CELEX: 62007CJ0310
Približevanje zakonodaj
Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca
Direktiva 80/987/EGS
Člen 8a
Dejavnosti v več državah članicah

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 8a Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (
UL L 283, str. 23
), kot je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne (
UL L 270, str. 10
, v nadaljevanju: Direktiva 80/987).
Predlog je bil vložen v okviru spora med Svenska staten, ki jo zastopa Tillsynsmyndigheten i konkurser (nadzorni organ v stečajnem postopku, v nadaljevanju: nadzorni organ), in A. Holmquvistom glede njegove pridobitve jamstva do izplačila plač, določenega v švedski zakonodaji, po stečaju delodajalca.
Pravni okvir
Pravo Skupnosti
V sedmi uvodni izjavi Direktive 2002/74 je navedeno:
„Da bi zagotovili pravno varnost za delavce v primeru plačilne nesposobnosti podjetij, ki opravljajo svoje dejavnosti v več državah članicah, in da bi okrepili pravice delavcev v skladu s prakso Evropskega sodišča, bi bilo treba sprejeti določbe, ki izrecno določajo, katera ustanova je odgovorna za poravnavo terjatev za plačila v teh primerih, in določajo kot cilj sodelovanja med pristojnimi upravnimi organi držav članic čim hitrejšo poravnavo neporavnanih terjatev delavcev. Poleg tega je treba zagotoviti pravilno izvajanje pomembnih določb s tem, da se predvidi sodelovanje med pristojnimi upravnimi organi v državah članicah.“
Člen 8a Direktive 80/987 določa:
„1.   Kadar je podjetje, ki opravlja dejavnosti na ozemljih vsaj dveh držav članic, plačilno nesposobno v skladu s členom 2(1), je za pokrivanje neporavnanih terjatev [delavcev] odgovorna ustanova v državi članici, na ozemlju katere delavci opravljajo delo ali ga običajno opravljajo.
2.   Obseg pravic delavcev se določi z zakonom, ki ureja pristojno jamstveno ustanovo.
3.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da se v primerih iz odstavka 1 upoštevajo odločitve, sprejete v zvezi s postopki poravnave v primerih plačilne nesposobnosti iz člena 2(1), za katere se zaprosi v drugi državi članici, ko se določa plačilna nesposobnost delodajalca v skladu s to direktivo.“
Nacionalno pravo
Predložitveno sodišče podrobneje navaja, da je bila Direktiva 80/987 v švedsko pravo prenesena z zakonom (1992.497) o zajamčenih plačah (Lönegarantilagen (1992:497) z dne 4. junija 1992 (SFS 1992, št. 497, v nadaljevanju: zakon o zajamčenih plačah).
Člen 1 zakona o zajamčenih plačah:
„V skladu s tem zakonom je država članica zavezana poravnati terjatve za plače delavcev (jamstvo države do izplačila plač) delodajalcem:
1.
katerih plačilna nesposobnost se ugotovi na Švedskem ali v drugi nordijski državi;
2.
ki so v postopku sanacije na podlagi zakona (764. 1996) o sanaciji podjetij (lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion)ali
3.
ki so v drugi državi članici Evropske unije ali Evropskega gospodarskega prostora v stečajnem postopku v primeru plačilne nesposobnosti, v smislu člena 2(1) Direktive 80/987[…]“
Člen 2a istega zakona določa:
„V primeru iz člena 1(3) se plačilo na podlagi jamstva opravi samo, če delavec opravlja ali je opravljal delo za delodajalca pretežno na Švedskem.
Če se ugotovi plačilna nesposobnost delodajalca na Švedskem in delavec opravlja ali je opravljal delo za delodajalca pretežno v drugi državi članici [Evropske unije] ali [Evropskega gospodarskega prostora], se plačilo na podlagi jamstva ne opravi.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
A. Holmqvist je bil zaposlen kot voznik tovornjaka pri švedski delniški družbi Jörgen Nilsson Akeri och Spedition AB (v nadaljevanju: družba Jörgen Nilsson Akeri och Spedition). Ta družba, ki je imela poslovno enoto v Tjörnapu (Švedska), ni imela nobene podružnice v tujini.
A. Holmqvist je opravljal storitve dostave blaga iz Švedske v Italijo prek Nemčije in Avstrije ter obratno. To blago so v Italiji razkladali uslužbenci različnih stalnih in priložnostnih strank družbe Jörgen Nilsson Akeri och Spedition, pri čemer so uporabljali opremo, ki so jo imeli na voljo na kraju dostave.
