CELEX: 62001CJ0083
Appel
statsstøtte
postsektoren
offentlig virksomhed, der har fået overdraget at udføre en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse
logistisk og forretningsmæssig bistand ydet til et datterselskab, der driver virksomhed på et ikkemonopoliseret område
statsstøttebegrebet
princippet om en privat erhvervsdrivende, som handler under sædvanlige markedsbetingelser

Ved appelskrifter indleveret til Domstolens Justitskontor henholdsvis den 19. og den 23. februar 2001 har Chronopost SA (herefter
»Chronopost«), La Poste og Den Franske Republik i medfør af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen iværksat appel af dom
afsagt af Retten i Første Instans den 14. december 2000 i sagen Ufex m.fl. mod Kommissionen (sag T-613/97, Sml. II, s. 4055,
herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten delvist annullerede artikel 1 i Kommissionens beslutning 98/365/EF af 1. oktober
1997 vedrørende den støtte, Frankrig havde tildelt SFMI-Chronopost (EFT 1998 L 164, s. 37, herefter »den anfægtede beslutning«).
Sagens faktiske omstændigheder
Sagens faktiske omstændigheder er fremstillet således i den appellerede doms præmis 1-12:
»1
Syndicat français de l’express international (herefter »SFEI«), hvis efterfølger er [...] Union française de l’express, og
som [DHL International, Federal express international (France) SNC og CRIE SA] er medlem af, er en fagforening i henhold til
fransk ret, der omfatter næsten alle de virksomheder, der driver kurértjeneste i konkurrence med Société française de messagerie
internationale (herefter »SFMI«).
Den 21. december 1990 indgav SFEI en klage til Kommissionen bl.a. med den begrundelse, at den logistiske og forretningsmæssige
bistand, som det franske postvæsen (herefter »La Poste«) ydede SFMI, indebar statsstøtte i EF-traktatens artikel 92’s forstand
(efter ændring nu artikel 87 EF). I klagen blev det hovedsageligt gjort gældende, at SFMI’s betaling for den af La Poste ydede
bistand ikke svarede til normale markedsvilkår. Forskellen mellem markedsprisen for sådanne tjenesteydelser og den pris, som
SFMI reelt betalte, hævdedes at udgøre statsstøtte. En økonomisk undersøgelse, der blev foretaget af konsulentvirksomheden
Braxton efter anmodning fra SFEI, blev vedlagt klagen med henblik på bedømmelse af støttebeløbet i perioden 1986-1989.
La Poste, der har et lovbeskyttet monopol på almindelig postbesørgelse, var indtil udgangen af 1990 en del af den franske
forvaltning. Fra den 1. januar 1991 blev La Poste en offentligretlig juridisk person i overensstemmelse med bestemmelserne
i lov 90-568 af 2. juli 1990. Denne lov tillader, at La Poste udøver visse aktiviteter i fri konkurrence, navnlig forsendelse
af kurérpost.
SFMI er et privatretligt selskab, der siden udgangen af 1985 har været overladt driften af La Postes kurértjeneste. Virksomheden
blev etableret med en egenkapital på 10 mio. franske franc (FRF), fordelt mellem finansieringsselskabet Sofipost (66%), der
er 100% ejet af La Poste, og TAT Express (34%), som er et datterselskab af luftfartsselskabet Transport aérien transrégional
(herefter »TAT«).
De nærmere bestemmelser om drift og markedsføring af den kurértjeneste, som SFMI forestår under navnet EMS Chronopost, er
fastlagt i en instruks fra Ministeriet for Postvæsen og Telekommunikation af 19. august 1986. Ifølge denne instruks skulle
La Poste yde SFMI logistisk og forretningsmæssig bistand. De kontraktmæssige forhold mellem La Poste og SFMI er reguleret
af overenskomster, hvoraf den første er fra 1986.
I 1992 blev den af SFMI drevne kurértjeneste ændret. Sofipost og TAT stiftede et nyt selskab, Chronopost SA, hvoraf de fortsat
ejede henholdsvis 66% og 34% af aktierne. Chronopost, der havde eksklusiv adgang til La Postes faciliteter indtil den 1. januar
1995, koncentreredes om national kurérpost. SFMI blev købt af GD Express Worldwide France, der er datterselskab af et internationalt
joint venture mellem det australske selskab TNT og postvæsener i fem lande; en fusion, der blev godkendt af Kommissionen ved
beslutning af 2. december 1991 (sag IV/M.102, TNT/Canada Post, DBP Postdienst, La Poste, PTT Poste & Sweden Post, EFT C 322,
s. 19). SFMI beholdt de internationale aktiviteter og benyttede Chronopost som repræsentant og tjenesteydende virksomhed i
Frankrig med hensyn til internationale forsendelser (herefter »SFMI-Chronopost«).
Kommissionen meddelte ved skrivelse af 10. marts 1992 SFEI, at dens klage vedrørende traktatens artikel 92 var henlagt. Den
16. maj 1992 anlagde SFEI sammen med andre virksomheder sag ved Domstolen med påstand om annullation af denne beslutning.
