CELEX: 61995CJ0142
Appel
Fysiske eller juridiske personer
Retsakt der berører dem umiddelbart og individuelt

Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 4. maj 1995 har Associazione agricoltori della provincia di Rovigo, Associazione polesana coltivatori diretti di Rovigo, Consorzio cooperative pescatori del Polesine og Cirillo Brena (herefter "appellanterne") i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af Rettens kendelse af 21. februar 1995 i sag T-117/94, Associazione agricoltori della provincia di Rovigo m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 455), hvorved Retten afviste en sag, i hvilken der var nedlagt paastand om annullation af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskabers beslutning af 15. oktober 1993 (herefter "den anfaegtede beslutning") om godkendelse af aktioner, der finansieres i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 1973/92 af 21. maj 1992 om oprettelse af et finansielt instrument for miljoeet (LIFE) (EFT L 206, s. 1, herefter "forordningen").
2 Ifoelge forordningens artikel 1 oprettes der et finansielt instrument for miljoeet, hvis formaal er at bidrage til udviklingen og gennemfoerelsen af Faellesskabets politik og retsforskrifter paa miljoeomraadet, i det vaesentlige gennem finansiering af prioriterede miljoeforanstaltninger i Faellesskabet.
3 I henhold til forordningens artikel 9, stk. 1, sender medlemsstaterne Kommissionen forslag til aktioner, der skal finansieres. Ved afslutningen af den i forordningens artikel 13 omhandlede udvalgsprocedure godkender Kommissionen ved en beslutning, en saakaldt rammebeslutning, de aktioner, der skal finansieres i henhold til forordningen. I denne beslutning praeciseres det navnlig, hvorledes bevillingerne fordeles paa medlemsstaterne og paa projekterne. Paa grundlag heraf kan Kommissionen i henhold til forordningens artikel 9, stk. 5, enten traeffe en beslutning om godkendelse af aktionen rettet til medlemsstaterne, eller med de stoettemodtagere, der skal gennemfoere aktionen, indgaa en kontrakt eller en aftale, som fastsaetter parternes rettigheder og pligter.
4 Det fremgaar af den appellerede kendelse, at Den Italienske Republik i 1992 tilsendte Kommissionen to forslag til aktioner i Po-deltaet, for hvilke den ansoegte om finansiering i henhold til forordningen (praemis 3).
5 Den 15. oktober 1993 godkendte Kommissionen ved den anfaegtede beslutning de aktioner, der skulle finansieres i henhold til forordningen. Denne beslutning var en rammebeslutning, der praeciserede fordelingen af bevillinger mellem medlemsstaterne og projekterne. Blandt de saaledes godkendte projekter var Po-delta-programmet, som var et resultat af en forening af to italienske forslag (praemis 6).
6 I mellemtiden havde Kommissionen forhandlet om den naermere gennemfoerelse af Po-delta-programmet med det italienske Miljoeministerium, det italienske Ministerium for Samordning af Landbrugs-, Ernaerings- og Skovbrugspolitik, regionen Veneto, regionen Emilia-Romagna, de beroerte provinser og Lega italiana protezione uccelli (LIPU ° den italienske forening til beskyttelse af fugle) (praemis 7).
7 Appellanterne er to sammenslutninger af henholdsvis landmaend og bedriftsejere i provinsen Rovigo, et konsortium af erhvervsfiskerkooperativer i samme provins samt en grundejer og landbrugsdrivende, som udoever virksomhed i Po-delta-omraadet.
8 Den 23. marts 1994 har appellanterne anlagt sag ved Retten med paastand om annullation af den anfaegtede beslutning, og har til stoette herfor paaberaabt sig tre anbringender. Det foerste var "magtoverskridelse paa grund af fejlagtig hjemmel" og manglende kompetence, det andet var tilsidesaettelse af forordningens artikel 2, stk. 2, tredje afsnit, og det tredje var tilsidesaettelse af forordningens artikel 1, stk. 2, og magtfordrejning.
