CELEX: 62005CJ0176
Jätteet
Asetus (ETY) N:o 259/93
Jätteiden siirtojen valvonta ja tarkastaminen
Lihaluujauho

Ennakkoratkaisupyyntö koskee Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen
valvonnasta ja tarkastamisesta 1.2.1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 259/93 (EYVL L 30, s. 1), sellaisena kuin se
on muutettuna 28.12.2001 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2557/2001 (EYVL L 349, s. 1; jäljempänä asetus N:o 259/93),
ja muiden kuin ihmisravinnoksi tarkoitettujen eläimistä saatavien sivutuotteiden terveyssäännöistä 3.10.2002 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1774/2002 (EYVL L 273, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 12.5.2003 annetulla
komission asetuksella (EY) N:o 808/2003 (EYVL L 117, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1774/2002), tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajana on KVZ retec GmbH (jäljempänä KVZ) ja vastaajana on Itävallan tasavalta ja
jossa on kyse yhtäältä jätteitä koskevan yhteisön lainsäädännön soveltamisesta lämpövoimalassa polttoaineena käytettäväksi
tarkoitetun lihaluujauhon kuljetukseen ja toisaalta tämän lainsäädännön ja asetuksen N:o 1774/2002 välisestä suhteesta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Direktiivi 75/442/ETY
Jätteistä 15.7.1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY (EYVL L 194, s. 39), sellaisena kuin se on muutettuna 24.5.1996
tehdyllä komission päätöksellä 96/350/EY (EYVL L 135, s. 32; jäljempänä direktiivi 75/442), 1 artiklan a alakohdan ensimmäisessä
alakohdassa määritellään ”jätteellä” tarkoitettavan ”mitä tahansa liitteessä I esitetyissä luokissa mainittua ainetta tai
esinettä, jonka haltija hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään”.
Direktiivin 75/442 kyseisessä 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
– –
e)      ’huolehtimisella’ mitä tahansa liitteessä II A mainittua toimintaa
f)      ’hyödyntämisellä’ mitä tahansa liitteessä II B mainittua toimintaa
– –”
Direktiivin 75/442 liitteessä I mainituissa jätteiden luokissa on luokka Q 16, johon kuuluvat ”kaikki materiaalit, aineet
tai tuotteet, jotka eivät sisälly edellä mainittuihin luokkiin”.
Direktiivin 75/442 liitteessä II B pyritään luettelemaan jätteiden hyödyntämistoimet sellaisina, kuin ne suoritetaan käytännössä.
Muun muassa seuraava toimenpide mainitaan tällaisena hyödyntämistoimena:
”R 1      Käyttö pääasiassa polttoaineena tai muutoin energian tuottamiseksi.”
Direktiivin 75/442 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä ei sovelleta
– –
b)      seuraaviin jätteisiin, milloin ne kuuluvat muun lainsäädännön alaan:
– –
iii)      eläinten raatoihin ja seuraaviin maatalouden jätteisiin: ulosteet ja muut luonnonmukaiset, vaarattomat maanviljelyksessä käytetyt
aineet
– –”