Domstolen fastslog, at det var ufornødent at træffe afgørelse i sagen (Domstolens kendelse af 18.11.1992, sag C-222/92, SFEI
m.fl. mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser), idet Kommissionen ved beslutning af 9. juli 1992 besluttede at
ophæve beslutningen af 10. marts 1992.
[...]
Den 16. juni 1993 anlagde SFEI med andre virksomheder sag ved tribunal de commerce de Paris mod SFMI, Chronopost, La Poste
m.fl. En yderligere undersøgelse fra selskabet Braxton, der var vedlagt stævningen, ajourførte oplysningerne fra den første
undersøgelse og udvidede bedømmelsesperioden for støtte indtil udgangen af 1991. Tribunal de commerce de Paris forelagde ved
dom af 5. januar 1994 Domstolen flere præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af EF-traktatens artikel 92 og 93 (nu
artikel 88 EF), hvoraf et vedrørte begrebet statsstøtte under omstændighederne i den foreliggende sag. Den franske regering
fremlagde som bilag til sit indlæg af 10. maj 1994 for Domstolen en økonomisk undersøgelse foretaget af selskabet Ernst &
Young. Domstolen udtalte ved dom af 11. juli 1996 (sag C-39/94, SFEI m.fl., Sml. I, s. 3547, herefter »SFEI-dommen«), at »en
offentlig virksomheds ydelse af logistisk og forretningsmæssig bistand til privatretlige datterselskaber, som driver virksomhed
underlagt den frie konkurrence, kan udgøre statsstøtte i den i traktatens artikel 92 anførte betydning, hvis vederlaget herfor
er lavere end det, som ville være blevet forlangt under sædvanlige markedsbetingelser«.
I mellemtiden meddelte Kommissionen ved skrivelse af 20. marts 1996 Den Franske Republik, at den indledte proceduren i henhold
til traktatens artikel 93, stk. 2. Den 30. maj 1996 fremkom Den Franske Republik med sine bemærkninger hertil til Kommissionen.
Den 17. juli 1996 offentliggjorde Kommissionen i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
en meddelelse om, at den havde indledt en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2, vedrørende den påståede
støtte, som Frankrig har ydet SFMI-Chronopost (EFT C 206, s. 3).
Den 17. august 1996 indgav SFEI sine bemærkninger til meddelelsen til Kommissionen. SFEI vedlagde en ny økonomisk undersøgelse
foretaget af kontoret Bain & Cy. SFEI udvidede i øvrigt området for sin klage af december 1990 med visse nye elementer, navnlig
udnyttelsen af La Postes image, privilegeret adgang til Radio Frances frekvenser, told- og afgiftsprivilegier samt La Postes
investering i platforme til kurérpostvirksomhed.«
Den anfægtede beslutning
Det fremgår af den appellerede doms præmis 17-23:
»17
Den 1. oktober 1997 vedtog Kommissionen [...] den anfægtede beslutning [...], der blev meddelt SFEI ved skrivelse af 22. oktober
1997.
Kommissionen fastslog i [den anfægtede] beslutning, at der skal sondres mellem to kategorier af foranstaltninger. Den første
kategori består af dels La Postes logistiske bistand, hvorved La Postes infrastruktur blev stillet til rådighed for SFMI-Chronopost
med henblik på indsamling, sortering, transport, omdeling og overbringelse af forsendelser, dels den forretningsmæssige bistand,
dvs. SFMI-Chronoposts adgang til La Postes kundekreds og overdragelse af La Postes goodwill til fordel for SFMI-Chronopost.
Den anden kategori består af særlige foranstaltninger såsom den privilegerede adgang til Radio France samt told- og afgiftsprivilegier.
SFMI havde ifølge Kommissionen fejlfortolket SFEI-dommen ved at fastholde, at »Kommissionen ikke bør tage højde for koncernens
strategiske interesser og heller ikke de stordriftsfordele, der følger af SFMI-Chronoposts privilegerede adgang til det franske
postvæsens net og faciliteter [...] da det franske postvæsen har monopol«. Domstolen havde til gengæld ikke fastslået, at
Kommissionen skulle anvende en anden metode, når den ene af parterne i transaktionen havde et monopol. For at afgøre, om der
var tale om statsstøtte inden for den første kategori af foranstaltninger, var Kommissionen således ikke forpligtet til at
tage hensyn til, at det drejede sig om transaktioner mellem et moderselskab, der opererede på et monopoliseret marked, og
et datterselskab, der opererede på et marked underlagt den frie konkurrence.
Kommissionen var derfor af den opfattelse, at det relevante spørgsmål var, »om betingelserne for transaktionen mellem det
franske postvæsen og SFMI-Chronopost [kunne] sammenlignes med betingelserne for en tilsvarende transaktion mellem et privat
moderselskab, der meget vel kan have monopol (f.eks. hvis selskabet har enerettigheder), og dets datterselskab«. Ifølge Kommissionen
var der ingen økonomisk fordel, hvis de interne afregningspriser for varer og tjenester, der udveksles mellem selskaber tilhørende
samme koncern, afspejlede »samtlige omkostninger (dvs. de samlede omkostninger plus egenkapitalforrentning)«.
