakšpunkta izpratnē. Vajadzības gadījumā iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai tas tā ir.

Par otro jautājumu
Lai arī otrais jautājums ir balstīts uz pieņēmumu, ka uz pirmo jautājumu par Direktīvas 92/51 piemērojamību tiks sniegta apstiprinoša
atbilde, tomēr uz šo jautājumu ir jāatbild, ievērojot Direktīvu 89/48, kas, iespējams, ir piemērojama šajā gadījumā un kuras
4. panta 1. punkta trešajā daļā ir ietverts Direktīvas 92/51 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta ceturtās daļas pirmajā ievilkumā
paredzētajam noteikumam pēc būtības identisks noteikums.
Jautājums, ar kuru ir saskārusies iesniedzējtiesa būtībā ir šāds: vai brīvprātīgas pārdošanas vadītāja profesija Francijā
ir profesija, “kuras praksē ir nepieciešamas precīzas attiecīgās valsts tiesību aktu zināšanas un attiecībā uz kuru konsultāciju
un/vai palīdzības sniegšana saistībā ar valsts tiesību aktiem ir būtisks un pastāvīgs profesionālās darbības aspekts” Direktīvas 89/48
4. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 234. pantu, kura pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām un Kopienu Tiesu,
EKT ir pilnvarota vienīgi lemt par Kopienu akta interpretāciju vai spēkā esamību, ņemot vērā faktus, ko tai norādījusi valsts
tiesa, un ka savukārt valsts tiesai ir jāpiemēro Kopienu tiesību normas katrā konkrētā gadījumā (2003. gada 16. oktobra spriedums
lietā C‑421/01
Traunfellner
,
Recueil
, I‑11941. lpp., 21. punkts).
Lai varētu atkāpties no principa, saskaņā ar kuru lūguma iesniedzējs var brīvi izvēlēties vai nu adaptācijas laikposmu, vai
kvalifikācijas atbilstības pārbaudi, Direktīvas 89/48 4. panta 1. punkta trešajā daļā paredzēti divi kumulatīvi nosacījumi
dalībvalstīm, lai tās varētu izvēlēties līdzsvarojošu pasākumu. Pirmkārt, attiecīgajai profesijai ir jābūt profesijai, kuras
praksē ir nepieciešamas precīzas attiecīgās valsts tiesību aktu zināšanas. Otrkārt, konsultāciju un/vai palīdzības sniegšanai
saistībā ar valsts tiesību aktiem ir jābūt būtiskam un pastāvīgam attiecīgās darbības aspektam. Tādējādi pastāv atšķirība
starp nosacījumiem, kas izvirzīti darbam attiecīgajā profesijā, un darbībām, ko šī profesija ietver. Šie divi nosacījumi ir
jāizvērtē atsevišķi.

Nosacījums par precīzām attiecīgās valsts tiesību aktu zināšanām
Atšķirībā no nozaru direktīvām par specifiskām profesijām Direktīvas 89/48 mērķis nav saskaņot nosacījumus darba uzsākšanai
un veikšanai dažādās profesijās, uz kurām tā attiecas. Dalībvalstis ir kompetentas definēt minētos nosacījumus robežās, ko
nosaka Kopienu tiesības. Līdz ar to jautājums – cik lielā mērā darbam īpašā profesijā ir nepieciešamas precīzas attiecīgās
valsts tiesību aktu zināšanas – ir jāizlemj, ņemot vērā vienīgi [attiecīgās] valsts tiesību aktus.
Saistībā ar valsts iestāžu reglamentētām profesijām var pieņemt, ka izglītības, kas prasīta darba uzsākšanai reglamentētā
profesijā, saturs tiek noteikts atkarībā no prasībām, kas saistītas ar darba veikšanu šajā profesijā. Tās dalībvalsts prasītās
izglītības saturs, kura reglamentē šo profesiju, tādējādi ir īpaši adekvāts kritērijs, lai definētu prasības, kas saistītas
ar darba veikšanu šajā profesijā.
Kā savu secinājumu 116.–119. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, šķiet, ka šajā gadījumā Francijā ar brīvprātīgas pārdošanas
vadītāja profesiju saistītā izglītība ietver būtisku juridisku izglītību, it īpaši diplomu tiesību zinātnēs par vismaz divu
gadu studiju programmas pabeigšanu.
Šajā sakarā ir jāatzīst – profesija, kuras uzsākšanai ir nepieciešams diploms tiesību zinātnēs par vismaz divu gadu studiju
programmas pabeigšanu, ir profesija, attiecībā uz kuru var pieņemt, ka darba veikšanai šajā profesijā ir nepieciešamas precīzas
attiecīgās valsts tiesību aktu zināšanas Direktīvas 89/48 4. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē.

