CELEX: 62001CJ0331
EUGFL
regnskabsafslutning
tillægsbetalinger tildelt kvægproducenter i 1996
frist for oplysning om efterforskningsresultatet

Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 6. september 2001 har Kongeriget Spanien i medfør af artikel 230,
stk. 1 og 2, EF nedlagt påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2001/557/EF af 11. juli 2001 om at udelukke visse
udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen,
fra EF-finansiering (EFT L 200, s. 28), for så vidt angår den del af beslutningen, der vedrører Kongeriget Spanien.
Kongeriget Spanien har anfægtet udelukkelsen fra fællesskabsfinansiering vedrørende regnskabsåret 1997 af et beløb på 185 046 088
ESP svarende til dyrepræmier. I beslutning 2001/557 bemærkes det, at det vedrører budgetkonto 2133, og at begrundelsen for
udelukkelsen er, at »[s]ystem[et] ikke [er] i overensstemmelse med reglerne«.
De relevante retsregler
Fællesskabsbestemmelserne
Proceduren for regnskabsafslutning
I henhold til artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 729/70 af 21. april 1970 om finansiering
af den fælles landbrugspolitik (EFT 1970 I, s. 196), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1287/95 af 22. maj 1995 (EFT
L 125, s. 1, herefter »forordning nr. 729/70«), finansierer EUGFL, Garantisektionen, restitutioner ved udførsel til tredjelande
samt interventioner til korrigering af landbrugsmarkederne, når disse ydes eller foretages efter Fællesskabets regler inden
for rammerne af den fælles markedsordning for landbruget.
Artikel 5 i forordning nr. 729/70 fastlægger reglerne for den årlige regnskabsafslutning fra de nationale agenturer, som er
bemyndigede til at afholde de hertil hørende udgifter. Denne bestemmelse blev ændret betydeligt ved forordning nr. 1287/95.
Artikel 5, stk. 1 og 2, i forordning nr. 729/70 har følgende ordlyd:
»1.

Medlemsstaterne sender med regelmæssige mellemrum Kommissionen nedenstående oplysninger vedrørende de i artikel 4 nævnte godkendte
udbetalende organer og forbindelsesorganer for så vidt angår de af Garantisektionen finansierede foranstaltninger:
a)
udgiftsanmeldelser og overslag over de finansielle behov
b)
årsregnskaber med de for deres afslutning nødvendige oplysninger samt en attest om, at de fremsendte regnskaber er fuldstændige,
nøjagtige og pålidelige.
2.
Efter høring af Fondskomitéen
[...]
b)
afslutter Kommissionen inden den 30. april i året efter det pågældende regnskabsår de udbetalende organers regnskaber på grundlag
af de i stk. 1, litra b), nævnte oplysninger.
Beslutningen om regnskabsafslutning er betinget af, at de indsendte regnskaber er fuldstændige, nøjagtige og pålidelige.
Beslutningen foregriber ikke senere beslutninger efter litra c).
c)
træffer Kommissionen beslutning om, hvilke udgifter der skal udelukkes fra den i artikel 2 og 3 omhandlede fællesskabsfinansiering,
hvis den konstaterer, at udgifter ikke er afholdt i overensstemmelse med fællesskabsreglerne.
Forud for enhver beslutning om afvisning af finansiering skal de resultater, som Kommissionen når frem til ved sin efterprøvning,
samt den pågældende medlemsstats svar foreligge i form af skriftlige meddelelser, hvorefter de to parter forsøger at blive
enige om, hvilke konsekvenser der skal drages.
Hvis parterne ikke kan blive enige, kan medlemsstaten anmode om, at der indledes en forligsprocedure inden for en frist på
fire måneder; der udarbejdes en rapport om resultaterne af denne procedure, som meddeles Kommissionen og gennemgås af denne,
inden der træffes afgørelse om afvisning af finansiering.
Kommissionen anslår de beløb, der skal udelukkes, især på baggrund af det regelstridige forholds omfang. Kommissionen tager
i denne forbindelse hensyn til overtrædelsens art og alvor samt den økonomiske skade, der er påført Fællesskabet.
En afvisning af finansiering kan ikke vedrøre udgifter, der er afholdt mere end 24 måneder forud for den dato, hvor Kommissionen
skriftligt meddelte den pågældende medlemsstat resultaterne af sin efterforskning. [...]«
Artikel 8, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 729/70 vedrører uregelmæssigheder eller forsømmelser, som medlemsstaternes
myndigheder eller organer kan gøres ansvarlige for.
Fjerde, femte og sjette betragtning til forordning nr. 1287/95 er relevante for fortolkningen af artikel 5 i forordning nr. 729/70.