Kommissionen bemærkede i denne forbindelse, at SFMI-Chronoposts betalinger i de to første driftsår ikke dækkede de samlede
omkostninger, men dækkede alle omkostninger eksklusive omkostninger til hovedsæde og regionalkontorer. Kommissionen fandt
for det første, at det ikke var unormalt, at betalingerne fra en ny virksomhed, nemlig SFMI-Chronopost, i opstartsfasen kun
dækkede de variable omkostninger. For det andet havde Den Franske Republik, fortsat ifølge Kommissionen, påvist, at fra 1988
dækkede det vederlag, SFMI-Chronopost betalte, alle de udgifter, La Poste havde, samt en del af egenkapitalforrentningen.
Kommissionen beregnede endvidere, at den interne rentesats for La Postes investering som aktionær var større end selskabets
kapitalomkostninger i 1986, dvs. den normale rente, som en privat investor ville kræve under lignende forhold. La Poste havde
således ydet logistisk og forretningsmæssig bistand til sit datterselskab på normale markedsvilkår, og bistanden udgjorde
derfor ikke statsstøtte.
Hvad angår den anden kategori, nemlig de forskellige særlige foranstaltninger, var Kommissionen af den opfattelse, at SFMI-Chronopost
ikke havde nogen fordel af toldproceduren, stempelafgiften, lønafgiften eller betalingsfristerne. Anvendelsen af La Postes
køretøjer i reklameøjemed skulle ifølge Kommissionen anses for normal forretningsmæssig bistand fra et moderselskab til et
datterselskab, og SFMI-Chronopost fik ingen fortrinsbehandling med hensyn til reklamering i Radio France. Kommissionen kunne
ligeledes fastslå, at de betingelser, La Poste forpligtede sig til at overholde i forbindelse med Kommissionens godkendelse
af joint venture-selskabet den 2. december 1991, gjorde, at der ikke forelå statsstøtte.
Kommissionen har i artikel 1 i [den anfægtede] beslutning fastslået: »Den logistiske og forretningsmæssige bistand, som det
franske postvæsen har ydet sit datterselskab, SFMI-Chronopost, de øvrige transaktioner mellem de to selskaber, forholdet mellem
SFMI-Chronopost og Radio France, den fortoldningsprocedure, der gælder for det franske postvæsen og SFMI-Chronopost, den lønskat
og stempelafgift, der gælder for det franske postvæsen, og det franske postvæsens investering på [forretningshemmelighed]
i platforme til kurérpostvirksomhed udgør ikke statsstøtte til fordel for SFMI-Chronopost.« I artikel 2 er det præciseret,
at [den anfægtede beslutning] er rettet til Den Franske Republik.«
Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. december 1997 har l’Union française de l’express (Ufex), DHL International,
Federal express international (France) SNC og CRIE SA (herefter under ét »Ufex m.fl.«) anlagt sag med påstand om annullation
af den anfægtede beslutning. Chronopost, La Poste og Den Franske Republik er indtrådt i sagen til støtte for Kommissionen.
Det fremgår af den appellerede doms præmis 37, at Ufex m.fl. har fremsat fire anbringender til støtte for annullationspåstanden.
Med anbringenderne gøres det gældende, at der for det første »er sket en tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet, navnlig
retten til aktindsigt«, for det andet »at begrundelsen er mangelfuld«, for det tredje, »at der foreligger faktiske fejl og
åbenbart urigtige skøn« og for det fjerde, »at der er sket en tilsidesættelse af begrebet statsstøtte«.
Det fjerde anbringende, som har særlig betydning i nærværende appelsag, omfatter to led, hvormed det gøres gældende, at Kommissionen
har tilsidesat begrebet statsstøtte, dels ved ikke at tage hensyn til de normale markedsvilkår i analysen af betalingen for
den bistand, La Poste har ydet SFMI-Chronopost, dels ved fra dette begreb at have undtaget forskellige foranstaltninger, som
SFMI-Chronopost har draget fordel af.
Angående det fjerde anbringendes første led har Retten i præmis 64-79 i den appellerede dom bemærket følgende:
»64
Formålet med traktatens artikel 92, stk. 1, er at hindre, at samhandelen mellem medlemsstaterne påvirkes af fordele, som indrømmes
af offentlige myndigheder, og som under forskellige former fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved
at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner (Domstolens dom af 15.3.1994, sag C-387/92, Banco Exterior de España,
Sml. I, s. 877, præmis 12, og af 2.7.1974, sag 173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. s. 709, præmis 26, samt SFEI-dommen,
præmis 58).
Støttebegrebet omfatter ikke blot positive ydelser såsom selve tilskuddene, men ligeledes de indgreb, der under forskellige
former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget, og derved, uden at være tilskud i ordets egentlige forstand,
er af samme art og har tilsvarende virkninger (Domstolens dom i SFEI-sagen, præmis 58, Banco Exterior de España-dommen, præmis
13, og dom af 1.12.1998, sag C-200/97, Ecotrade, Sml. I, s. 7907, præmis 34). Retten har i dom af 12. december 1996 (sag T-358/94,
Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 2109, præmis 67) for så vidt angår traktatens artikel 92 præciseret:
»Bestemmelsen omfatter således alle økonomiske midler, som den offentlige sektor faktisk kan anvende til at støtte virksomheder,
uden at det har nogen betydning, om disse midler permanent er en del af den pågældende sektors formue.«
Domstolen har i øvrigt i dom af 22. marts 1977 (sag 78/76, Steinike & Weinlig, Sml. s. 595, præmis 21) udtalt, at der især
skal tages hensyn til virkningerne af støtten for de virksomheder eller producenter, som begunstiges, og ikke til situationen
for de institutioner, som fordeler og forvalter støtten.