9 Appellanterne gjorde i det vaesentlige gaeldende, at den italienske regering, da den forelagde Kommissionen det paagaeldende projekt, tilsidesatte italiensk ret og princippet om god forvaltningsskik, og at Kommissionen ved at give oekonomisk stoette til et saadant projekt havde tilsidesat bestemmelserne i forordningen og formaalene med Faellesskabets politik paa miljoeomraadet.
10 Kommissionen fremsatte en formalitetsindsigelse under henvisning til, at den anfaegtede retsakt ikke beroerte appellanterne umiddelbart og individuelt.
11 Appellanterne gjorde i denne forbindelse gaeldende, at de alle havde ret til at deltage i proceduren for udarbejdelse og udformning af Po-delta-programmet. Denne ret fremgik bl.a. af artikel A, stk. 2, i traktaten om Den Europaeiske Union, af forordningens artikel 1 og 2 samt af programmet for Faellesskabets politik og virke inden for miljoe og baeredygtig udvikling, hvis holdning og almindelige strategi var blevet vedtaget ved resolution vedtaget af Raadet og repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Raadet, den 1. februar 1993 (EFT C 138, s. 1 og 5, herefter "det femte miljoeprogram"). Desuden gjorde sammenslutningerne gaeldende, at de havde en selvstaendig og saerskilt interesse i forhold til deres medlemmer, en interesse, som fulgte af den italienske forfatning.
Den appellerede kendelse
12 For det foerste fastslog Retten, at den anfaegtede beslutning er rettet til samtlige de davaerende medlemsstater med undtagelse af Kongeriget Belgien og Storhertugdoemmet Luxembourg (praemis 23).
13 Dernaest bemaerkede Retten, at den anfaegtede beslutning, idet den gav oekonomisk stoette til Po-delta-programmet, fremstod som en foranstaltning af generel raekkevidde, som gjaldt for objektivt bestemte situationer og havde retsvirkninger for persongrupper, som er udpeget generelt og abstrakt (praemis 24).
14 Under henvisning til Domstolens dom af 14. juli 1983 (sag 231/82, Spijker mod Kommissionen, Sml. s. 2559, praemis 9) fastslog Retten i denne forbindelse, at beslutningen alene beroerte de sagsoegende fysiske personer i deres objektive egenskab af landmaend, der driver virksomhed i Po-delta-omraadet, i samme omfang som enhver anden landmand, der aktuelt eller potentielt befinder sig i en tilsvarende situation (praemis 25).
15 Med hensyn til de tre sagsoegende sammenslutninger henviste Retten til Domstolens kendelse af 11. juli 1979 (sag 60/79, Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pays mod Kommissionen, Sml. s. 2429) og Domstolens dom af 10. juli 1986 (sag 282/85, DEFI mod Kommissionen, Sml. s. 2469, praemis 16), hvoraf det fremgaar, at princippet om, at en organisation i sin egenskab af repraesentant for en gruppe erhvervsdrivende skulle vaere individuelt beroert af en retsakt, som paavirker denne gruppes generelle interesse, ikke kan accepteres. Den fandt derfor, at de tre sagsoegende sammenslutninger ikke var beroert af den anfaegtede beslutning, som paavirker den generelle interesse hos den gruppe erhvervsdrivende, som de repraesenterer, paa anden maade end i deres egenskab af repraesentanter for denne gruppe (praemis 27 og 28).
16 I oevrigt fastslog Retten, at ingen af de bestemmelser, som appellanterne havde paaberaabt sig til stoette for, at de som haevdet havde ret til at deltage i proceduren for udarbejdelse og udformning af Po-delta-programmet, skabte nogen forpligtelse for Kommissionen til, foer den ydede oekonomisk stoette i henhold til forordningen, at tage hensyn til den saerlige situation for hver enkelt landmand, som drev virksomhed i de beroerte omraader, eller til situationen for hver af de sammenslutninger, som repraesenterer disse, eller til at hoere dem (praemis 30).