I disse betragtninger bemærkes nemlig, at
»Det er strengt nødvendigt at forkorte fristen for vedtagelse af beslutningen om regnskabsafslutningen; der bør derfor i videst
muligt omfang drages nytte af edb ved udarbejdelsen af de oplysninger, der skal sendes til Kommissionen; når Kommissionen
foretager sin efterprøvning, bør den have fuldstændig og umiddelbar adgang til de oplysninger, der vedrører udgifterne, både
på papir og på edb.
Én samlet årlig beslutning om regnskabsafslutning giver anledning til mange vanskeligheder, fordi den for et givet regnskabsår
for alle foranstaltninger henhørende under EUGFL, Garantisektionen, i alle medlemsstaterne samtidig omfatter regnskabskontrol
og kontrol af udgifternes overensstemmelse med EF-retsforskrifterne; denne samlede beslutning kan kun træffes med forsinkelse
og ledsages alligevel af forbehold og udskilte beløb; beslutningen bør derfor opsplittes i to typer beslutninger: den ene
om aflæggelse og afslutning af regnskaberne for Garantisektionen for det pågældende år og den anden om de følger, herunder
finansielle korrektioner, der skal drages af resultaterne af undersøgelsen af, om udgifterne er i overensstemmelse med EF-retsforskrifterne.
Undersøgelserne af, om udgifterne er i overensstemmelse med EF-retsforskrifterne, de deraf følgende finansielle korrektioner
og de pågældende afgørelser om decharge, skal derfor ikke varet knyttet til gennemførelsen af budgettet i et givet regnskabsår,
og det er nødvendigt at fastsætte en maksimumsperiode, som de følger, der skal drages af resultaterne af undersøgelserne af,
om udgifterne er i overensstemmelse med EF-retsforskrifterne.«
Den 7. juli 1995 vedtog Kommissionen forordning (EF) nr. 1663/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 729/70 for
så vidt angår proceduren for regnskabsafslutning for EUGFL, Garantisektionen (EFT L 158, s. 6).
I artikel 4 i forordning nr. 1663/95, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2245/1999 af 22. oktober 1999 (EFT
L 273, s. 5, herefter »forordning nr. 1663/95«), fastsættes det, at senest den 10. februar i året efter afslutningen af det
regnskabsår, som de vedrører, tilsender medlemsstaterne Kommissionen årsregnskaberne over udgifterne for EUGFL, Garantisektionen,
og de rapporter, som hvert enkelt kontor eller organ har udarbejdet i henhold til artikel 5, stk. 1, i denne forordning, samt
attesterne og rapporterne fra det eller de attesterende organer.
Følgende fremgår af artikel 8, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1663/95:
»Når Kommissionen som følge af en undersøgelse finder, at udgifterne ikke er afholdt efter EF-reglerne, meddeler den den pågældende
medlemsstat resultaterne af sin undersøgelse og de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes for at sikre, at reglerne
fremtidigt overholdes.«
Reglerne vedrørende tillægsbetalinger
I forbindelse med krisen på grund af bovin spongiform encephalopati (herefter »BSE«) vedtog Rådet forordning (EF) nr. 1357/96
af 8. juli 1996 om tillægsbetalinger i 1996 til præmierne i forordning (EØF) nr. 805/68 om den fælles markedsordning for oksekød
og om ændring af samme forordning (EFT L 175, s. 9).
Forordning nr. 1357/96 fastsætter betalingen af tillægspræmier til kvægproducenterne (herefter »tillægsbetalinger«). For mest
muligt at fremskynde betalingen af de forudsete beløb bestemmes det i artikel 1-3, at tillægsbetalingerne sker på baggrund
af præmieudbetalingerne i kalenderåret 1995, og en justering foretages efterfølgende under hensyntagen til antallet af dyr,
der har ret til præmier for kalenderåret 1996. Forordningens artikel 1, stk. 3, fastsætter følgende:
»En producents ret til hver af de tillægsbetalinger, som er nævnt i stk. 1 og 2 og modtaget for kalenderåret 1995, afhænger
af antallet af dyr, for hvilke han godtgør, at han er præmieberettiget i kalenderåret 1996.«
I henhold til artikel 4 i forordning nr. 1357/96 er det medlemsstaterne tilladt at foretage yderligere betalinger i særlige
tilfælde. Artikel 4, litra a), angår fællesskabsstøtte, og artikel 4, litra b), vedrører national støtte.
