CELEX: 62007CJ0321
Direktyva 91/439/EEB
Skirtingų valstybių narių vairuotojo pažymėjimų turėjimas
Iki valstybės įstojimo į Europos Sąjungą išduoto vairuotojo pažymėjimo galiojimas
Gyvenamosios vietos valstybės išduoto antrojo vairuotojo pažymėjimo atėmimas
Anksčiau už antrąjį vairuotojo pažymėjimą išduoto ir dėl jo turėtojo netinkamumo vėliau atimto vairuotojo pažymėjimo pripažinimas
Kartu su vairuotojo pažymėjimo atėmimu pritaikyto laikinojo draudimo prašyti naujo pažymėjimo laikotarpio pabaiga

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos 91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų (
OL L 237, p. 1
) su pakeitimais, padarytais Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1882/2003 (
OL L 284, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 317, toliau – Direktyva 91/439), 1 straipsnio 2 dalies ir 8 straipsnio 2 bei 4 dalių išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas byloje tarp K. Schwarz ir
Staatsanwaltschaft Mannheim
(Manheimo prokuratūra) dėl vairuotojo pažymėjimo, kuris K. Schwarz buvo išduotas Austrijoje iki šios įstojimo į Europos Sąjungą ir anksčiau nei išduotas dėl alkoholio vartojimo Vokietijoje atimtas vokiškasis vairuotojo pažymėjimas.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Vairuotojo pažymėjimai yra suderinti 1980 m. gruodžio 4 d. Tarybos direktyva 80/1263/EEB dėl Bendrijos vairuotojo pažymėjimo įvedimo (
OL L 375, p. 1
), kuri, kaip nurodyta jos pirmoje konstatuojamojoje dalyje, skirta pagerinti kelių eismo saugumą ir palengvinti judėjimą asmenims, kurie įsisteigia kitoje nei vairavimo egzamino išlaikymo ar vairuotojo pažymėjimo įgijimo valstybėje narėje arba juda Europos Bendrijos viduje.
Direktyvos 80/1263 1 straipsnio pirmojoje pastraipoje nurodyta, kad pagal Bendrijos pavyzdį parengtas nacionalinis vairuotojo pažymėjimas galioja tiek jį išdavusioje, tiek užsienio valstybėje.
Pagal šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą galiojantį vienos valstybės narės išduotą nacionalinį arba Bendrijos pavyzdžio vairuotojo pažymėjimą turinčiam asmeniui nuolat apsigyvenus kitoje valstybėje narėje, jo pažymėjimas lieka galioti daugiausia metus nuo apsigyvenimo joje. Per ši laiką pažymėjimo turėtojo prašymu valstybė narė už tam tikrą užmokestį jam gali išduoti Bendrijos pavyzdžio pažymėjimą.
Direktyvos 80/1263 8 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje, be kita ko, nurodyta, kad vairuotojo pažymėjimą keičianti valstybė narė privalo grąžinti senąjį pažymėjimą jį išdavusios valstybės narės valdžios institucijoms.
Dėl trečiosios valstybės išduoto pažymėjimo keitimo Direktyvos 80/1263 8 straipsnio 3 dalyje, be kita ko, numatyta, kad Bendrijos pavyzdžio vairuotojo pažymėjimas gali būti išduotas tik grąžinus trečiosios valstybės išduotą pažymėjimą kompetentingoms pažymėjimą išduodančios valstybės narės institucijoms.
Pagal Direktyvą 80/1263 nuo 1996 m. liepos 1 d. pakeitusios Direktyvos 91/439 pirmą konstatuojamąją dalį:
„<…> siekiant bendrosios transporto politikos tikslų ir norint gerinti kelių eismo saugumą bei palengvinti asmenų, apsigyvenančių ne toje valstybėje narėje, kurioje jie yra išlaikę vairavimo egzaminą, judėjimą, yra pageidautina, kad būtų įvestas Bendrijos pavyzdžio nacionalinis vairuotojo pažymėjimas, kurį tarpusavyje pripažintų visos valstybės narės be jokių įpareigojimų pažymėjimą keisti.“
Šios direktyvos devintoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad pareiga pakeitus nuolatinę gyvenamąją vietą per vienerius metus pasikeisti vairuotojo pažymėjimą yra laisvo asmenų judėjimo kliūtis, kuri negali būti palikta atsižvelgiant į Europos integracijos pažangą.
Direktyvos 91/439 paskutinėje konstatuojamoje dalyje patikslinama:
„<…> dėl priežasčių, susijusių su kelių saugumu ir transporto eismu, valstybės narės visiems pažymėjimo turėtojams, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra jų teritorijoje, turėtų galėti taikyti savo nacionalines nuostatas dėl vairuotojo pažymėjimo atėmimo, sulaikymo ir panaikinimo“ (Pataisytas vertimas).
Šios direktyvos 1 straipsnyje nurodoma:
„1.   Valstybės narės, laikydamosi šios direktyvos nuostatų, įveda I arba Ia prieduose aprašytu Bendrijos pavyzdžiu pagrįstą nacionalinį vairuotojo pažymėjimą. <…>
2.   Valstybių narių išduoti vairuotojo pažymėjimai yra abipusiai pripažįstami.
3.   Kai galiojančio nacionalinio vairuotojo pažymėjimo turėtojas nuolatos apsigyvena ne toje valstybėje narėje, kuri pažymėjimą išdavė, priimančioji valstybė narė gali vairuotojo pažymėjimo turėtojui taikyti nacionalines pažymėjimo galiojimo laiko, medicininio patikrinimo bei apmokestinimo taisykles ir tame pažymėjime nurodyti bet kokią administravimui reikalingą informaciją.“ (Pataisytas vertimas)
Pagal Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalį vairuotojo pažymėjimas išduodamas tokias sąlygas atitinkantiems kandidatams į vairuotojus:
„a)
kurie yra išlaikę įgūdžių ir elgsenos patikrinimo egzaminą bei teorinį egzaminą ir atitinka medicininius reikalavimus pagal antrojo ir trečiojo priedų nuostatas;
b)
kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra pažymėjimą išduodančios valstybės narės teritorijoje arba kurie gali pateikti įrodymų, kad jie yra ten studijavę bent šešis mėnesius.“
Šios direktyvos III priedo „Minimalios fizinės ir psichinės sveikatos normos, taikomos asmenims, vairuojantiems variklio varomą transporto priemonę“ 14 punkte nurodyta, kad alkoholio vartojimas kelia didelį pavojų eismo saugumui, ir, turint omenyje problemos rimtumą, reikia ypač atidžiai atlikti medicininę patikrą.