Begrebet støtte er derfor et objektivt begreb, ved hvis afgrænsning det alene har betydning, om en statslig foranstaltning
giver en eller nogle virksomheder en fordel (Rettens dom af 27.1.1998, sag T-67/94, Ladbroke Racing mod Kommissionen, Sml.
II, s. 1, præmis 52, og af 10.5.2000, sag T-46/97, SIC mod Kommissionen, [Sml. II, s. 2125], præmis 83).
Domstolen har i SFEI-dommen taget følgende stilling til fortolkningen af statsstøttebegrebet under denne sags omstændigheder:
»En offentlig virksomheds ydelse af logistisk og forretningsmæssig bistand til privatretlige datterselskaber, som driver virksomhed
underlagt den frie konkurrence, kan udgøre statsstøtte i den i traktatens artikel 92 anførte betydning, hvis vederlaget herfor
er lavere end det, som ville være blevet forlangt under sædvanlige markedsbetingelser.«
Det følger af det ovenfor anførte, at for at vurdere, om de pågældende foranstaltninger kan udgøre statsstøtte, bør der foretages
en gennemgang af situationen med henblik på den virksomhed, som foranstaltningen er rettet til, i denne sag SFMI-Chronopost,
og det bør afgøres, om denne virksomhed har opnået den pågældende logistiske og forretningsmæssige bistand til en pris, som
den ikke ville have opnået under sædvanlige markedsbetingelser (SFEI-dommen, præmis 60, dommen i sagen SIC mod Kommissionen,
præmis 78, og Domstolens dom af 29.4.1999, sag C-342/96, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 2459, præmis 41, og af 29.6.1999,
sag C-256/97, DM Transport, Sml. I, s. 3913, præmis 22).
Domstolen har i SFEI-dommen fastslået, at denne vurdering forudsætter en økonomisk analyse, som tager hensyn til alle de faktorer,
som en virksomhed under normale markedsbetingelser skulle have taget i betragtning ved fastsættelsen af vederlaget for ydelserne
(præmis 61).
I denne sag har Kommissionen i [den anfægtede] beslutning anført, at »det forhold, at transaktionen finder sted mellem et
selskab, der opererer på et monopoliseret marked, og et datterselskab, der opererer på et marked, der er underlagt den frie
konkurrence, er irrelevant i den konkrete sag. EF-Domstolen har aldrig fastslået, at Kommissionen for at afgøre, hvorvidt
der er tale om statsstøtte, skal anvende en anden metode, når den ene af parterne i transaktionen har et monopol«.
Kommissionen mener derfor ikke, at de interne afregningspriser for varer og tjenester, der udveksles mellem selskaber tilhørende
samme koncern, »medfører nogen som helst finansielle fordele, hvis priserne afspejler samtlige omkostninger (dvs. de samlede
omkostninger plus egenkapitalforrentning)«.
Det fremgår af disse erklæringer, at Kommissionen ikke har støttet sig på en sådan økonomisk analyse som krævet i SFEI-dommen
for at godtgøre, at den pågældende transaktion kan sammenlignes med en transaktion mellem virksomheder, der handler på normale
markedsvilkår. Kommissionen har tværtimod i [den anfægtede] beslutning begrænset sig til at efterprøve, hvilke omkostninger
La Poste har haft til den logistiske og forretningsmæssige bistand, og i hvilket omfang disse omkostninger er blevet dækket
af SFMI-Chronopost.
Selv om det antages, at SFMI-Chronopost har betalt samtlige La Postes omkostninger til logistisk og forretningsmæssig bistand,
vil det ikke i sig selv være tilstrækkeligt til at bevise, at der ikke er tale om støtte i traktatens artikel 92’s forstand.
I betragtning af, at La Poste måske på grund af sin position som offentlig virksomhed på et monopolområde har kunnet yde en
del af den logistiske og forretningsmæssige bistand til lavere omkostninger end en privat virksomhed, der ikke drager fordel
af de samme rettigheder, kan en analyse, der alene tager hensyn til denne offentlige virksomheds omkostninger, ikke, uden
anden begrundelse, udelukke, at de pågældende foranstaltninger kvalificeres som statsstøtte. Det er tværtimod netop det forhold,
at moderselskabet opererer på et monopoliseret marked, og at datterselskabet udøver sin virksomhed på et marked med fri konkurrence,
der skaber en situation, hvor statsstøtte kan eksistere.