Artikel 5 i forordning nr. 1357/96 har følgende ordlyd:
»Uanset artikel 1-4 kan medlemsstaterne yde det samlede støttebeløb, der følger af anvendelsen af artikel 1, stk. 1 og 2,
og artikel 4, litra a), til kvægavlerne efter objektive kriterier, forudsat at der ikke gives en kompensation, der overstiger
disse kvægavleres indkomsttab, samt at der ikke sker konkurrenceforvridning.«
Det fremgår af femte betragtning til denne forordning, som er af betydning for fortolkningen af artikel 5 heri, at
»De medlemsstater, i hvilke det på grund af produktionsstrukturen er mere hensigtsmæssigt at anvende et andet betalingssystem
end nævnte præmieforhøjelse, og/eller hvor dette er nødvendigt på grund af behovet for at foretage alle betalinger senest
den 15. oktober, bør bemyndiges til uanset ovenstående at fordele hele den støtte, som ellers skulle have varet udbetalt i
form af præmieforhøjelse, samt det i bilaget fastsatte beløb til kvægproducenter ud fra objektive kriterier.«
Artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1357/96 bestemmer:
»Fællesskabet finansierer kun medlemsstaternes udgifter til betalinger som nævnt i artikel 1, artikel 4, stk. 1, litra a),
og artikel 5, hvis betalingerne har fundet sted senest den 15. oktober 1996.«
Den 29. juli 1996 vedtog Kommissionen forordning (EF) nr. 1504/96 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1357/96
(EFT L 189, s. 77).
Første betragtning til forordning nr. 1504/96 præciserer, at »af hensyn til gennemsigtigheden medlemsstaterne imellem, overvågningen
og den korrekte forvaltning af de tillægsbetalinger, der blev indført ved forordning (EF) nr. 1357/96, bør medlemsstaterne
informere Kommissionen om den valgte fremgangsmåde for ydelsen, de nationale gennemførelsesbestemmelser for iværksættelsen
af foranstaltningerne i nævnte forordning og det endelige resultat«.
Artikel 1 i forordning nr. 1504/96 bestemmer:
»I forbindelse med den tillægsstøtte, der blev indført ved forordning (EF) nr. 1357/96, giver medlemsstaterne Kommissionen
meddelelse om følgende:
a)
ved anvendelse af artikel 1-4 i nævnte forordning:
–
senest den 15. november 1996 og den 31. juli 1997, antallet af tillægsbeløb, der er ydet i medfør af artikel 1, opdelt på
de ordninger [...]
–
så hurtigt som muligt, de nærmere bestemmelser vedrørende ydelsen af de beløb og den støtte, der er omhandlet i artikel 4,
litra a), og i givet fald artikel 4, litra b), navnlig typen eller kategorien af dyr, de fastsatte enhedsbeløb, reglerne for
beregning heraf og de endelige datoer for betalingen
–
senest den 15. november 1996 og den 31. juli 1997 henholdsvis, de samlede støttebeløb, der er udbetalt i medfør af artikel
4, litra a), og i givet fald artikel 4, litra b), samt antallet af modtagere og omfattede dyr
b)
ved anvendelse af artikel 5 og i givet fald artikel 4, litra b), i nævnte forordning:
–
så hurtigt som muligt, de nærmere bestemmelser vedrørende ydelsen af den heri omhandlede støtte, navnlig typen eller kategorien
af dyr, de fastsatte enhedsbeløb, reglerne for beregning heraf og de endelige datoer for betalingen
–
senest den 15. november 1996 og den 31. juli 1997 henholdsvis, de samlede støttebeløb, der er udbetalt i medfør af artikel
5 og artikel 4, litra b), samt antallet af modtagere og omfattede dyr.«
Nationale bestemmelser
Dekret af 19. september 1996 fra det spanske landbrugs-, fiskeri- og fødevareministerium (BOE nr. 228 af 20.9.1996, herefter
»det ministerielle dekret«) regulerer proceduren for tillægsbetalinger af præmier til tyre- og ammekvægsproducenter.
Det ministerielle dekret bygger på artikel 5 i forordning nr. 1357/96, men anvender den enkelte producents antal af dyr, der
i 1995 udløste en ret til præmie som kriterium for tildelingen af tillægsbetalinger.
Af begrundelserne til det ministerielle dekret fremgår følgende:
»Således tillader artikel 5 i forordning (EF) nr. 1357/96, at medlemsstaterne uanset artikel 1-4 kan yde det samlede støttebeløb,
der følger af anvendelsen af artikel 1, stk. 1 og 2, og artikel 4, litra a), til kvægavlerne efter objektive kriterier, forudsat
at der ikke gives en kompensation, der overstiger disse kvægavleres indkomsttab, samt at der ikke sker konkurrencefordrejning.