Šio priedo 14.1 punkte patikslinama:
„Vairuotojo pažymėjimai neišduodami ir neatnaujinami kandidatams į vairuotojus ar vairuotojams, priklausomiems nuo alkoholio, arba asmenims, kurie negali susilaikyti negėrę ir vairuoja būdami neblaivūs.
Praėjus įrodytam abstinencijos laikotarpiui ir remiantis kompetentingos medicinos institucijos išvada bei reguliariais sveikatos patikrinimais, vairuotojo pažymėjimai gali būti išduodami ar atnaujinami kandidatams į vairuotojus ar vairuotojams, kurie anksčiau buvo priklausomi nuo alkoholio.“
Remiantis Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalimi:
„Joks asmuo negali turėti daugiau kaip vienos valstybės narės vairuotojo pažymėjimo.“
Pagal šios direktyvos 8 straipsnį:
„1.   Tais atvejais, kai vienos valstybės narės išduoto galiojančio nacionalinio vairuotojo pažymėjimo turėtojas pasirenka nuolatinę gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje, jis gali prašyti, kad jo vairuotojo pažymėjimas būtų pakeistas lygiaverčiu pažymėjimu; prireikus pažymėjimą keičianti valstybė narė gali patikrinti, ar pateiktas vairuotojo pažymėjimas iš tikrųjų galioja.
2.   Laikydamasi baudžiamųjų ir policijos įstatymų teritoriškumo principo, valstybė narė, kurioje yra nuolatinė gyvenamoji vieta, gali taikyti nacionalines teisės vairuoti apribojimo, sulaikymo, atėmimo ar panaikinimo nuostatas kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo turėtojui ir, jeigu reikia, pakeisti vairuotojo pažymėjimą.
<…>
4.   Valstybė narė gali atsisakyti pripažinti galiojančiu kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą asmeniui, kuriam ankstesnės valstybės teritorijoje taikoma viena iš 2 dalyje nurodytų priemonių.
<…>
6.   Tuo atveju, kai valstybė narė keičia trečiosios šalies išduotą vairuotojo pažymėjimą Bendrijos pavyzdžio vairuotojo pažymėjimu, pastarajame šis keitimas ir tolesnis atnaujinimas ar naujo išdavimas įrašomi.
Keičiama gali būti tik tada, kai trečiosios šalies išduotas vairuotojo pažymėjimas jau yra atiduotas jį keičiančios valstybės narės kompetentingai institucijai. Jei šio vairuotojo pažymėjimo turėtojas pakeičia nuolatinę gyvenamąją vietą į kitą valstybę narę, pastaroji neprivalo taikyti 1 straipsnio 2 dalies.“ (Pataisytas vertimas)
Pagal Direktyvos 91/439 10 straipsnį valstybės narės, susitarusios su Europos Bendrijų Komisija, nustato prieš šios direktyvos įgyvendinimą išduotų vairuotojo pažymėjimų kategorijų ir 3 straipsnyje apibrėžtų kategorijų atitikmenis.
Direktyvos 91/439 12 straipsnyje skelbiama:
„1.   Valstybės narės, pasikonsultavusios su Komisija, priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 1994 m. liepos 1 dienos, įgyvendina šią direktyvą nuo 1996 m. liepos 1 dienos.
<…>
3.   Valstybės narės padeda viena kitai įgyvendinti šią direktyvą ir prireikus keičiasi informacija dėl jau įregistruotų vairuotojo pažymėjimų.“
2000 m. kovo 21 d. Komisijos sprendime dėl vairuotojo pažymėjimų tam tikrų kategorijų atitikmenų (
OL L 91, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 4 t., p. 392) su pakeitimais, padarytais Komisijos sprendimu 2002/256/EB (
OL L 87, p. 57
), nustatyta, kad jis taikomas visiems šiuo metu galiojantiems valstybėse narėse išduotiems vairuotojo pažymėjimams.
Šio sprendimo 2 straipsnyje numatyta, kad vairuotojo pažymėjimų, išduotų valstybėse narėse iki Direktyvos 91/439/EEB įgyvendinimo, kategorijų ir Direktyvos 91/439/EEB 3 straipsnyje apibrėžtų suderintų kategorijų atitikmenų lentelės pateikiamos šio sprendimo priede.
Nacionalinės teisės aktai
1998 m. rugpjūčio 18 d. Nutarimo dėl leidimo asmenims dalyvauti kelių eisme (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung), BGBl. 1998 I, p. 2214, toliau – FeV) 28 straipsnio 1, 4 ir 5 dalyse nustatyta:
„1.   Galiojančio (Europos Sąjungos) ar (Europos ekonominės erdvės, toliau – EEE) vairuotojo pažymėjimo turėtojai, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta 7 straipsnio 1 arba 2 dalių prasme yra Vokietijos Federacinėje Respublikoje, gali – išskyrus 2–4 dalyse numatytus apribojimus – vairuoti transporto priemonę šioje valstybėje atsižvelgiant į jiems suteiktas teises. Į su užsienyje išduotu vairuotojo pažymėjimu susijusias sąlygas turi būti atsižvelgiama ir Vokietijoje. Šio nutarimo nuostatos taikomos šiems vairuotojų pažymėjimams, jeigu nenustatyta kitaip.
<…>
4.   1 dalyje nurodytas leidimas netaikomas (Europos Sąjungos) arba EEE vairuotojo pažymėjimo turėtojams:
<…>
3)
kurių vairuotojų pažymėjimai Vokietijoje teismo buvo laikinai arba visam laikui atimti, arba administracinės institucijos atimti vykdant sprendimą nedelsiant arba įsigaliojus sprendimui; kuriems įsigaliojusiu sprendimu buvo atsisakyta išduoti vairuotojo pažymėjimą arba iš kurių vairuotojo pažymėjimas nebuvo atimtas tik dėl to, kad tuo metu jie jo atsisakė;
<…>
5.   Teisė naudotis (Europos Sąjungos) arba EEE vairuotojo pažymėjimu Vokietijoje, priėmus vieną iš 4 dalies 3 ir 4 punktuose nurodytų sprendimų, suteikiama pateikus prašymą, jeigu nebėra atėmimą ar draudimą prašyti suteikti teisę vairuoti pateisinančių pagrindų. <…>“
Pagal Baudžiamojo kodekso (Strafgesetzbuch) 69 straipsnį teismas nurodo atimti vairuotojo pažymėjimą, jeigu iš bylos aplinkybių matyti, kad persekiojamas asmuo nėra tinkamas vairuoti transporto priemones. Vadovaujantis to paties kodekso 69a straipsniu, atimant vairuotojo pažymėjimą, taip pat nustatomas draudimo išduoti naują vairuotojo pažymėjimą laikotarpis (draudimo laikotarpis), kurio trukmė gali būti nuo šešių mėnesių iki penkerių metų, o esant tam tikroms sąlygoms jis gali būti neterminuotas.