Nosacījums par konsultāciju un/vai palīdzības sniegšanu saistībā ar valsts tiesību aktiem
Vispirms ir jāatzīst, ka atšķirībā no Praisa un Austrijas un Zviedrijas valdību apgalvojumiem šī nosacījuma piemērošanas sekas
nevar būt tādas, ka vienīgi “klasiskās” juridiskās profesijas – tādas kā tiesnesis, notārs un advokāts – ietilpst Direktīvas 89/48
4. panta 1. punkta trešajā daļā paredzētās atkāpes piemērošanas jomā. Kā savu secinājumu 94.–98., 120. un 121. punktā pareizi
norādījusi ģenerāladvokāte, šādu mērķi nevar izsecināt ne no attiecīgās tiesību normas izcelsmes, ne tās formulējuma.
Nav nepieciešams, lai klientiem sniegtās konsultācijas un/vai palīdzība attiektos uz visiem valsts tiesību aktiem. Pietiek
ar to, ka tās attiecas uz konkrētu jomu. Lai noteiktu, cik lielā mērā konsultāciju un/vai palīdzības sniegšana saistībā ar
valsts tiesību aktiem ir būtisks un pastāvīgs attiecīgās darbības aspekts, ir nepieciešams it īpaši aplūkot konkrētās profesijas
parasto praksi. Par šo jautājumu ir jālemj valsts tiesai.
Ņemot vērā šos visus apsvērumus, uz otro jautājumu ir sniedzama šāda atbilde:
–        profesija, kuras uzsākšanai ir nepieciešams diploms tiesību zinātnēs par vismaz divu gadu studiju programmas pabeigšanu, ir
profesija, attiecībā uz kuru var pieņemt, ka darba veikšanai šajā profesijā ir nepieciešamas precīzas attiecīgās valsts tiesību
aktu zināšanas Direktīvas 89/48 4. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē; un
–        šīs tiesību normas piemērošanai nav nepieciešams, lai attiecīgā darbība ietvertu konsultāciju un/vai palīdzības sniegšanu
saistībā ar visiem valsts tiesību aktiem; pietiek ar to, ka tā attiecas uz konkrētu jomu un ir būtisks un pastāvīgs minētās
darbības aspekts. Šajā sakarā ir nepieciešams it īpaši aplūkot konkrētās profesijas parasto praksi.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/51/EEK par otro vispārējo sistēmu profesionālās izglītības un mācību atzīšanai,
lai papildinātu Direktīvu 89/48/EEK, kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 14. maija Direktīvu 2001/19/EK,
nav piemērojama lūguma iesniedzējam, kas atsaucas uz tādu kvalifikāciju, uz kādu balstās prasītājs pamata prāvā, kas vēlas
strādāt kustamās mantas brīvprātīgas pārdošanas publiskā izsolē vadītāja profesijā Francijā;
turpretim Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīva 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai,
ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību, kura grozīta ar Direktīvu 2001/19, – un it īpaši tās 3. panta pirmās
daļas b) apakšpunkts – var tikt piemērota lūguma iesniedzējam, ja kustamās mantas brīvprātīgas pārdošanas publiskā izsolē
vadītāja profesija dalībvalstī, kurā šis lūguma iesniedzējs ir ieguvis kvalifikāciju, uz kuru viņš atsaucas, nav reglamentētā
profesija šīs direktīvas 1. panta c) apakšpunkta izpratnē. Vajadzības gadījumā iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai tas tā ir;
2)
profesija, kuras uzsākšanai ir nepieciešams diploms tiesību zinātnēs par vismaz divu gadu studiju programmas pabeigšanu, ir
profesija, attiecībā uz kuru var pieņemt, ka darba veikšanai šajā profesijā ir nepieciešamas precīzas attiecīgās valsts tiesību
aktu zināšanas Direktīvas 89/48, kura grozīta ar Direktīvu 2001/19, 4. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē;
šīs tiesību normas piemērošanai nav nepieciešams, lai attiecīgā darbība ietvertu konsultāciju un/vai palīdzības sniegšanu
saistībā ar visiem valsts tiesību aktiem; pietiek ar to, ka tā attiecas uz konkrētu jomu un ir būtisks un pastāvīgs minētās
darbības aspekts. Šajā sakarā ir nepieciešams it īpaši aplūkot konkrētās profesijas parasto praksi.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.