Af denne grund har man fundet det nødvendigt at anvende, som det mest objektive kriterium for støttetildeling, den enkelte
producents antal dyr, der var præmieberettiget i 1995. Herved forstærkes fleksibiliteten i systemet for tildeling af støtte
til producenterne, og formaliteterne og de administrative procedurer for udbetaling forenkles mest muligt, idet retten til
støtte for 1995 allerede er tydeligt fastslået i hvert enkelt tilfælde.«
Den spanske regering har for Domstolen forklaret, at det ministerielle dekret nævner situationens presserende karakter for
at retfærdiggøre vedtagelsen af et sådant dekret i stedet for et kongeligt dekret.
Den omhandlede korrektionsprocedure
Den 8. juni 1998 tilsendte det spanske landbrugs-, fiskeri- og fødevareministerium pr. telefax en meddelelse til Kommissionen
for »i overensstemmelse med artikel 1 i forordning nr. 1504/96« at oplyse om tillægsbetalingerne foretaget i henhold til forordning
nr. 1357/96 (herefter »meddelelsen af 8. juni 1998«). Dokumentet indeholdt en tabel med fire kolonner, som i den første kolonne
angav dyrearten, i den anden kolonne antallet af dyr, for hvilke der var blevet udbetalt præmie, i den tredje kolonne præmiesatsen
og i den fjerde kolonne hjemmelen for støtten. De nævnte bestemmelser var alt efter tilfældet artikel 1 og/eller artikel 4,
litra a), og/eller artikel 4, litra b), i forordning nr. 1357/96.
Det ministerielle dekret blev overdraget til Kommissionen under et kontrolbesøg i Spanien den 21.-25. september 1998 (herefter
»kontrolbesøget«) vedrørende regnskabsafslutningen for 1997 og 1998.
Den 12. april 1999 fremsendte Kommissionen under henvisning til artikel 8, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1663/95
til Kongeriget Spanien en meddelelse, hvori den fastslog, at det forhold, at medlemsstaten ikke havde reguleret tillægsbetalingerne,
gennemført i medfør af forordning nr. 1357/96, med henblik på at tage højde for præmieansøgningerne for 1996 og som følge
heraf ikke havde foretaget inddrivelse af uberettiget udbetalte beløb, syntes at udgøre en tilsidesættelse af artikel 2, stk. 1
og 2, i denne forordning. Kommissionen opfordrede den spanske regering til at fremsende oplysninger vedrørende de omhandlede
beløb.
Der fulgte herefter en brevveksling mellem Kongeriget Spanien og Kommissionen, som førte til iværksættelsen af forligsproceduren.
I henhold til Kommissionens sammenfattende rapport af 19. juni 2001 havde Kongeriget Spanien anvendt artikel 1 i forordning
nr. 1357/96 i stedet for forordningens artikel 5. Følgelig skulle denne medlemsstat have foretaget den korrigering, som forordningen
kræver med henblik på at tage højde for antallet af dyr, som var præmieberettigede i 1996. Den anvendte finansielle korrektion
udgør 2% af Kongeriget Spaniens udgifter i 1996 til tillægsbetalinger.
Søgsmålet
Til støtte for sagen har Kongeriget Spanien gjort to anbringender gældende. Det første bygger på et af Kommissionen foretaget
urigtigt skøn vedrørende overholdelsen af den relevante fællesskabslovgivning. Det andet vedrører Kommissionens manglende
overholdelse af de i forordningen fastsatte underretningsfrister.
Det første anbringende
Kongeriget Spanien har med sit første anbringende gjort gældende, at Kommissionen begik en fejl, da den fandt, at det ikke
havde overholdt forordning nr. 1357/96.
Til støtte for dette anbringende har Kongeriget Spanien gjort gældende, at man ved tillægsbetalingerne henholdt sig til undtagelsesbestemmelsen
i artikel 5 i forordning nr. 1357/96. Man anser betingelserne for anvendelse af denne bestemmelse for opfyldt. For det første
var kriterierne for tildeling objektive, da det drejede sig om præmietillæg. Intet forbød anvendelsen af det samme betalingskriterium
som det i forordning nr. 1357/96 fastsatte. Henset til præmiens ubetydelige størrelse på 2,9% af prisen på de omhandlede dyr,
på grund af prisfaldet på mere end 30% mellem februar 1995 og juni 1996, oversteg kompensationen endvidere ikke disse kvægavleres
indkomsttab. Endelig skete der ikke en konkurrencefordrejning, eftersom alle støttemodtagere modtog en identisk tillægsbetaling.
Den spanske regering har endvidere understreget, at det beløb, som ville være blevet betalt til opdrætterne på grundlag af
oplysningerne vedrørende regnskabsåret 1996, ville have oversteget det beløb, som faktisk blev betalt på baggrund af oplysningerne
vedrørende regnskabsåret 1995.