FeV 46 straipsnyje nurodyta, kad ir vairuotojo pažymėjimus išduodanti institucija privalo jį atimti tuomet, kai paaiškėja, kad jo turėtojas nėra tinkamas vairuoti transporto priemones.
FeV 11 straipsnyje „Tinkamumas“ patikslinama:
„1.   Kandidatai vairuotojo pažymėjimui gauti turi atitikti tam būtinus fizinės ir psichinės sveikatos reikalavimus. Šie reikalavimai netenkinami visų pirma esant 4 arba 5 prieduose nurodytų ligų arba trūkumų, dėl kurių asmuo negali būti tinkamas arba sąlygiškai tinkamas (vairuoti transporto priemonę). <…>
2.   Jei žinomos faktinės aplinkybės, pagrindžiančios abejones dėl kandidato į vairuotojus fizinio ar psichinio tinkamumo, už vairuotojo pažymėjimus atsakinga institucija gali nurodyti kandidatui į vairuotojus pateikti medicininę išvadą, kad galėtų parengti sprendimus dėl vairuotojo pažymėjimo išdavimo ar pratęsimo arba dėl apribojimų ar sąlygų nustatymo. <…>
3.   Pateikti oficialiai pripažintos įstaigos, tikrinančios tinkamumą vairuoti, išvadą (medicininę-psichologinę išvadą) gali būti nurodoma siekiant išsiaiškinti dėl tinkamumo vairuoti kilusias abejones 2 dalyje nurodytais tikslais (visų pirma):
<…>
4)
sunkių ar pakartotinių kelių eismo taisyklių ar nusižengimų, susijusių su kelių eismu ar su tinkamumu vairuoti, atvejais <…>
arba
5)
pakartotinai išduodant vairuotojo pažymėjimą;
<…>
b)
kai vairuotojo pažymėjimo atėmimas grindžiamas 4 punkte nurodytais motyvais.
<…>
8.   Jeigu atitinkamas asmuo atsisako pasitikrinti arba per nustatytą terminą už vairuotojo pažymėjimus atsakingai institucijai nepateikia medicininės išvados, kurios iš jo buvo pareikalauta, atsakinga institucija savo sprendime turi teisę daryti išvadą, kad atitinkamas asmuo yra netinkamas vairuoti. <…>“
FeV 13 straipsnis „Tinkamumas turint su alkoholio vartojimu susijusių problemų“ suteikia atsakingai institucijai teisę tam tikrais atvejais nurodyti pateikti medicininę-psichologinę išvadą prieš priimant sprendimus arba dėl vairuotojo pažymėjimo išdavimo ar pratęsimo, arba dėl teisės vairuoti apribojimų ar sąlygų jai nustatymo. Taip yra visų pirma tuo atveju, kai, remiantis medicinine išvada arba tam tikrais faktais, yra piktnaudžiavimo alkoholiu požymių arba pakartotinai padarius kelių eismo pažeidimų būnant apsvaigusiam nuo alkoholio.
FeV 20 straipsnio 1 dalis numato, kad išduodant naują vairuotojo pažymėjimą po to, kai buvo atimtas naujas, taikomos tos pačios nuostatos, kaip ir išduodant jį pirmą kartą. Nors pagal šio straipsnio 2 dalį kompetentinga institucija gali nereikalauti perlaikyti egzaminą vairuotojo pažymėjimui gauti, jei nėra jokių duomenų, kad kandidatas į vairuotojus nebeturi tam reikalingų žinių ar gebėjimų, to paties straipsnio 3 dalis numato, jog šis sprendimas neturi poveikio pareigai pateikti FeV 11 straipsnio 3 dalies pirmosios pastraipos 5 punkte nurodytą medicininę išvadą.
Pagal Kelių eismo įstatymo (Straßenverkehrsgesetz) 21 straipsnį asmuo, kuris vairuoja transporto priemonę neturėdamas tam reikalingo pažymėjimo, baudžiamas laisvės atėmimu iki vienerių metų arba bauda.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
1964 m. spalio 28 d. Vienos kelių eismo tarnyba (
Verkehrsamt Wien
, Austrija) išdavė K. Schwarz vairuotojo pažymėjimą A ir B kategorijų transporto priemonėms vairuoti.
1968 m. K. Schwarz pakeitė austriškąjį pažymėjimą į vokiškąjį 1 ir 3 kategorijų transporto priemonėms vairuoti. Jam buvo paliktas austriškasis vairuotojo pažymėjimas.
1988 m. gegužės 9 d. K. Schwarz atsisakė vokiškojo vairuotojo pažymėjimo ir jį grąžino.
1994 m. gegužės 3 d. K. Schwarz sėkmingai praėjus medicininį-psichologinį patikrinimą, Manheimo miesto viešosios tvarkos tarnyba (
Ordnungsamt der Stadt Mannheim
, Vokietija) išdavė jam naują vokiškąjį vairuotojo pažymėjimą. Jam buvo paliktas austriškasis vairuotojo pažymėjimas.
1997 m. gruodžio 1 d.
Amtsgericht Mannheim
(Manheimo apylinkės teismas) paskyrė K. Schwarz 40 dienų darbo užmokesčio (po 50 DEM už kiekvieną dieną) dydžio baudą už tai, kad vairavo apsvaigęs nuo alkoholio. Iš jo buvo atimtas vokiškasis vairuotojo pažymėjimas uždraudžiant prašyti naujo šešis mėnesius.
2000 m. liepos 24 d. K. Schwarz paprašė
Ordnungsamt Mannheim
išduoti naują vairuotojo pažymėjimą 3 kategorijos transporto priemonėms vairuoti. Pastaroji atmetė šį prašymą , nes pareiškėjas nepateikė reikalaujamos medicininio-psichologinio patikrinimo išvados.
2005 m. balandžio 11 d. nustatyta, kad K. Schwarz vairavo automobilį neturėdamas tam reikalingo pažymėjimo. Už tai
Amtsgericht Mannheim
jam paskyrė 30 dienų darbo užmokesčio (po 25 EUR už kiekvieną dieną) dydžio baudą. K. Schwarz sumokėjo baudą, kad išvengtų alternatyvios laisvės atėmimo bausmės.