A. Holmqvist je za stalne in priložnostne stranke prevažal blago tudi iz Italije na Švedsko. V teh primerih so blago nakladali uslužbenci, pri čemer so uporabljali opremo, ki so jo imeli na voljo na samem kraju. A. Holmqvist je nadzoroval nakladanje, da bi se zagotovilo spoštovanje pravil v zvezi z varnostjo v cestnem prometu, delo pa so opravile druge osebe.
Na Švedskem je nakladanje in razkladanje blaga potekalo pod podobnimi pogoji.
Predložitveno sodišče je 10. aprila 2006 uvedlo stečajni postopek družbe Jörgen Nilsson Akeri och Spedition.
Stečajni upravitelj je z odločbo z dne 27. junija 2006 odločil, da je bilo A. Holmqvistu v skladu z zakonom o zajamčenih plačah zajamčeno izplačilo plače.
Nadzorni organ je v okviru stečajnega postopka proti družbi Jörgen Nilsson Akeri och Spedition predložitvenemu sodišču predlagal, naj odloči, da A. Holmqvist ni bil upravičen do tega jamstva.
Nadzorni organ je pred tem sodiščem zatrjeval, da ker je družba Jörgen Nilsson Akeri och Spedition opravljala dejavnosti v državah članicah, ki niso Kraljevina Švedska, in je A. Holmqvist v glavnem opravljal svoje delo v teh drugih državah članicah, zadnjenavedeni ni mogel biti upravičen do tega jamstva. Meni, da Direktiva 80/987 ne zahteva, da mora imeti podjetje poslovalnico ali podružnico v drugi državi članici, ki ni Švedska, da bi se štelo, da tam opravlja svoje dejavnosti, in da sta v obravnavani zadevi tako družba Jörgen Nilsson Akeri och Spedition kot A. Holmqvist svoje dejavnosti opravljala predvsem v Nemčiji, Avstriji in Italiji. A. Holmqvist zato ni mogel biti upravičen do jamstva do izplačila plač, ki ga določa švedska zakonodaja.
A. Holmqvist je pred predložitvenim sodiščem najprej zatrjeval, da je družba Jörgen Nilsson Akeri och Spedition opravljala svoje dejavnosti izključno na Švedskem in, podredno, da je treba, čeprav je ta družba opravljala svoje dejavnosti v več državah članicah, šteti, da je on svoje delo običajno opravljal na Švedskem. Najprej je opozoril, da je družbo Jörgen Nilsson Akeri och Spedition vodila in upravljala ena sama pisarna iz Tjörnarpa, da sta bili njegova garaža in delavnica v istem kraju ter da se je vsaka naloga začela in končala na Švedskem. A. Holmqvist je nato trdil, da sta v skladu s sodno prakso Sodišča obstoj sedeža in poslovne enote merilo, ki omogoča opredelitev države članice, kjer je delavec upravičen zahtevati jamstvo za izplačilo plač (sodbi z dne 17. septembra 1997 v zadevi Mosbæk,
C-117/96, Recueil, str. I-5017
, in z dne v zadevi Everson in Barrass,
C-198/98, Recueil, str. I-8903
). A. Holmqvist je nazadnje zatrjeval, da je bil upravičen do tega jamstva na Švedskem, ker ima člen 8a Direktive 80/987 neposredni učinek, ne glede na določbe zakona o zajamčenih plačah.
Ker je Lunds tingsrätt menilo, da je za izrek njegove sodbe potrebna razlaga člena 8a Direktive 80/987, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali člen 8a Direktive Sveta 80/987 […] pomeni, da mora imeti podjetje podružnico ali stalno poslovno enoto v državi članici, da bi se zanj štelo, da opravlja dejavnost na njenem ozemlju?
2.
Kateri so v primeru nikalnega odgovora pogoji, ki morajo biti izpolnjeni, da bi se štelo, da je podjetje dejavno v več državah članicah?
3.
Po katerih merilih se ugotavlja običajni kraj opravljanja dela, če se šteje, da je družba dejavna v več državah članicah, in če delavec opravlja delo za to družbo v več državah članicah?
4.
Ali ima člen 8a Direktive 80/987 […] neposredni učinek?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
Da bi podalo koristen odgovor predložitvenemu sodišču na prvo in drugo vprašanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, je treba opredeliti pogoje, pod katerimi podjetje opravlja v smislu člena 8a Direktive 80/987 dejavnosti v več državah članicah.
V skladu s členom 8a Direktive 80/987 iz oddelka IIIa z naslovom „Določbe, ki se nanašajo na mednarodne situacije“ je podjetje v taki situaciji, kadar „opravlja dejavnosti na ozemljih vsaj dveh držav članic“, vendar niti ta člen niti nobena druga določba te direktive ne opredeljuje zadnjenavedenih besed.