Regeringen har anført, at anvendelsen af artikel 5 i forordning nr. 1357/96 var retfærdiggjort af den påtrængende situation
og pligten i medfør af forordningens artikel 7 til at gennemføre betalinger før den 15. oktober 1996. Regeringen har fremhævet,
at de to betingelser i femte betragtning til forordningen er adskilt med ordene »og/eller«, samt at den anden betingelse angående
betalingsdatoen som følge heraf var tilstrækkelig til at retfærdiggøre anvendelsen af forordningens artikel 5. Ifølge den
spanske regering vidner den anvendte type retsakt – et ministerielt dekret – samt begrundelserne herfor om dets påtrængende
karakter.
Den spanske regering har anfægtet påstanden om, at meddelelsen af 8. juni 1998 skulle udgøre en accept af anvendelsen af artikel
1 og 4 i forordning nr. 1357/96. Når nævnte meddelelse henviser til disse bestemmelser, gøres det i overensstemmelse med forordningens
artikel 5, ifølge hvilken medlemsstaterne kan yde støttebeløbet, der følger af anvendelsen af artikel 1 og artikel 4, litra
a), til kvægavlerne efter objektive kriterier. Hermed ønsker man i meddelelsen at bemærke, at det beløb, som betales kvægavlerne
i medfør af artikel 5, tager højde for de i artikel 1 og artikel 4, litra a), forudsete beløb.
Det forhold, at angivelsen af udgiften blev foretaget under de for anvendelsen af artikel 1 i forordning nr. 1357/96 fastsatte
budgetkonti 2133.001 og 2133.002 med de respektive overskrifter »Tillæg til ammekopræmie« og »Tillæg til særlig præmie«, kan
ikke fortolkes som en anvendelse af denne bestemmelse. Den spanske regering har i den sammenhæng anført, at den ikke skulle
angive udgiften under den for anvendelsen af artikel 5 i forordning nr. 1357/96 fastsatte budgetkonto 2133.004, medmindre
den havde anvendt den første af de to betingelser, som er fastlagt i femte betragtning til forordningen, dvs. såfremt regeringen
havde gjort brug af et andet betalingssystem end præmieforhøjelserne.
Den spanske regering udleder heraf, at den med sin anvendelse af artikel 5 i forordning nr. 1357/96 ikke var forpligtet til
at foretage de korrigeringer, som forordningen fastsætter med henblik på at tage højde for præmieberettigelsen i 1996.
Kommissionen har anført, at Kongeriget Spanien anvendte de for tillægsbetalinger i forordning nr. 1357/96 fastsatte tildelingskriterier.
Kommissionen har endvidere understreget, at nævnte medlemsstat ved flere lejligheder har anvendt forordningens artikel 1 og
artikel 4, litra a) og b), i stedet for artikel 5 heri. Meddelelsen af 8. juni 1998 angår således kun forordningens artikel
1 og artikel 4, litra a) og b). Dette dokument blev på ny tilsendt Kommissionen den 2. oktober 1998 som følge af en anmodning
om yderligere oplysninger, som Kommissionen fremsatte under sit kontrolbesøg. Endvidere blev de afholdte udgifter anført under
budgetkonti 2133.001 og 2133.002, som vedrører anvendelsen af artikel 1 i forordningen, modsat budgetkonto 2133.004, som vedrører
anvendelsen af artikel 5.
Kommissionen er af den opfattelse, at Kongeriget Spanien ikke, som påstået, anvendte artikel 5 i forordning nr. 1357/96, men
derimod artikel 1 og artikel 4, litra a), heri. Det følger heraf, at regeringen skal overholde forordningens artikel 1, stk. 3,
og således foretage de nødvendige justeringer ud fra præmierne for regnskabsåret 1996.
Subsidiært har Kommissionen gjort gældende, at selv om det måtte antages, at Kongeriget Spanien anvendte artikel 5 i forordning
nr. 1357/96, har det ikke overholdt betingelserne ifølge denne bestemmelse.
For det første fremgår det af femte betragtning til forordning nr. 1357/96, at den omhandlede støtte burde være tildelt på
anden måde end præmieforhøjelse. For det andet skulle Kongeriget Spanien for at overholde artikel 5 i forordning nr. 1357/96
have fastsat kriterier knyttet til de af producenterne lidte indtægtstab i 1996, som var året for den i forordningen omhandlede
BSE-krise, og ikke yde støtte til dem, som havde indstillet eller i betydeligt omfang indskrænket deres aktiviteter i løbet
af 1995 og 1996. For det tredje har medlemsstaten ikke bevist, hvorfor anvendelsen af artikel 5 var retfærdiggjort af påtrængende
omstændigheder. Den i fællesskabsforordningen fastsatte betalingsfrist var gældende for alle medlemsstater. Endvidere forelå
oplysningerne vedrørende præmierne i 1995, hvilket tillod tillægsbetalinger som forudset i forordningen.