Šiuo klausimu K. Schwarz nurodė, jog jis negalėjo apskųsti šio baudžiamojo įsakymo, nes jį gavo pavėluotai dėl išsiuntimo į Vieną.
2005 m. gruodžio 23 d. Manheime vykdant eismo patikrinimą sustabdytas K. Schwarz pateikė austriškąjį vairuotojo pažymėjimą. Sprendimu
Amtsgericht Mannheim
išteisino K. Schwarz dėl StVG 21 straipsnio 1 dalyje numatyto pažeidimo – transporto priemonės vairavimo Vokietijos teritorijoje neturint galiojančio vairuotojo pažymėjimo.
Staatsanwaltschaft Mannheim
apskundė šį sprendimą apeliacine tvarka
Landgericht Mannheim
siekdama, kad K. Schwarz būtų nubaustas už vairavimą neturint vairuotojo pažymėjimo.
Tokiomis aplinkybėmis
Landgericht Mannheim
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos du prejudicinius klausimus:
„1)
ar Bendrijos teisė – priešingai nei Direktyvos 91/439/EEB 7 straipsnio 5 dalis – leidžia Europos Sąjungos piliečiui turėti galiojantį Vokietijoje išduotą vairuotojo pažymėjimą ir antrą, kitoje valstybėje narėje išduotą, vairuotojo pažymėjimą, kurie buvo išduoti iki (trečiosios) valstybės narės įstojimo į Europos Sąjungą ir, jei taip,
2)
ar vėliau Vokietijoje išduoto antrojo vairuotojo pažymėjimo atėmimas už pažeidimą vairuojant apsvaigus nuo alkoholio, įvykęs iki Nutarimo dėl leidimo vairuoti (Fahrerlaubnis-Verordnung) įsigaliojimo 1999 m. sausio 1 d., reiškia, jog šiai užsienio valstybei įstojus į ES iš Vokietijos nereikalaujama pripažinti anksčiau išduoto užsienietiškojo vairuotojo pažymėjimo galiojimą, net jeigu Vokietijoje nustatytas draudimo gauti vairuotojo pažymėjimą terminas jau yra pasibaigęs?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalį reikia aiškinti kaip draudžiančią vienos valstybės narės piliečiui, turinčiam šios valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą, turėti ir kitos valstybės narės anksčiau išduotą pažymėjimą, jei jie abu buvo išduoti iki pastarosios valstybės įstojimo į Europos Sąjungą.
Šalių pastabos
K. Schwarz ir Komisija mano, kad dviejų vairuotojo pažymėjimų, kurių vienas išduotas gyvenamosios valstybės narės, o kitas – kitos valstybės narės prieš šiai įstojant į Europos Sąjungą, yra įmanomas, net jei tai prieštarauja Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 daliai. Tokios situacijos, nors ir nepageidaujamos pagal šią direktyvą, gali išnykti tik sukūrus visoms valstybėms narėms bendrą centralizuoto vairuotojo pažymėjimų valdymo sistemą.
Vokietijos vyriausybė taip pat mano, kad iš principo įmanoma turėti dviejų valstybių narių išduotus du vairuotojo pažymėjimus, jei jie buvo įgyti iki vienai iš jų įstojant į Europos Sąjungą.
Tačiau ši vyriausybė pastebi, kad pagal nacionalinę teisę gali būti numatyta, jog trečiosios valstybės išduotas vairuotojo pažymėjimas negalioja nacionalinėje teritorijoje iki šios trečiosios valstybės įstojimo į Europos Sąjungą. Taip yra tokioje situacijoje, kaip antai pagrindinėje byloje, kai galiojantį valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą turintis vairuotojas pagal taikytiną Vokietijos teisę praranda teisę naudotis šiuo pažymėjimu praėjus daugiau nei dvylikai mėnesių nuo jo nuolatinės gyvenamosios vietos Vokietijoje nustatymo.
Bet kuriuo atveju galimas teisės naudotis 1964 m. išduotu vairuotojo pažymėjimu atkūrimas prieštarautų Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 daliai, kuria siekiama užkirsti kelią turėti du galiojančius vairuotojo pažymėjimus.
Italijos vyriausybė pastebi, kad austriškojo vairuotojo pažymėjimo galiojimo trukmė tikriausiai nebuvo ribota, tačiau palieka Teisingumo Teismui spręsti, ar turint du vairuotojo pažymėjimus Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama kaip reikalaujanti iš atitinkamos valstybės narės pripažinti, prireikus – panaudojant abipusio bendradarbiavimo procedūrą – arba anksčiau išduoto pažymėjimo praradimą, arba vėliau išduoto pažymėjimo negaliojimą
ex novo
.
Portugalijos vyriausybė pastebi, kad pagal Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalį naudotis teise vairuoti valstybėje narėje galima tik vieno ir vienintelio Bendrijos vairuotojo pažymėjimo pagrindu. Administraciniu požiūriu vienintelis vairuotojo pažymėjimas leidžia prižiūrėti ir įgyvendinti galimas sankcijas. Todėl siekdama tinkamai perkelti Direktyvą 91/439 Vokietijos Federacinė Respublika privalėjo užtikrinti, kad kiekvienas jos teritorijoje gyvenantis vairuotojas turėtų tik vieną Bendrijos vairuotojo pažymėjimą.
Teisingumo Teismo atsakymas
— Pirminės pastabos
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo dėl Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalies išaiškinimo formuluotės matyti, kad abu vairuotojo pažymėjimai galioja tuo pačiu metu.
Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad pagal Vokietijos teisę K. Schwarz turėjo prarasti teisę naudotis 1964 m. išduotu ir 1968 m., t. y. dvylika mėnesių po nuolatinės gyvenamosios vietos perkėlimo į Vokietiją, pakeistu austriškuoju vairuotojo pažymėjimu.
Šiuo atžvilgiu reikia atsakyti, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti tik Bendrijos teisės nuostatas ir neturi teisės spręsti dėl nacionalinės teisės (šiuo atžvilgiu žr. 2006 m. birželio 1 d. Sprendimo
innoventif
,
C-453/04, Rink. p. I-4929
, 29 punktą).
Bet kuriuo atveju procese pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas gali spręsti dėl Bendrijos akto išaiškinimo ar galiojimo tik remdamasis tomis faktinėmis aplinkybėmis, kurias jam nurodė nacionalinis teismas (žr. 1978 m. kovo 16 d. Sprendimo
Oehlschläger
,
104/77, Rink. p. 791
, 4 punktą ir Sprendimo
Eckelkamp ir kt.