Kommissionen skulle derfor have undersøgt, om de fulde omkostninger svarede til de faktorer, som en virksomhed, der opererer
på normale markedsvilkår, skulle have taget i betragtning ved fastsættelse af betalingen for de ydede tjenester. Kommissionen
skulle således i det mindste have efterprøvet, at den modydelse, som La Poste modtog, kunne sammenlignes med den, der blev
opkrævet af et privat finansieringsselskab eller en privat virksomhedskoncern på et ikke-monopoliseret område, som følger
en global eller sektorbestemt strukturpolitik, og som lader sig lede af mere langsigtede rentabilitetsudsigter (jf. i denne
retning Domstolens dom af 21.3.1991, sag C-305/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1603, præmis 20).
Det fremgår af ovenstående, at Kommissionen ved i [den anfægtede] beslutning at forkaste, at der er tale om statsstøtte, uden
at efterprøve, om det vederlag, som La Poste har modtaget fra SFMI-Chronopost for ydelse af logistisk og forretningsmæssig
bistand, svarede til den modydelse, der under normale markedsvilkår ville være blevet krævet, har støttet sin beslutning på
en fejlagtig fortolkning af traktatens artikel 92.
Denne fortolkning kan ikke svækkes af Kommissionens erklæring om, at EF-traktatens artikel 222 (nu artikel 295 EF) bestemmer,
at de ejendomsretlige ordninger i medlemsstaterne ikke berøres af traktaten. Den omstændighed, at det kræves, at det vederlag,
som en offentlig monopolvirksomhed modtager for ydelse af logistisk og forretningsmæssig bistand til sit datterselskab, svarer
til den modydelse, der kræves under normale markedsvilkår, forbyder ikke, at en sådan offentlig virksomhed trænger ind på
et åbent marked, men underkaster virksomheden de konkurrenceregler, som fællesskabsrettens grundlæggende principper pålægger
den. Et sådant krav tilsidesætter ikke det offentlige ejendomsretssystem og betyder alene, at offentlig ejendom og privat
ejendom behandles på identisk vis.
Det følger heraf, at det fjerde anbringendes første led kan tages til følge.
Artikel 1 i [den anfægtede] beslutning skal derfor annulleres, for så vidt den fastslår, at den logistiske og forretningsmæssige
bistand, som La Poste har ydet sit datterselskab SFMI-Chronopost, ikke udgør statsstøtte til fordel for SFMI-Chronopost, uden
at det i øvrigt er nødvendigt at behandle dette anbringendes andet led eller de andre anbringender, i det omfang de vedrører
den logistiske og forretningsmæssige bistand, som La Poste har ydet sit datterselskab SFMI-Chronopost. Der er navnlig ikke
grund til at behandle det andet anbringende, hvormed [Ufex m.fl.] i det væsentlige har hævdet, at [den anfægtede] afgørelses
begrundelse vedrørende den logistiske og forretningsmæssige bistand er utilstrækkelig.«
Retten undersøgte i de efterfølgende præmisser i den appellerede dom derfor kun det første anbringende vedrørende den påståede
tilsidesættelse af Ufex m.fl.’s ret til kontradiktion og de argumenter, der blev anført i forbindelse med det tredje anbringende
om faktiske fejl og åbenbart urigtige skøn, som ikke var sammenfaldende med dem, der allerede var blevet undersøgt i forbindelse
med det fjerde anbringende. I begge tilfælde blev de klagepunkter, som Ufex m.fl. havde gjort gældende, forkastet.
Retten begrænsede sig herefter til at annullere artikel 1 i [den anfægtede] beslutning, for så vidt som artiklen fastslog,
at den logistiske og forretningsmæssige bistand, som La Poste har ydet sit datterselskab, SFMI-Chronopost, ikke udgør statsstøtte
til fordel for SFMI-Chronopost.
Appelsagen
Chronopost har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves, for så vidt som den annullerer artikel 1 i den anfægtede beslutning.
–
Principalt: Domstolen træffer selv endelig afgørelse i sagen, idet den fastslår, at den af Ufex m.fl. anlagte sag til prøvelse
af den anfægtede beslutning er ugrundet.
–
Det fastslås, at Ufex m.fl. pålægges at betale sagens omkostninger.
–
Subsidiært: Sagen hjemvises til Retten, og Ufex m.fl. pålægges at betale Chronoposts omkostninger for Retten og Domstolen.
Den Franske Republik har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Ufex m.fl. pålægges at betale sagens omkostninger for Domstolen, og der træffes en ny afgørelse vedrørende sagens omkostninger
for Retten.
La Poste har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves, for så vidt som den annullerer artikel 1 i den anfægtede beslutning.
–
Ufex m.fl. pålægges at betale La Postes omkostninger for Retten og Domstolen.
Ufex m.fl. har nedlagt følgende påstande:
–
Appellerne skal delvis afvises, delvis forkastes.
–
Sagsøgerne pålægges at betale samtlige sagsomkostninger.
Efter at have hørt parterne og generaladvokaten herom bør sagerne, som har forbindelse med hinanden, forenes med henblik på
dommen i overensstemmelse med artikel 43 i Domstolens procesreglement.
Chronopost, La Poste og Den Franske Republik har gjort forskellige anbringender gældende, der for en stor del er tilsvarende.