Domstolens bemærkninger
Det skal indledningsvis bemærkes, at forordning nr. 1357/96 blev vedtaget med henblik på, som følge af BSE-krisen i marts
1996, at hjælpe kvægproducenterne gennem hurtig indgriben med tillægsbetalinger.
Det skal endvidere fremhæves, at af hensyn til gennemsigtigheden medlemsstaterne imellem, overvågningen og den korrekte forvaltning
af tillægsbetalinger, krævede forordning nr. 1504/96, at der inden for fastsatte tidsfrister, nemlig senest den 15. november
1996 og den 31. juli 1997, blev fremsendt de præcise oplysninger til Kommissionen.
I det konkrete tilfælde var det først ved meddelelsen af 8. juni 1998, dvs. med 17 måneders forsinkelse, at den spanske regering
fremsendte visse oplysninger vedrørende artikel 1 og 4 i forordning nr. 1357/96 til Kommissionen. På baggrund af denne meddelelse
havde Kommissionen god grund til at antage, at den spanske regering havde anvendt forordningens artikel 1, navnlig eftersom
regeringen ikke anfægtede, at udgifterne var blevet henført under budgetkonto 2133.001 og 2133.002, som er bestemt til anvendelsen
af artikel 1 i forordningen, og ikke under budgetkonto 2133.004 vedrørende anvendelsen af artikel 5 i denne forordning.
Den spanske regering har påberåbt sig, at det ministerielle dekret af 19. september 1996, som ikke blev fremsendt til Kommissionen
før slutningen af september 1998, antyder, at regeringen anvendte artikel 5 i forordning nr. 1357/96. Det skal hertil indledningsvis
bemærkes, at denne bestemmelse vel nævnes, men at dekretet anvender de samme kriterier for ydelse af tillægsbetalinger som
de i forordningens artikel 1 nævnte kriterier for midlertidige betalinger, nemlig præmieberettigelsen for dyr holdt i kalenderåret
1995.
Det må tillige fastslås, at det ministerielle dekret ikke indeholder nogen begrundelse, som opfylder kravene i forordning
nr. 1357/96 for at kunne anvende artikel 5 heri. Den påtrængende karakter, der skyldes de pålagte betalingsfrister, nævnes
kun af nationalt retlige grunde med henblik på at retfærdiggøre landbrugs-fiskeri- og fødevareministerens kompetence til at
vedtage dekretet. Under alle omstændigheder har den spanske regering, som generaladvokaten påpeger det i punkt 46-48 i sit
forslag til afgørelse, ikke bevist, at der forelå en særlig og ualmindelig påtrængende situation, som kunne retfærdiggøre
anvendelsen af artikel 5, idet betalingsfristerne var de samme for alle medlemsstaterne og, som det fremgår af det ministerielle
dekret, oplysningerne vedrørende præmierne for 1995 var tilgængelige.
Endelig skal det fastslås, at den eneste begrundelse for at anvende artikel 5, som fremgår af det ministerielle dekret, er
nødvendigheden af at forstærke »fleksibiliteten i systemet for tildeling af støtte til producenterne og at formaliteterne
og de administrative procedurer for udbetaling forenkles mest muligt, idet retten til støtte for 1995 allerede er tydeligt
fastslået i hvert enkelt tilfælde«. Denne begrundelse antyder, at anvendelsen af artikel 5 kun kunne retfærdiggøres af ønsket
om at undgå administrative procedurer forbundet med korrigeringen, som havde til hensigt at tage højde for præmieberettigelserne
for året 1996.
Kommissionens subsidiære anbringende om, at artikel 5 i forordning nr. 1357/96 var blevet anvendt forkert, kunne eventuelt
tages til følge. Det er ikke nødvendigt at fastslå, om betingelserne i femte betragtning til forordning nr. 1357/96 er kumulative
eller alternative, da det er tilstrækkeligt at fastslå, at de påtrængende omstændigheder, der er den eneste begrundelse, som
den spanske regering henholder sig til, ikke er blevet bevist, hvilket fremgår af præmis 45 ovenfor.
Imidlertid skal Kommissionens principale påstand om en tilsidesættelse af artikel 1-3 i forordning nr. 1347/96 i lyset af
sagens omstændigheder tages til følge. Kommissionen kunne med rette antage, at den spanske regering reelt havde anvendt artikel
1 i forordning nr. 1357/95. Kommissionen kunne i denne sammenhæng tage højde for betingelserne for tillægsbetalinger, som
svarede til betingelserne fastsat i denne bestemmelse, det forhold, at betingelserne for at anvende artikel 5 i forordningen
ikke var opfyldt, den manglende begrundelse vedrørende anvendelsen af artikel 5 samt de af Kongeriget Spanien til Kommissionen
leverede oplysninger, navnlig ved meddelelsen af 8. juni 1998 og ved regnskabsafslutningen vedrørende udgifterne for det omhandlede
år.