,
C-11/07, Rink. p. I-6845
, 52 punktą).
Iš sprendimo pateikti prašymą dėl prejudicinio sprendimo matyti, kad austriškasis vairuotojo pažymėjimas K. Schwarz buvo paliktas keičiant jį į vokiškąjį vairuotojo pažymėjimą 1968 m. bei išduodant vokiškąjį vairuotojo pažymėjimą 1994 m. ir kad šis austriškasis pažymėjimas liko galioti.
Dėl 1994 m. išduoto vokiškojo vairuotojo pažymėjimo galiojimo visų pirma kyla klausimas, ar jam taikoma Direktyva 80/1263 ir ypač jos 8 straipsnio 3 dalis, pagal kurią valstybė narė gali pakeisti trečiosios valstybės išduotą vairuotojo pažymėjimą į Bendrijos pavyzdžio vairuotojo pažymėjimą, tik jei keičiant trečiosios valstybės išduotas vairuotojo pažymėjimas grąžinamas kompetentingoms pakeitimą atliekančios valstybės narės institucijoms.
Tokiai situacijai, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, kai vokiškojo vairuotojo pažymėjimo išdavimas 1994 m. buvo ne austriškojo vairuotojo pažymėjimo pakeitimas, o naujo pažymėjimo išdavimas pagal Vokietijos teisę, nuostatos dėl vairuotojo pažymėjimo pakeitimo, kaip tai nurodo Vokietijos vyriausybė, netaikomos.
Antra vertus, Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalis, pagal kurią joks asmuo negali turėti daugiau kaip vieno valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo, nebuvo svarbi 1994 m. išduodant vokiškąjį vairuotojo pažymėjimą, nes ši direktyva turėjo būti įgyvendinta tik nuo 1996 m. liepos 1 d., Direktyvos 80/1263 galios netekimo dienos (žr. Sprendimo
Awoyemi
,
C-230/97, Rink. 1998 p. I-6781
, 33 punktą).
Net darant prielaidą, kad vokiškojo vairuotojo pažymėjimo išdavimas 1994 m. gegužės mėn., priešingai nei teigia Vokietijos vyriausybė, laikytinas ne naujo vairuotojo pažymėjimo išdavimu, o turimo pažymėjimo pakeitimu, reikia konstatuoti, kad valstybės narės pilietis neturėtų patirti žalos dėl to, kad turi du vairuotojo pažymėjimus, net jei antrasis pažymėjimas būtų išduotas per klaidą, t. y. išduodančiajai valstybei narei nesilaikius Bendrijos teisės ir negražinus kitos valstybės narės anksčiau išduoto pažymėjimo pastarosios valstybės kompetentingoms institucijoms. Valstybė narė negali bausti tokio vairuotojo pažymėjimo turėtojo už įsipareigojimų, kuriuos šiai valstybei nustato Bendrijos teisė, nesilaikymą.
— Dėl Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalies taikymo
Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalis nustato, kad joks asmuo negali turėti daugiau kaip vieno valstybės narės vairuotojo pažymėjimo. Iš to matyti, kad valstybėms narėms draudžiama išduoti vairuotojo pažymėjimus, kai tokio pažymėjimo prašantysis jau turi kitą vairuotojo pažymėjimą, išduotą kitoje valstybėje narėje.
Nors Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalis iš tiesų patvirtina galimybę turėti tik vieną Bendrijos vairuotojo pažymėjimą (žr. 2008 m. birželio 26 d. sprendimų
Wiedemann ir Funk
,
C-329/06, Rink. p. I-4635
, 70 punktą bei
Zerche ir kt.
,
C-334/06 – C-336/06, Rink. p. I-4691
, 67 punktą), tai nepaneigia, kad vienintelis šios nuostatos poveikis – draudimas išduoti antrą Bendrijos vairuotojo pažymėjimą nuo šios nuostatos įgyvendinimo, t. y. , Direktyvos 80/1263 galios netekimo dienos.
Tačiau Direktyvos 81/439 7 straipsnio 5 dalis nedraudžia valstybės narės piliečiui toliau turėti daugiau nei vieną galiojantį pažymėjimą, kai vienas iš jų buvo išduotas valstybėje narėje prieš jai įstojant į Europos Sąjungą, jei toks pažymėjimas nenustojo galioti.
Taigi tokioje situacijoje tuo pačiu metu turint du galiojančius pažymėjimus, ši nuostata neturi įtakos vieno iš jų galiojimui. Tokiu atveju ši nuostata nenumato nei taikymo pirmumo, nei automatinio pirmojo pažymėjimo praradimo, nei antrojo negaliojimo.
Todėl turint du galiojančius vairuotojo pažymėjimus, kurių pirmąjį valstybė išdavė prieš įstodama į Europos Sąjungą, Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalis nereikalauja nei ankstesniojo pažymėjimo, šios valstybės išduoto prieš jos įstojimą, automatinio praradimo, nei vėlesniojo pažymėjimo, kitoje valstybėje narėje išduoto taip pat anksčiau nei minėtas įstojimas, negaliojimo.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama kaip nedraudžianti valstybės narės piliečiui tuo pačiu metu turėti du galiojančius vairuotojo pažymėjimus, kurių vienas yra Bendrijos pažymėjimas, o kitas – kitos valstybės narės išduotas vairuotojo pažymėjimas, jei abu jie buvo išduoti prieš šiai valstybei įstojant į Europos Sąjungą.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 91/439 1 straipsnis ir 8 straipsnio 2 bei 4 dalys draudžia valstybei narei atsisakyti pripažinti teisę vairuoti, kurią suteikia vairuotojo pažymėjimas, kitos valstybės narės išduotas iki jos įstojimo į Europos Sąjungą, jei šis pažymėjimas buvo išduotas anksčiau nei pirmosios valstybės narės vairuotojo pažymėjimas, kuris joje buvo atimtas dėl jo turėtojo netinkamumo vairuoti, o šio atėmimo laikotarpis jau yra pasibaigęs.
Šalių pastabos
K. Schwarz pastebi, kad valstybės narės atsisakymas pripažinti kitoje valstybėje narėje išduotą vairuotojo pažymėjimą siejamas su kelių eismo srityje kompetentingos nacionalinės tarnybos sprendimu, o jo nėra pagrindinėje byloje.
Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neturi jurisdikcijos ir dėl to negali nubausti K. Schwarz už vairavimą neturint pažymėjimo. Vokiškojo vairuotojo pažymėjimo atėmimas 1997 m. ir draudimas tam tikrą laikotarpį prašyti naujo vairuotojo pažymėjimo negali pateisinti neterminuoto atsisakymo pripažinti jam 1964 m. išduoto austriškojo vairuotojo pažymėjimo.
Komisija pažymi, kad vairuotojo pažymėjimas, vienoje valstybėje narėje išduotas po to, kai kitoje valstybėje narėje buvo atimtas pirmasis pažymėjimas, pastarojoje valstybėje narėje neturėtų būti pripažįstamas, jei antrasis pažymėjimas buvo išduotas draudimo prašyti naujo vairuotojo pažymėjimo pirmąjį pažymėjimą atėmusioje valstybėje narėje laikotarpiu.
Tačiau turėtų būti galima iš naujo vairuoti transporto priemonę naudojantis antruoju vairuotojo pažymėjimu, valstybės narės išduotu pasibaigus draudimo prašyti naujo vairuotojo pažymėjimo laikotarpiui. Dėl vairuotojo pažymėjimo, išduoto iki draudimo prašyti naujo pažymėjimo laikotarpio pradžios, o ne šiuo laikotarpiu, Komisija pastebi, kad tokio pažymėjimo turėtojas paprastai nėra nubaustas tuo metu, kai išduodamas pažymėjimas, ir kad dėl to šis leidimas turėtų būti pripažįstamas, jei tam neprieštarauja ypatingos aplinkybės.
Tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, tai, kad Austrijos Respublika dar nebuvo įstojus į Europos Sąjungą, ir tai, kad vėliau Vokietijoje išduotas pažymėjimas buvo atimtas, neturi įtakos pareigai pripažinti Austrijos Respublikos išduotą galiojantį vairuotojo pažymėjimą pasibaigus kartu su atėmimo priemone taikytam draudimo laikotarpiui.
Pateikusi siūlymą, kaip atsakyti į pirmąjį klausimą, Vokietijos vyriausybė subsidiariai nurodė, kad Direktyva 91/439 nedraudžia FeV 28 straipsnio taisyklės, pagal kurią K. Schwarz neleidžiama vairuoti naudojantis austriškuoju vairuotojo pažymėjimu, nes nepateikta medicininė-psichologinė išvada ir neįrodyta, kad išnyko pagrindai, dėl kurių atimtas vėliau išduotas vokiškasis vairuotojo pažymėjimas. Vokiškojo vairuotojo pažymėjimo atėmimas taptų visiškai neveiksmingas, jei valdžios institucijos privalėtų pripažinti anksčiau užsienyje išduotą pažymėjimą.
Be to, Direktyvos 91/439 8 straipsnio 2 dalis leidžia nustatyti priemones numatant sankcijas už veikas, atliktas po to, kai įgytas užsienietiškas pažymėjimas.
Tačiau šiuo atveju suinteresuotasis asmuo, priešingai nei gaunantysis naują vairuotojo pažymėjimą valstybėje narėje po to, kai iš jo buvo atimtas vokiškasis vairuotojo pažymėjimas, du kartus neįrodė tinkamumo vairuoti transporto priemones. Direktyvos 80/1263 8 straipsnio 1 dalis ir Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalis konkrečiai patvirtina Bendrijos teisės aktų leidėjo norą išvengti, kad asmenys galėtų turėti dvigubą teisę vairuoti transporto priemones.
Vokietijos vyriausybė taip pat tvirtina, kad atėmus nacionalinį vairuotojo pažymėjimą turi būti suteikiama galimybė užginčyti anksčiau gauto užsienietiškojo vairuotojo pažymėjimo galiojimą, nes Direktyvos 91/439 tikslas užtikrinti kelių eismo saugumą reikalauja uždrausti vairuoti transporto priemonę viešaisiais keliais tam netinkančiam asmeniui.
Galiausiai Vokietijos vyriausybė pastebi, kad draudimo prašyti naujo vairuotojo pažymėjimo laikotarpio pasibaigimas neturi reikšmės pagrindinei bylai, nes pasibaigus šiam laikotarpiui nubaustasis negavo naujo pažymėjimo. Šiuo reikalavimu K. Schwarz teisės pernelyg neapribojamos, nes jam nedraudžiama įsigyti naują vairuotojo pažymėjimą pasibaigus draudimo laikotarpiui.
Italijos vyriausybė taip pat tvirtina, kad šioje situacijoje nėra aplinkybių, kurios neleistų taikyti Direktyvos 91/439 8 straipsnio 2 dalies, pagal kurią nuolatinės gyvenamosios vietos valstybė narė gali taikyti savo nacionalines nuostatas dėl teisės vairuoti apribojimo, sulaikymo, atėmimo ar panaikinimo kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo turėtojui.
Pagrindinėje byloje po to, kai iš K. Schwarz buvo atimtas vokiškasis vairuotojo pažymėjimas, kitos valstybės narės valdžios institucijos netikrino jo tinkamumo vairuoti. Taigi, po sprendimo atimti pažymėjimą nebuvo įvykių, iš kurių būtų galima daryti išvadą apie suinteresuotojo tapimą iš naujo tinkamu vairuoti. Kita vertus, K. Schwarz gali pateikti prašymą naujam vairuotojo pažymėjimui pagal FeV 28 straipsnio 5 dalį.
Teisingumo Teismo atsakymas
Iš Direktyvos 91/439 pirmos konstatuojamosios dalies matyti, kad Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas bendrasis valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų abipusio pripažinimo principas buvo nustatytas visų pirma siekiant palengvinti kitoje nei vairavimo egzamino išlaikymo valstybėje narėje apsigyvenančių asmenų judėjimą (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Kapper
,
C-476/01, Rink. p. I-5205
, 71 punktą; minėto sprendimo
Wiedemann ir Funk
49 punktą; minėto sprendimo
Zerche ir kt.
46 punktą ir Sprendimo
Weber
,
C-1/07, Rink. p. I-8571
, 26 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką minėta 1 straipsnio 2 dalis numato abipusį valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų pripažinimą netaikant jokių formalumų. Ši nuostata valstybėms narėms nustato aiškią ir tikslią pareigą, nepaliekančią jokios diskrecijos jai įgyvendinti priimtinų priemonių atžvilgiu (šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo
Awoyemi
41 ir 42 punktus; 2003 m. liepos 10 d. Sprendimo
Komisija
prieš
Nyderlandus
,
C-246/00, Rink. p. I-7485
, 60 ir 61 punktus; minėto sprendimo
Kapper
45 punktą; Nutarties
Halbritter
, C-227/05, 25 punktą; Sprendimo
Kremer
, C-340/05, 27 punktą ir minėtų sprendimų
Wiedemann ir Funk
50 punktą;
Zerche ir kt.