Appellanterne har i det væsentlige gjort gældende, at Retten har gjort sig skyldig i:
–
en tilsidesættelse af traktatens artikel 92, stk. 1, som følge af en fejlagtig fortolkning af begrebet »sædvanlige markedsbetingelser«,
der anvendes i SFEI-dommen
–
en tilsidesættelse af proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2, samt procedurefordrejning
–
en tilsidesættelse af det vide skøn, som det er anerkendt, at Kommissionen har i forbindelse med en økonomisk kompleks foranstaltning
–
en tilsidesættelse af traktatens artikel 92, stk. 1, som følge af en fejlagtig fortolkning af de grundlæggende elementer i
forbindelse med begrebet statsstøtte, og navnlig i forbindelse med tildeling af en fordel til en støttemodtagende virksomhed
og overførsel af offentlige midler
–
en tilsidesættelse af begrundelsespligten.
Det første anbringende
Parternes argumenter
Det første anbringende, appellanterne har påberåbt sig til støtte for påstanden om ophævelse af den appellerede dom, vedrører
begrebet »sædvanlige markedsbetingelser«, der anvendes i SFEI-dommen til at præcisere de tilfælde, hvor en offentlig virksomheds
ydelse af logistisk og forretningsmæssig bistand til datterselskaber, som driver virksomhed, der er underlagt den frie konkurrence,
kan udgøre statsstøtte.
Domstolen præciserede i dommen:
»59
[...] levering af varer og tjenesteydelser på særligt gunstige vilkår kan anses for statsstøtte (dom 2.2.1988, forenede sager
67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 219, præmis 28, og af 29.2.1996, sag C-56/93, Belgien
mod Kommissionen, Sml. I, s. 723, præmis 10).
Det må derfor med henblik på at vurdere, hvorvidt en statslig foranstaltning skal anses for at være støtte, fastlægges, hvorvidt
den virksomhed, foranstaltningen er rettet til, opnår en økonomisk fordel, som den ikke ville have opnået under sædvanlige
markedsbetingelser.
I forbindelse med denne undersøgelse skal den nationale ret fastlægge, hvad der er sædvanligt vederlag for de omhandlede ydelser.
En sådan vurdering forudsætter en økonomisk analyse, som tager hensyn til alle de faktorer, som en virksomhed under normale
markedsbetingelser skulle have taget i betragtning ved fastsættelsen af vederlaget for ydelserne.
Heraf følger, at [...] en offentlig virksomheds ydelse af logistisk og forretningsmæssig bistand til privatretlige datterselskaber,
som driver virksomhed underlagt den frie konkurrence, kan udgøre statsstøtte i den i traktatens artikel 92 anførte betydning,
hvis vederlaget herfor er lavere end det, som ville være blevet forlangt under sædvanlige markedsbetingelser.«
Appellanterne har anført, at Retten ved i den appellerede doms præmis 75 at fastslå, at Kommissionen skulle have undersøgt,
om La Postes fulde omkostninger svarede til de faktorer, som en virksomhed, der opererer på normale markedsvilkår, skulle
have taget i betragtning ved fastsættelse af betalingen for de ydede tjenester, har fordrejet begrebet »sædvanlige markedsbetingelser«.
Det fremgår således af Domstolens praksis, at der ved bedømmelsen af, om der foreligger statsstøtte, som første led i bedømmelsen
skal foretages en sammenligning mellem den offentlige virksomheds adfærd og adfærden for en privat erhvervsdrivende »af en
størrelse, der kan sammenlignes«, eller »der i videst muligt omfang antages at indtage den samme stilling«. Retten anvendte
derfor, idet den henviste til en privat virksomhed »på et ikke-monopoliseret område«, med urette en virksomhed, der var strukturelt
anderledes end La Poste, som sammenligningsgrundlag, i stedet for at sammenligne La Postes adfærd med adfærden for en virksomhed,
der befandt sig i samme situation, dvs. havde et monopol.
Det er først i andet led af bedømmelsen, at det skal undersøges, om adfærden var sædvanlig, dvs. om den virksomhed, der hævdes
at have tildelt støtte, i betragtning af de særlige forhold, der gør sig gældende for denne virksomhed (dens opbygning, kapacitet
osv.) har taget hensyn til de økonomiske faktorer, der er relevante som grundlag for dens beslutning, samt til de relevante
investeringsparametre (omkostninger, rentabilitetsudsigter, risici osv.). F.eks. må man tage stilling til, om dækningen af
La Postes omkostninger var sædvanlig. Der kan alene være tale om statsstøtte, hvis dette ikke er tilfældet.
Chronopost har i samme forbindelse bemærket, at Domstolens praksis ikke kræver nogen sammenligning mellem en offentlig virksomheds
priser og dens konkurrenters priser. Det er ukorrekt at konkludere, at der foreligger statsstøtte, blot fordi La Poste fakturerede
sine ydelser til lavere priser end dem, som SFMI-Chronoposts konkurrenters moderselskaber krævede. Der ville reelt kun være
tale om statsstøtte, såfremt La Poste havde givet afkald på sædvanligt vederlag for sine tjenesteydelser.