Følgelig skal Kongeriget Spaniens første anbringende forkastes.
Det andet anbringende
Med sit andet anbringende har Kongeriget Spanien gjort gældende, at Kommissionen ikke overholdt tidsfristen på 24 måneder
fastsat i artikel 5, stk. 2, litra c), i forordning nr. 729/70. Udgifterne svarende til tillægsbetalingerne blev nemlig afholdt
i 1996, hvorimod Kommissionens skrivelse af 12. april 1999 udgør den første skrivelse herom.
Over for Kommissionens argument, hvorefter der skal tages hensyn til det år, i hvilket korrigeringen skulle foretages, dvs.
1997, har den spanske regering påberåbt sig rapporten fra forligsorganet, hvori der bl.a. nævnes følgende elementer:
»–
Den udtrykkelige pligt til at inddrive for meget udbetalte beløb eksisterer ved anvendelsen af artikel 1 og 2, men foreligger
ikke i forbindelse med artikel 5.
–
I forbindelse med deres fortolkning af artikel 5 havde de spanske myndigheder ingen grund til at vurdere, at de af dem gennemførte
udbetalinger delvis skulle være krævet tilbagebetalt, og myndighederne blev først gjort bekendt hermed efter udløbet af de
24 måneder; indtil dette øjeblik var udgifterne juridisk og regnskabsmæssigt af definitiv karakter.
–
Selv hvis det er Kommissionens tjenestegrenes opfattelse, at betalingerne skal anses for gennemført i medfør af artikel 1,
kan det konstateres, at denne indplacering ikke skete før efter udløbet af de 24 måneder [...]«
Endvidere er den spanske regering af den opfattelse, at såfremt Kommissionen faktisk havde ønsket at gennemføre en finansiel
korrektion vedrørende regnskabsåret 1997, burde den have taget højde for de udgifter i dette regnskabsår, for hvilke det udbetalte
beløb oversteg det berettigede, og burde på disse beløb have anvendt korrektionen på 2%. Regeringen lægger ligeledes vægt
på, at der for dette regnskabsår ikke eksisterede nogen budgetkonto 2133 i udgiftsfortegnelsen. Det ville have været meningsløst
at anvende en finansiel korrektion til et regnskabsår vedrørende en budgetkonto, som ikke eksisterede.
Den spanske regering påpeger endelig, at artikel 5, stk. 2, litra c), i forordning nr. 729/70 har til formål at opnå retssikkerhed.
Kommissionen har gjort gældende, at den spanske regerings redegørelse for de forskellige budgetkonti ikke ændrer ved pligten
til i henhold til artikel 1, stk. 3, og artikel 2 i forordning nr. 1357/96 at fastsætte berettigelsen til tillægsbetaling
i 1995 på baggrund af antallet af dyr, som hos den enkelte producent var præmieberettiget i 1996. Dette kunne logisk set ikke
foretages før i 1997.
Hvad angår referenceåret for beregningen af den finansielle korrektion er det Kommissionens opfattelse, at den spanske regering
ikke tager højde for det forhold, at udgifterne, som skulle inddrives i løbet af regnskabsåret 1997, svarede til i løbet af
regnskabsåret 1996 foretagne tillægsbetalinger til producenter uden krav herpå, som de spanske myndigheder henførte under
budgetkonto 2133. Det forhold, at denne budgetkonto blev ændret i løbet af regnskabsåret 1997, er uden betydning. Ændringen
af fortegnelsen til et regnskabsår i forhold til fortegnelsen vedrørende det forrige regnskabsår hindrer ikke, at den finansielle
korrektion, som i det konkrete tilfælde, angår regnskabsåret 1997.
Endelig har Kommissionen understreget, at henvisningen til retssikkerheden er ugrundet i det konkrete forhold, da det var
de spanske myndigheder selv, som over for Kommissionen bemærkede, at artikel 1 og 4 i forordning nr. 1357/96 udgjorde de bestemmelser,
der var grundlag for udbetalingerne.
Domstolens bemærkninger
Som det er anført i præmis 48 ovenfor, kunne Kommissionen med rette gå ud fra, at Kongeriget Spanien reelt gjorde brug af
artikel 1 i forordning nr. 1357/96.