47 punktą ir
Weber
27 punktą).
Patikrinti, ar įvykdyti minimalūs Bendrijos teisės reikalavimai, visų pirma su gyvenamąja vieta ir tinkamumu vairuoti susiję Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalyje numatyti reikalavimai, taigi ir tai, ar pagrįsta išduoti vairuotojo pažymėjimą, turi išduodančioji valstybė narė (žr. minėtų sprendimų
Wiedemann ir Funk
52 punktą bei
Zerche ir kt.
49 punktą).
Todėl vienos valstybės narės valdžios institucijoms išdavus vairuotojo pažymėjimą pagal Direktyvos 91/439 1 straipsnio 1 dalį, kitos valstybės narės neturi teisės patikrinti, ar laikytasi šioje direktyvoje numatytų išdavimo sąlygų. Valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo turėjimas turi būti laikomas įrodymu, kad šio pažymėjimo turėtojas pažymėjimo išdavimo dieną atitiko minėtas sąlygas (minėtų sprendimų
Wiedemann ir Funk
53 punktas ir
Zerche ir kt.
50 punktas).
Nagrinėjamu atveju reikia pastebėti, kad laikotarpiu nuo 1956 m. sausio 1 d. iki Austrijoje išduoti vairuotojo pažymėjimai nurodyti Sprendimo 2000/275 su pakeitimais, padarytais Sprendimu 2002/256, priede pateikiamose atitikmenų lentelėse.
Tačiau tam tikromis aplinkybėmis ir visų pirma dėl su kelių eismo saugumu susijusių priežasčių, kaip matyti iš Direktyvos 91/439 paskutinės konstatuojamosios dalies, šios direktyvos 8 straipsnio 2 ir 4 dalimis valstybėms narėms leidžiama bet kuriam jų teritorijoje nuolat gyvenančiam pažymėjimo turėtojui taikyti savo nacionalines nuostatas dėl vairuotojo pažymėjimo apribojimo, sulaikymo, atėmimo ar panaikinimo.
Direktyvos 91/439 8 straipsnio 2 dalyje numatyta galimybe gali būti naudojamasi dėl suinteresuotojo asmens elgesio po to, kai jis gavo kitos valstybės narės vairuotojo pažymėjimą (šiuo atžvilgiu žr. minėtų sprendimų
Wiedeman ir Funk
59 punktą bei
Zerche ir kt.
56 punktą; minėtų nutarčių
Halbritter
38 punktą bei
Kremer
35 punktą ir 2008 m. liepos 3 d. Nutarties
Möginger
, C-225/07, 36 punktą).
Nors Direktyvos 91/439 8 straipsnio 2 dalis neleidžia nuolatinės gyvenamosios vietos valstybei narei atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo vien tuo pagrindu, kad pirmojoje valstybėje narėje iš šio pažymėjimo turėtojo buvo atimtas ankstesnis vairuotojo pažymėjimas, ši nuostata leidžia šiai valstybei, nepažeidžiant baudžiamųjų ir policijos įstatymų teritoriškumo principo, taikyti šiam turėtojui savo nacionalines nuostatas dėl pažymėjimo apribojimo, sulaikymo, atėmimo ar panaikinimo, jei tai pateisina jo elgesys po šio pažymėjimo išdavimo (žr. minėtų sprendimų
Wiedemann ir Funk
66 punktą ir
Zerche ir kt.
63 punktą).
Direktyvos 91/439 8 straipsnio 4 dalimi valstybei narei leidžiama atsisakyti pripažinti galiojančiu vairuotojo pažymėjimą, kitoje valstybėje narėje išduotą asmeniui, kuriam pirmosios valstybės narės teritorijoje taikoma pažymėjimo apribojimo, sulaikymo, atėmimo ar panaikinimo priemonė.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalies ir 8 straipsnio 2 bei 4 dalių nuostatos valstybei narei nedraudžia atsisakyti asmeniui, kuriam jos teritorijoje pritaikyta pažymėjimo atėmimo priemonė uždraudžiant tam tikrą laikotarpį prašyti naujo, pripažinti kitos valstybės narės per šį draudimo laikotarpį išduotą naują pažymėjimą (minėtų sprendimų
Wiedemann ir Funk
65 punktas;
Zerche ir kt.
62 punktas ir minėtos nutarties
Möginger
38 punktas).
Tačiau Direktyvos 91/439 8 straipsnio 4 dalyje numatytas leidimas yra nuo bendrojo abipusio vairuotojo pažymėjimų pripažinimo principo nukrypstanti nuostata, kuri dėl to turi būti aiškinama siaurai (žr. minėtų sprendimų
Wiedemann ir Funk
60 punktą,
Zerche ir kt.
57 punktą ir
Weber
29 punktą).
Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybė narė negali remtis šia 8 straipsnio 4 dalimi, neterminuotai atsisakydama pripažinti asmeniui, kuriam jos teritorijoje pritaikyta jos išduoto pažymėjimo atėmimo arba panaikinimo priemonė, pripažinti bet kokį pažymėjimą, kurį vėliau, t. y. pasibaigus draudimo laikotarpiui, šiam asmeniui gali išduoti kita valstybė narė (šiuo atžvilgiu žr. minėtų sprendimų
Kapper
76 punktą;
Wiedemann ir Funk
63 punktą;
Zerche ir kt.
60 punktą bei minėtų nutarčių
Halbritter
28 punktą ir
Kremer
29 punktą).
Taigi, kai vienoje valstybėje narėje asmeniui pritaikoma jo vairuotojo pažymėjimo atėmimo priemonė, minėta 8 straipsnio 4 dalis iš principo neleidžia šiai valstybei narei atsisakyti pripažinti galiojančiu vėliau kitos valstybės narės tam pačiam asmeniui ne draudimo prašyti naujo vairuotojo pažymėjimo laikotarpiu išduotą vairuotojo pažymėjimą (šiuo atžvilgiu žr. minėtų sprendimų
Kapper
76 punktą;
Wiedemann ir Funk
64 punktą ir
Zerche ir kt.
60 punktą bei minėtų nutarčių
Halbritter
27 punktą;
Kremer
29 punktą ir
Möginger
44 punktą).
Pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, kaip ir bylose, kuriose priimti ankstesniame punkte nurodyti sprendimai ir nutartys, vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas ir naudotas ne draudimo prašyti naujo vairuotojo pažymėjimo laikotarpiu.