Appellanterne har ligeledes bestridt, at Rettens løsning er praktisk gennemførlig. Den Franske Republik har i denne forbindelse
anført, at en privat erhvervsdrivende, der ikke har monopol, aldrig vil råde over et net af offentlige ydelser, der kan sammenlignes
med La Postes. La Poste har bemærket, at Ufex m.fl. over for Retten selv har anført, at »den forretningsmæssige garanti, som
ydes SFMI, og som kan forekomme i forbindelse med offentlige tjenesteydelser, forekommer helt urealistisk i en konkurrencepræget
sektor«, samt at et »net som SFMI’s [dvs. La Postes] nødvendigvis ikke er et markedsnet«.
Chronopost har endvidere understreget den abstrakte karakter af den løsning, Retten nåede frem til i den appellerede dom,
der i praksis kræver, at der findes en ideel virksomhed på et ideelt marked, samt de retssikkerhedsmæssige problemer, der
opstår i denne forbindelse.
Appellanterne har mere generelt bemærket, at den appellerede dom i praksis er til hinder for, at offentlige monopolvirksomheder
ligeledes kan drive virksomhed på markeder, der er åbne for konkurrence, hvilket indebærer en betydelig forskelsbehandling
til skade for monopolvirksomhederne.
Ifølge Ufex m.fl. skal der derimod ved bedømmelsen af, om bestemte transaktioner er gennemført under »sædvanlige markedsbetingelser«,
skelnes mellem de tilfælde, hvor staten handler som investor eller kreditor, og de tilfælde, hvor staten driver virksomhed
på et konkurrencepræget marked gennem en spredning af en offentlig monopolvirksomheds aktiviteter.
I det første tilfælde kræver bedømmelsen af de »sædvanlige markedsbetingelser« ikke, at der fastsættes en markedspris. Hvis
staten ikke leverer varer eller tjenesteydelser, skal der udelukkende tages hensyn til afkastet af den investerede kapital
og til de påtagede risici.
I det andet tilfælde gælder, at når en offentlig virksomhed, der har monopol, leverer tjenesteydelser til sine datterselskaber,
der driver virksomhed på et marked, som er åbent for konkurrence, er transaktionerne kun foretaget under »sædvanlige markedsbetingelser«,
hvis modydelsen for disse tjenesteydelser svarer til deres markedspris. I dette tilfælde skal der anvendes samme parameter
for markedsprisen, som Kommissionen sædvanligvis anvender ved fastlæggelsen af, om en stats ydelse af en garanti eller salget
af offentlige aktiver (f.eks. offentlige virksomheder, grunde eller fabrikker) indebærer statsstøtte. Der skal tages højde
for en markedssituation »frigjort« fra elementer, som er forbundet med statens særlige situation.
Det er ifølge Ufex m.fl. på denne måde, at SFEI-dommen skal forstås. Der skal nemlig, for at bedømme, om La Postes logistiske
og forretningsmæssige bistand udgør statsstøtte til SFMI-Chronopost, foretages en sammenligning mellem den pris, som dette
sidstnævnte selskab betaler, og den pris, som en af dets konkurrenter måtte betale for at modtage de samme ydelser på markedet.
Man kunne i denne forbindelse ligeledes bedømme de pågældende ydelser, ikke på et fuldstændigt uafhængigt marked, men inden
for en koncern, der driver virksomhed under »sædvanlige markedsbetingelser«, idet der skal tages hensyn til det forhold, at
moderselskabet inden for en sådan koncern kan ændre sine priser som led i en strukturpolitik, der er kendetegnet ved langsigtede
investeringer. Under alle omstændigheder skal denne sammenligning imidlertid – som Retten har præciseret i den appellerede
dom – gennemføres med et privat finansieringsselskab eller en privat koncern »på et ikke-monopoliseret område«, i det omfang
det med bestemthed kan siges, at indehaveren af et retligt monopol ikke handler på normale markedsvilkår.
Det er således forkert i en sådan situation at bedømme, om der foreligger statsstøtte, ved at henvise til det afkast, som
et moderselskab, der har monopol, opnår. Det forhold, at moderselskabet har et retligt monopol, kan nemlig påvirke denne bedømmelse
og berettiget rejse tvivl om, hvorvidt denne monopolsituation kan indebære lavere omkostninger i forhold til markedsomkostningerne
og dermed give mulighed for et kunstigt højt afkast.
Det var således med rette, at Retten i den appellerede dom ikke koncentrerede sig om de omkostninger, som den offentlige monopolvirksomhed
havde, og dermed dens rentabilitet, men henviste til markedspriserne for levering af de pågældende tjenesteydelser fra en
privat virksomhed, der driver virksomhed på normale markedsvilkår og ikke har et retligt monopol.
Domstolens bemærkninger
Med det første anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten har tilsidesat traktatens artikel 92, stk. 1, ved at
anlægge en fejlagtig fortolkning af begrebet »sædvanlige markedsbetingelser«, der anvendes i SFEI-dommen.
I denne forbindelse har Retten i den appellerede doms præmis 75 anført, at Kommissionen i det mindste skulle have efterprøvet,
at den modydelse, som La Poste modtog, kunne sammenlignes med den, der blev opkrævet af et privat finansieringsselskab eller
en privat virksomhedskoncern på et ikke-monopoliseret område.