Opozoriti je treba, da prvotno besedilo Direktive 80/987 ne zajema določb v zvezi z mednarodnimi situacijami, ker je bil člen 8a tej direktivi dodan z Direktivo 2002/74.
Zadnjenavedena direktiva je bila v skladu z njeno sedmo uvodno izjavo sprejeta zlasti „[d]a bi zagotovili pravno varnost za delavce v primeru plačilne nesposobnosti podjetij, ki opravljajo svoje dejavnosti v več državah članicah, in da bi okrepili pravice delavcev v skladu s prakso [S]odišča […]“
Na eni strani je treba opozoriti, tako kot je to storila nizozemska vlada, da je ta cilj mogoče doseči le, če se pojem „dejavnosti na ozemljih vsaj dveh držav članic“ razlaga široko.
Taka razlaga je namreč potrebna, da bi se, s tem da se v področje uporabe člena 8a Direktive 80/987 zajame čim večje število primerov delovnih razmerij mednarodnega značaja, zagotovila minimalna stopnja varstva pravic delavcev, ki so bili oškodovani zaradi plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca in so v situaciji, ko obstajajo tuji elementi.
Na drugi strani, kot opažajo A. Holmqvist ter italijanska vlada in vlada Združenega kraljestva, ta sedma uvodna izjava potrjuje, da daje sodna praksa, nastala pred sprejetjem Direktive 2002/74, še naprej upoštevna pojasnila glede razlage določenih določb Direktive 80/987.
Vendar je treba opozoriti, da je treba ob upoštevanju zgoraj navedenega cilja – in sicer med drugim varstva pravic delavcev, ki so uveljavljali svoje pravice prostega gibanja – in razvoja besedila navedenega člena 8a v zakonodajnem postopku, ki je vodil do sprejetja Direktive 2002/74, kot poudarja generalni pravobranilec v točki 35 sklepnih predlogov, da bi razložili besede „opravlja dejavnosti na ozemljih vsaj dveh držav članic“ iz tega člena, izhajati iz koncepta „sedeža“, določenega v sodni praksi, ki izhaja iz zgoraj navedenih sodb Mosbæk ter Everson in Barrass.
V zvezi s tem zakonodajnim postopkom je treba opozoriti, da kot izhaja iz pisnih stališč Komisije Evropskih skupnosti, naj bi bili v prvotnem predlogu te institucije v zvezi s spremembo Direktive 80/987 zajete besede „podjetje, ki ima sedež na ozemljih vsaj dveh držav članic“, in da je bil v tem predlogu „sedež“ opredeljen kot „vsak kraj poslovanja, v katerem delodajalec s človeškimi viri in premoženjem opravlja stalno gospodarsko dejavnost“. Opozoriti je torej treba na eni strani, da je, ko je Svet Evropske unije preizkusil navedeni predlog, Komisija predlagala, da se beseda „sedež“ v členu 8a te direktive nadomesti z besedo „dejavnosti“ – to besedilo je bilo nazadnje sprejeto – in na drugi strani, da zgoraj navedene opredelitve ni niti v končni različici Direktive 2002/74. Ta sprememba besedila navedenega člena 8a dokazuje voljo zakonodajalca Skupnosti, da se področje uporabe tega člena razširi in da se ne omeji na podjetja, ki imajo podružnice ali obrate v več državah članicah.
Poleg tega, kot je opozorila nizozemska vlada, bi bila posledica razlage pojma „dejavnosti“, tako da naj bi se zahtevala prisotnost podjetja prek podružnic ali sedežev, da delavec, ki opravlja svojo dejavnost v državi članici, ki ni država članica, kjer ima njegov delodajalec sedež – ki je bila podlaga za zgoraj navedeno sodbo Mosbæk – ne bi mogel biti upravičen do varstva, določenega v členu 8a Direktive 80/987.
Tako je treba ugotoviti, da člen 8a Direktive 80/987 ne zahteva, da mora zato, da bi se za podjetje s sedežem v državi članici štelo, da opravlja dejavnosti tudi na ozemlju druge države članice, imeti podružnico ali stalno poslovno enoto v zadnjenavedeni državi članici.
Čeprav ta člen ne določa restriktivnih naveznih okoliščin, ampak se nanaša na bolj šibko vez od prisotnosti podjetja prek podružnice ali stalne poslovne enote, pa razlogovanja švedske vlade – v skladu s katerim bi zato, da bi se za podjetje štelo, da opravlja dejavnosti na ozemlju te druge države članice, zadostovalo, da delavec opravlja kakršno koli delo v drugi državi članici za svojega delodajalca in da to delo delodajalec potrebuje in je opravljeno v skladu z njegovimi navodili – vendarle ni mogoče sprejeti.