Tačiau lieka patikrinti, ar tai, kad vairuotojo pažymėjimą viena valstybė narė išdavė anksčiau nei kita valstybė narė, taigi ir anksčiau nei pastaroji pritaikė jo atėmimo priemonę, turi įtakos pastarosios valstybės pareigai pripažinti pirmosios valstybės išduotą vairuotojo pažymėjimą.
Nors vairuotojo pažymėjimas, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas austriškasis pažymėjimas, išduotas ir jo turėtojas juo naudojosi ne draudimo prašyti naujo vairuotojo pažymėjimo laikotarpiu, jis, skirtingai nuo minėtuose sprendimuose ir nutartyse nagrinėtųjų, įgytas prieš, o ne po vokiškojo vairuotojo pažymėjimo išdavimo, taigi ir prieš jo atėmimą.
Kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 40 punkte, Direktyva 91/439 siekiama užtikrinti pusiausvyrą tarp abipusio pripažinimo principo, kuriuo siekiama šio sprendimo 74 punkte priminto šios direktyvos tikslo palengvinti asmenų judėjimą, ir šios direktyvos tikslo pagerinti kelių eismo saugumą, be kita ko, šios direktyvos 8 straipsnio 2 ir 4 dalimis leidžiant valstybėms narėms tam tikromis aplinkybėmis taikyti savo nacionalines nuostatas dėl vairuotojo pažymėjimų atėmimo, sulaikymo ir panaikinimo.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybė narė negali atsisakyti savo teritorijoje pripažinti teisę, kurią suteikia kitoje valstybėje narėje išduotas vairuotojo pažymėjimas, todėl šio pažymėjimo galiojimui bei jo turėtojui netaikomos šios pirmosios valstybės narės sąlygos naujam vairuotojo pažymėjimui išduoti, taikomos atėmus joje prieš tai įgytą pažymėjimą, įskaitant tinkamumo vairuoti patikrinimą, patvirtinantį atėmimą pagrindusių priežasčių išnykimą (žr. minėtų nutarčių
Halbritter
32 punktą ir
Kremer
38 punktą bei minėtų sprendimų
Wiedemann ir Funk
64 punktą
ir Zerche ir kt.
61 punktą).
Šiose bylose netinkamumas vairuoti, dėl kurio buvo atimtas vairuotojo pažymėjimas vienoje valstybėje narėje, buvo paneigtas kitos valstybės narės atliktu tinkamumo patikrinimu prieš išduodant naują vairuotojo pažymėjimą.
Tokiu atveju išduodančioji valstybė narė, kaip priminta šio sprendimo 76 punkte, privalo, be kita ko, patikrinti, ar kandidatas į vairuotojus tenkina minimalius fizinio ir psichinio tinkamumo vairuoti standartus.
Tokiomis kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo atėmimas kelia abejonių dėl jo turėtojo tinkamumo vairuoti, o netiesiogiai – ir dėl jam anksčiau kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo.
Tačiau, kaip pažymėjo Vokietijos ir Italijos vyriausybės, skirtingai nuo minėtose
Halbritter
ir
Kremer
nutartyse nagrinėtų situacijų, atėmus vokiškąjį vairuotojo pažymėjimą, nebuvo atliktas kitos valstybės narės taikomas šio turėtojo tinkamumo vairuoti patikrinimas. Todėl neįrodyta, kad šis turėtojas atitinka Direktyva 91/439 nustatytus reikalavimus ir būtų tinkamas vairuoti bei dalyvauti kelių eisme.
Jei nacionalinę atėmimo priemonę būtų galima apeiti pasinaudojus galimybe remtis anksčiau nei atimtasis vairuotojo pažymėjimas išduotu vairuotojo pažymėjimu nenustačius, kad šį senąjį pažymėjimą pateikiantis asmuo jo pateikimo momentu yra tinkamas vairuoti ir atitinka Direktyvos 91/439 reikalavimus, kiltų pavojus kelių eismo saugumui.
Be to, būtų paradoksalu reikalauti iš vienos valstybės narės pripažinti teisę vairuoti pagal kitos valstybės narės vairuotojo pažymėjimą, išduotą anksčiau nei pirmosios valstybės narės išduotas antrasis pažymėjimas, jei pastarasis pažymėjimas buvo atimtas dėl jo turėtojo netinkamumo vairuoti. Jei valstybės narės pilietis turi tik vieną kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą, pirmoji valstybė narė pagal Direktyvos 91/439 8 straipsnio 2 dalį gali jam pritaikyti savo nuostatas dėl pažymėjimo atėmimo, grįsdama tai, pavyzdžiui, netinkamumu vairuoti.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Direktyvos 91/439 1 straipsnis ir 8 straipsnio 2 bei 4 dalys nedraudžia valstybei narei atsisakyti pripažinti teisę vairuoti, kurią suteikia vairuotojo pažymėjimas, kitos valstybės narės išduotas iki jos įstojimo į Europos Sąjungą, jei jis išduotas anksčiau nei pirmosios valstybės narės išduotas ir joje dėl turėtojo netinkamumo vairuoti atimtas pažymėjimas. Tai, kad šis atsisakymas įvyko praėjus kartu su atėmimu pritaikytam draudimo prašyti naujo vairuotojo pažymėjimo laikotarpiui, šiuo atžvilgiu nėra svarbu.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos 91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų su pakeitimais, padarytais Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1882/2003, 7 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama kaip nedraudžianti valstybės narės piliečiui tuo pačiu metu turėti du galiojančius vairuotojo pažymėjimus, kurių vienas yra Bendrijos pažymėjimas, o kitas – kitos valstybės narės išduotas vairuotojo pažymėjimas, jei abu jie buvo išduoti prieš šiai valstybei įstojant į Europos Sąjungą.

2.
Direktyvos 91/439 su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 1882/2003, 1 straipsnis ir 8 straipsnio 2 bei 4 dalys nedraudžia valstybei narei atsisakyti pripažinti teisę vairuoti, kurią suteikia vairuotojo pažymėjimas, kitos valstybės narės išduotas iki jos įstojimo į Europos Sąjungą, jei jis išduotas anksčiau nei pirmosios valstybės narės išduotas ir joje dėl turėtojo netinkamumo vairuoti atimtas pažymėjimas. Tai, kad šis atsisakymas įvyko praėjus kartu su atėmimu pritaikytam draudimo prašyti naujo vairuotojo pažymėjimo laikotarpiui, šiuo atžvilgiu nėra svarbu.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba:vokiečių.