Denne vurdering, som ikke tager højde for, at en virksomhed som La Poste befinder sig i en situation, som er væsentlig anderledes
end den, som en privat virksomhed, der driver virksomhed under normale markedsvilkår, befinder sig i, er behæftet med en retlig
fejl.
La Poste har således fået overdraget at udføre en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, i den forstand, hvori
begrebet anvendes i EF-traktatens artikel 90, stk. 2 (nu artikel 86, stk. 2, EF) (jf. dom af 19.5.1993, sag C-320/91, Corbeau,
Sml. I, s. 2533, præmis 15). Tjenesteydelsen består nærmere bestemt i en pligt til i forhold til samtlige brugere på hele
en medlemsstats område at sørge for indsamling, befordring og omdeling af post til ensartede takster og efter ensartede kvalitetskrav.
La Poste har med dette formål skullet skaffe sig (eller har fået overdraget) infrastruktur og de vigtigste midler (»postnettet«),
der gjorde det muligt for virksomheden at levere de grundlæggende posttjenester til alle brugerne, herunder i tyndt befolkede
områder, hvori taksterne ikke dækker de omkostninger, der er forbundet med leveringen af de pågældende ydelser.
På grund af arten af de tjenesteydelser, som La Postes net skal sikre, følger oprettelsen og vedligeholdelsen af dette net
ikke en rent forretningsmæssig logik. Som det er bemærket i nærværende doms præmis 22, har Ufex m.fl. i øvrigt erkendt, at
et net som det, selskabet SFMI-Chronopost har kunnet benytte, tydeligvis ikke er et markedsnet. Dette net ville således aldrig
være blevet oprettet af et privat selskab.
I øvrigt er ydelsen af logistisk og forretningsmæssig bistand uløseligt forbundet med La Postes net, eftersom den netop består
i tilrådighedsstillelse af dette net, som ikke har sit lige på markedet.
Under disse omstændigheder bemærkes, at da det ikke er muligt at sammenligne La Postes situation med den situation, som en
privat koncern på et ikke-monopoliseret område befinder sig i, skal de »sædvanlige markedsbetingelser«, som nødvendigvis er
hypotetiske, bedømmes i forhold til de tilgængelige objektive oplysninger, der kan efterprøves.
I det foreliggende tilfælde kan de omkostninger, La Poste har afholdt i forbindelse med ydelse af logistisk og forretningsmæssig
bistand til datterselskabet, udgøre sådanne objektive oplysninger, der kan efterprøves.
På denne baggrund kan det udelukkes, at SFMI-Chronopost er tildelt statsstøtte, hvis det for det første godtgøres, at det
krævede vederlag dækker alle de variable yderligere omkostninger, der følger af ydelsen af den logistiske og forretningsmæssige
bistand og et passende tilskud til de faste omkostninger, der følger af anvendelsen af postnettet samt en passende egenkapitalforrentning,
for så vidt som omkostningerne er knyttet til SFMI-Chronoposts konkurrencemæssige aktiviteter, og hvis der for det andet ikke
er noget, der tyder på, at disse faktorer er undervurderet eller vilkårligt fastsat.
På baggrund af ovenstående betragtninger må det fastslås, at Retten begik en retlig fejl, da den fortolkede traktatens artikel
92, stk. 1, således, at Kommissionen ikke kunne bedømme, om der forelå statsstøtte til SFMI-Chronopost, ved at henvise til
de omkostninger, der var afholdt af La Poste, men at den burde have efterprøvet, om den af La Poste modtagne modydelse »kunne
sammenlignes med den, der blev opkrævet af et privat finansieringsselskab eller en privat virksomhedskoncern på et ikke-monopoliseret
område, som følger en global eller sektorbestemt strukturpolitik, og som lader sig lede af mere langsigtede rentabilitetsudsigter«.
Første anbringende kan således tiltrædes, og den appellerede dom bør derfor ophæves.
Andet til fjerde anbringende
Da appellanternes øvrige anbringender under appellen ikke kan føre til, at dommen ophæves i videre omfang, er det ufornødent
at tage stilling til dem.
Hjemvisning af sagen til Retten
Ifølge artikel 61, stk. 1, i statutten for Domstolen ophæver Domstolen, hvis den giver appellanten medhold, den af Retten
trufne afgørelse. Domstolen kan enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den
til Retten til afgørelse.
Da Retten ikke har vurderet, om den af SFMI-Chronopost erlagte modydelse dækkede La Postes fulde omkostninger (jf. den appellerede
doms præmis 74), er sagen ikke moden til påkendelse. Sagen vil således være at hjemvise til Retten, og afgørelsen om sagens
omkostninger udsættes.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN
1)
Den af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans afsagte dom af 14. december 2000 i sagen Ufex m.fl. mod Kommissionen
(sag T-613/97) ophæves.
2)
Sagen hjemvises til De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans.
3)
Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Gulmann
Edward
Jann
Skouris
Macken
Colneric
von Bahr
Rosas
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 3. juli 2003.
R. Grass
G.C. Rodríguez Iglesias
Justitssekretær
Præsident
–
Processprog: fransk.