Pojem „dejavnosti“ iz člena 8a Direktive 80/987 je treba namreč, kot zatrjuje vlada Združenega kraljestva, razumeti tako, da se nanaša na dejavnike, ki označujejo določeno stopnjo stalnosti na ozemlju države članice. Ta stalnost, kot navaja nizozemska vlada, se odraža s trajno zaposlitvijo delavca ali delavcev na navedenem ozemlju.
Komisija meni, da je obstoj fizične infrastrukture v državi članici, ki ni država članica, v kateri ima podjetje svoj sedež, tudi potreben, da bi bilo mogoče za zadnjenavedeno šteti, da je v tej državi članici stalno prisotno, čeprav meni, da sama pisarna zadostuje za ta namen.
Vendar glede na različne oblike, v katerih se lahko pojavi čezmejno delo, in ob upoštevanju nedavnih sprememb delovnih pogojev ter napredka na področju telekomunikacij, ni mogoče trditi, da mora podjetje nujno imeti fizično infrastrukturo, da bi se zagotovila stalna gospodarska prisotnost v državi članici, ki ni država članica, kjer ima sedež. Različne vidike delovnih razmerij, med drugim posredovanje navodil delavcu in pošiljanje poročil zadnjenavedenega delodajalcu ter plačevanje plačil, je sedaj mogoče izvesti na daljavo.
Tako lahko podjetje v državi članici, ki ni država članica, v kateri ima svoj sedež, zaposli veliko delavcev in lahko tam opravlja večjo gospodarsko dejavnost, vendar ne da bi imel fizično infrastrukturo ali pisarno na ozemlju te druge države članice.
Da pa bi bilo mogoče za podjetje s sedežem v državi članici šteti, da opravlja dejavnosti na ozemlju druge države članice, mora biti to podjetje v tej drugi državi članici stalno gospodarsko prisotno, za kar je značilen obstoj človeških virov, ki mu omogočajo opravljanje dejavnosti.
V primeru prevoznega podjetja s sedežem v državi članici sama okoliščina, da delavec, ki je zaposlen v tem podjetju v tej državi članici opravlja prevoze blaga med navedeno državo članico in drugo državo članico prek drugih držav članic, ne omogoča ugotovitve skladnosti z merilom, določenim v prejšnji točki te sodbe, in ne zadostuje za to, da bi se za navedeno podjetje za namene člena 8a Direktive 80/987 štelo, da opravlja dejavnosti zunaj države članice, v kateri ima sedež.
Glede na celotno zgoraj navedeno presojo je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 8a Direktive 80/987 razlagati tako, da zato, da bi se za podjetje s sedežem v državi članici štelo, da opravlja dejavnosti na ozemlju druge države članice, ni potrebno, da ima podružnico ali stalno poslovno enoto v tej drugi državi članici. Vendar mora biti to podjetje v zadnjenavedeni državi članici stalno gospodarsko prisotno, za kar je značilen obstoj človeških virov, ki mu omogočajo opravljanje dejavnosti v njej. Pri prevoznem podjetju s sedežem v državi članici sama okoliščina, da delavec, ki je zaposlen v navedenem podjetju v tej državi članici, dobavlja blago med zadnjenavedeno državo članico in drugo državo članico, ne omogoča ugotovitve, da je navedeno podjetje stalno gospodarsko prisotno v drugi državi članici.
Tretje in četrto vprašanje
Ob upoštevanju odgovorov na prvo in drugo vprašanje ni treba odgovoriti na tretje in četrto vprašanje.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

Člen 8a Direktive Sveta z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca, kot je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne , je treba razlagati tako, da za to, da bi se za podjetje s sedežem v državi članici štelo, da opravlja dejavnosti na ozemlju druge države članice, ni potrebno, da ima podružnico ali stalno poslovno enoto v tej drugi državi članici. Vendar mora biti to podjetje v zadnjenavedeni državi članici stalno gospodarsko prisotno, za kar je značilen obstoj človeških virov, ki mu omogočajo opravljanje dejavnosti v njej. Pri prevoznem podjetju s sedežem v državi članici sama okoliščina, da delavec, ki je zaposlen v navedenem podjetju v tej državi članici, dobavlja blago med zadnjenavedeno državo članico in drugo državo članico, ne omogoča ugotovitve, da je navedeno podjetje stalno gospodarsko prisotno v drugi državi članici.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: švedščina.