17 Foelgelig afviste Retten sagen.
Appellen
18 Under appellen har appellanterne nedlagt paastand om, at den appellerede kendelse ophaeves, at appellen antages til realitetsbehandling, og at der traeffes bestemmelse om omkostningerne efter gaeldende regler.
19 Appellanterne har i det vaesentlige gjort gaeldende, at Retten har begaaet en retlig fejl ved at fastslaa, at de ikke var individuelt beroert af den anfaegtede beslutning. Naar de har haft ret til at deltage i proceduren for udarbejdelse af Po-delta-programmet, skulle de have vaeret anset for individuelt beroert, og foelgelig have ret til at anlaegge annullationssoegsmaal.
20 Dette anbringende fra appellanterne er baseret paa foelgende raesonnement. Forordningen er udstedt den 21. maj 1992. Den 1. februar 1993 vedtog Raadet og repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer resolutionen om det femte miljoeprogram. Endelig er den anfaegtede beslutning udstedt den 15. oktober 1993 af Kommissionen. Under disse omstaendigheder skulle Po-delta-programmet vaere blevet godkendt under hensyntagen til de i det femte miljoeprogram angivne retningslinjer.
21 Det femte miljoeprogram udgoer imidlertid en radikal vending i Faellesskabets miljoepolitik, idet det indfoerer princippet om ansvarsfordeling paa alle niveauer af samfundet. Dette program, som saaledes er en ivaerksaettelse af subsidiaritetsprincippet, kraever af de aktoerer, der foerst og fremmest er beroert af miljoebeskyttelsesaktioner, at de ivaerksaetter en samordnet aktion og samvirker i en samarbejdets aand. Det er i dette perspektiv, at man skal vurdere situationen for de borgere og sammenslutninger af grupper, der arbejder i Po-delta-omraadet, i forhold til enhver foranstaltning, der planlaegges og ivaerksaettes til bevaring af deltaets naturlige levesteder.
22 Med hensyn til aktioner til opretholdelse eller genskabelse af naturtyper har appellanterne desuden anfoert, at landmaendene i det femte miljoeprogram er anerkendt som hovedsageligt beroerte aktoerer. Foelgelig kraever finansiering af Po-delta-programmet aktiv deltagelse fra landmaendene eller i hvert fald fra de organisationer, der er mest repraesentative for jordbrugerne. Desuden er interesseorganisationernes ret til at deltage i udarbejdelsen af foranstaltninger til beskyttelse af miljoeet anerkendt i de fleste medlemsstater. I det foreliggende tilfaelde har alle hovedsageligt beroerte aktoerer, undtagen landmaendene, deltaget i forberedelsen og ivaerksaettelsen af Po-delta-programmet.
Formaliteten
23 Kommissionen har anfoert, at appellanterne med deres appel soeger at godtgoere, at Kommissionen har tilsidesat en angivelig forpligtelse til at hoere dem, foer den traf den anfaegtede beslutning. Dette anbringende er imidlertid ikke blevet fremfoert for Retten, og beviset herfor er, at ifoelge den appellerede kendelses praemis 31 har "ingen af sagsoegerne til stoette for deres paastande ... paaberaabt sig anbringender vedroerende tilsidesaettelse af den forpligtelse, som Kommissionen skulle have haft til at hoere dem, mens Kommissionen, uden at blive modsagt af nogen af sagsoegerne, har bekraeftet, at disse paa ingen maade er blevet hoert, foer den anfaegtede beslutning blev truffet". Ifoelge Kommissionen foelger det heraf, at appellen ikke kan antages til realitetsbehandling.