Følgelig skulle Kongeriget Spanien i henhold til denne forordnings artikel 1-3 foretage korrigeringer for at kunne tage højde
for præmieberettigelserne i 1996.
Idet disse korrigeringer ikke kunne foretages før regnskabsåret 1997, skal det fastslås, at 24-månedersfristen i artikel 5,
stk. 2, litra c), i forordning nr. 729/70 blev respekteret.
Under alle omstændigheder kunne Kongeriget Spanien, ved efterprøvelsen af, om fristen på 24 måneder var blevet overholdt,
ikke kun tage hensyn til tidspunktet for betalingernes gennemførelse uden at tage nogen form for hensyn til tidspunktet for,
hvornår regeringen meddelte Kommissionen de relevante og tilstrækkelige oplysninger vedrørende disse udgifter, som gjorde
det muligt for Kommissionen at foretage en regnskabsafslutning.
Det fremgår således af fjerde betragtning til forordning nr. 1287/95, at den forkortede frist for at vedtage beslutningen
om regnskabsafslutning var knyttet til en indførelse af elektronisk behandling af de til Kommissionen fremsendte oplysninger,
samt at Kommissionen ved sin prøvelse af disse oplysninger havde fuldstændig og umiddelbar adgang til de oplysninger, der
vedrører udgifterne, både på papir og i elektronisk form.
Det skal endvidere påpeges, at i henhold til artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1663/95 skal alle dokumenter, som er nødvendige
for regnskabsafslutningen for det omhandlede regnskabsår, tilsendes Kommissionen senest den 10. februar i året efter afslutningen
af dette regnskabsår. Det følger implicit af denne bestemmelse, at medlemsstaterne skal fremsende de nødvendige dokumenter
med den omhu, der er påkrævet, for at Kommissionen kan råde over en tilstrækkelig frist til at gennemføre efterprøvelsen.
I det konkrete tilfælde var det først i september 1998 under et kontrolbesøg, at Kongeriget Spanien efter anmodning fra Kommissionen
videregav det ministerielle dekret, som angav, at medlemsstaten havde anvendt artikel 5 i forordning nr. 1357/96, selv om
det fremgår af artikel 1, litra b), i forordning nr. 1504/96, for det første, at det senest henholdsvis den 15. november 1996
og den 31. juli 1997 skulle have meddelt de samlede støttebeløb, der var udbetalt, samt antallet af modtagere og omfattede
dyr, og for det andet, at de nærmere bestemmelser vedrørende den i artikel 5 omhandlede ydelse skulle meddeles »så hurtigt
som muligt«, dvs. før den 15. november 1996, for at disse bestemmelser kunne have en effektiv virkning.
Hvis den spanske regerings ræsonnement skulle tages til følge, og under antagelse af, at tillægsbetalingerne blev gennemført
inden for den fastsatte tidsfrist, konkret den 15. oktober 1996, havde Kommissionen kun tre uger til at anfægte lovligheden
af de af Kongeriget Spanien foretagne udbetalinger, nemlig fra den 25. september 1998, som var datoen for kontrolbesøgets
afslutning, frem til den 15. oktober samme år. Ligeledes ville det ikke kunne udelukkes, at Kommissionen i andre situationer,
hvor medlemsstaten ikke fremsendte de for kontrollen og regnskabsafslutningen nødvendige oplysninger, ville blive afskåret
fra at anfægte lovligheden af den omhandlede medlemsstats udgifter, allerede inden den blev bekendt med disse udgifters eksistens.
Domstolen har allerede fastslået, at tidsfristen for korrigering af regnskaberne har til formål at beskytte medlemsstaterne
mod den retsusikkerhed, der ville bestå, hvis Kommissionen kunne genoverveje de udgifter, der var afholdt flere år i forvejen,
inden den vedtog en beslutning med hensyn til lovformeligheden (dom af 21.3.2002, sag C-130/90, Spanien mod Kommissionen,
Sml. I, s. 3005, præmis 133). En medlemsstat kan imidlertid ikke kræve at blive beskyttet af denne tidsfrist, medmindre den
selv overholder de forpligtelser, som er blevet medlemsstaten pålagt ved fællesskabslovgivningen, navnlig vedrørende den frivillige
formidling af de for kontrollen nødvendige oplysninger.
Det følger af ovenstående betragtninger, at Kongeriget Spaniens andet anbringende er ugrundet, og sagsøgte vil følgelig være
at frifinde.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagens omkostninger,
og Kongeriget Spanien har tabt sagen, bør det pålægges det at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Første Afdeling)
1)
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
2)
Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.
Wathelet
Jann
Rosas
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 11. september 2003.
R. Grass
M. Wathelet
Justitssekretær
Formand for Første Afdeling
–
Processprog: spansk.