24 Hertil bemaerkes, at appellanterne, som anfoert i naervaerende doms praemis 11, i forbindelse med Kommissionens formalitetsindsigelse har fremfoert for Retten, at Kommissionen havde pligt til at hoere dem, foer den traf den anfaegtede beslutning, og at denne forpligtelse er tilstraekkelig til at individualisere dem. Som anfoert i praemis 16 ovenfor har Retten forkastet dette anbringende med den begrundelse, at ingen af de af appellanterne naevnte bestemmelser, herunder det femte miljoeprogram, skabte nogen forpligtelse for Kommissionen til at tage hensyn til den saerlige situation for hver enkelt landmand eller for hver enkelt af de sammenslutninger, som repraesenterer disse, eller til at hoere dem.
25 Det foelger heraf, at anbringendet har vaeret paaberaabt for Retten, og at formalitetsindsigelsen maa forkastes.
Realiteten
26 Det bestemmes i EF-traktatens artikel 173, stk. 4, at "Enhver fysisk eller juridisk person kan paa samme grundlag indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt".
27 I den foreliggende sag har appellanterne gjort gaeldende, at de som sammenslutninger og borgere, som skulle have vaeret hoert, er beroert af beslutningen paa grund af en egenskab, som er saerlig for dem i forhold til enhver anden person og derfor individualiserer dem paa samme maade som en adressat.
28 Det skal for det foerste bemaerkes, at forordningen ikke indeholder nogen bestemmelse, der fastslaar en forpligtelse til at hoere appellanterne, foer den omtvistede beslutning traeffes.
29 For det andet fremgaar det med hensyn til det femte miljoeprogram foerst af resolutionen herom, at Raadet og repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Raadet, mente, at "programmet, der indeholder vide rammer og en strategi rettet mod en baeredygtig udvikling, er et passende udgangspunkt for Faellesskabets og dets medlemsstaters gennemfoerelse af Agenda 21"; sidstnaevnte er den plan, der blev vedtaget paa De Forenede Nationers konference om Miljoe og Udvikling i Rio de Janeiro i 1992.
30 Senere i samme resolution erklaerer Raadet og repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer, at de "(bifaldt) de generelle linjer og strategien i programmet" og "(opfordrede) Kommissionen til at fremsaette egnede forslag til gennemfoerelse af programmet, for saa vidt det (vedroerte) indsatsen paa faellesskabsplan".
31 Endelig skal der henvises til punkt 12 i resuméet af det femte miljoeprogram, som beskriver programmets art i foelgende vendinger:
"For hvert af hovedemnerne er der anfoert langsigtede maal (endemaal) til antydning af, hvilken retning eller hvilke kraefter der vil blive stilet mod eller anvendt for at opnaa baeredygtig udvikling. Der er endvidere anfoert visse foreloebige maal (maal), som skal naas inden aar 2000, og et repraesentativt udvalg af foranstaltninger, som skal traeffes for at naa de fastsatte maal. Disse endemaal og foreloebige maal udgoer ikke retlige forpligtelser, men snarere ydeevneniveauer eller resultater, som der nu skal stiles mod med henblik paa at opnaa en baeredygtig udvikling."
32 Det fremgaar klart af disse omstaendigheder, at det femte miljoeprogram har til formaal at opstille en ramme for definitionen og ivaerksaettelsen af Faellesskabets politik paa miljoeomraadet, men at det ikke indebaerer retsregler af bindende karakter.
33 Det foelger heraf, at vedtagelsen af det femte miljoeprogram ikke har bevirket, at der er blevet paalagt Kommissionen en forpligtelse til ved anvendelsen af forordningen at hoere borgere, som udoever virksomhed i de beroerte omraader, eller sammenslutninger, der repraesenterer disse, foer den yder medlemsstaterne oekonomisk stoette.
34 Foelgelig kunne appellanterne ikke anses for at vaere individuelt beroert af den anfaegtede beslutning.
35 Appellen boer derfor forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
36 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da appellanterne har tabt appelsagen, paalaegges det dem at betale appelsagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanterne betaler sagens omkostninger.