Asetus N:o 259/93
Asetuksen N:o 259/93 1 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.      Tätä asetusta sovelletaan jätteiden siirtoihin Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä.
2.      Tämän asetuksen soveltamisalaan eivät kuulu:
– –
d)      direktiivin 75/442/ETY 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetut jätteet, kun ne kuuluvat muun lainsäädännön soveltamisalaan
– –
3.      a)     Sellaisten jätteiden siirrot, jotka on tarkoitettu ainoastaan hyödynnettäväksi ja jotka sisältyvät liitteeseen II, eivät myöskään
kuulu tämän asetuksen säännösten soveltamisalaan, lukuun ottamatta jäljempänä mainittujen b, c, d ja e alakohdan, 11 artiklan
ja 17 artiklan 1, 2 ja 3 kohdan säännöksiä;
b)     näihin jätteisiin sovelletaan direktiivin 75/442/ETY kaikkia säännöksiä. Nämä jätteet ovat erityisesti:
–        tarkoitettu käsiteltäviksi asianmukaisesti luvan saaneissa laitoksissa direktiivin 75/442/ETY 10 ja 11 artiklan mukaisesti,
–        direktiivin 75/442/ETY 8, 12, 13 ja 14 artiklan kaikkien säännösten soveltamisalaan kuuluvia;
c)     tiettyjä liitteessä II lueteltuja jätteitä voidaan kuitenkin tarkastaa aivan kuin ne kuuluisivat liitteeseen III tai liitteeseen
IV, mikäli niissä on jokin vaarallisista jätteistä 12 päivänä joulukuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/689/ETY liitteessä
III tarkoitetuista vaarallisista ominaisuuksista – –
Tällaiset jätteet ja päätös, jolla määrätään kumpaa menettelyä on noudatettava, määritellään direktiivin 75/442/ETY 18 artiklassa
säädettyä menettelyä noudattaen. Nämä jätteet luetellaan liitteessä II a;
d)     jäsenvaltiot voivat poikkeustapauksissa tarkastaa liitteessä II tarkoitettuja jätteiden siirtoja ympäristö- tai kansanterveydellisistä
syistä aivan kuin ne kuuluisivat liitteeseen III tai liitteeseen IV.
Niiden jäsenvaltioiden, jotka käyttävät tätä mahdollisuutta, on välittömästi ilmoitettava komissiolle kyseessä olevista tapauksista
ja annettava tarvittaessa tiedot muille jäsenvaltioille perustellen päätöksensä. Komissio voi vahvistaa tämän toimenpiteen
direktiivin 75/442/ETY 18 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen, erityisesti lisäämällä tarvittaessa nämä jätteet liitteeseen
II a;
e)     kun liitteessä II lueteltuja jätteitä siirretään tämän asetuksen tai direktiivin 75/442/ETY säännösten vastaisesti, jäsenvaltiot
voivat soveltaa tämän asetuksen 25 ja 26 artiklan asianmukaisia säännöksiä.”
Asetuksen N:o 259/93 2 artiklan a kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan
a)      ’jätteellä’ direktiivin 75/422/ETY 1 artiklan a alakohdassa määriteltyä ainetta tai esinettä”.
Kyseisen asetuksen 11 artiklassa säädetään, että tämän saman asetuksen liitteessä II mainittujen hyödynnettäväksi tarkoitettujen
jätteiden siirtojen mukana on oltava tietyt tiedot.
Asetuksen N:o 259/93 17 artiklan 1–3 kohdassa säädetään säännöistä, joita sovelletaan sen liitteessä II mainittujen jätteiden
siirtoihin maissa, joissa ei sovelleta taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön (OECD) 30.3.1992 tekemää päätöstä
hyödynnettävien jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen valvonnasta.
Asetuksen N:o 259/93 liitteessä II, jonka otsikko on ”Vihreä luettelo”, on seuraava johdanto-osa:
”Jätteitä ei siitä huolimatta, että ne on mainittu tässä luettelossa, saa siirtää vihreinä jätteinä, jos ne ovat siinä määrin
muiden aineiden saastuttamia, että a) jätteisiin liittyvä riski on riittävän suuri niiden sisällyttämiseksi keltaiseen tai
punaiseen luetteloon, tai b) jätteen talteen ottaminen ympäristön kannalta turvallisella tavalla estyy.”
Kyseisessä liitteessä II olevassa luokassa, jonka otsikko on ”GM. Elintarvike- ja rehuteollisuuden jätteet”, on nimike GM
130, johon kuuluvat ”elintarvike- ja rehuteollisuuden jätteet lukuun ottamatta sivutuotteita, jotka ovat ihmisten ja eläinten
ravinnosta laadittujen kansainvälisten ja kansallisten määräysten ja standardien mukaisia”.
Asetuksen N:o 259/93 26 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Sellaiset jätteiden siirrot ovat laittomia, jotka
a)      suoritetaan ilman, että ilmoitusta on toimitettu kaikille asianomaisille toimivaltaisille viranomaisille tämän asetuksen mukaisesti,
tai
b)      suoritetaan ilman asianomaisten toimivaltaisten viranomaisten tämän asetuksen mukaisesti antamaa hyväksyntää.”

Asetus N:o 1774/2002
Asetuksen N:o 1774/2002 1 artiklassa vahvistetaan eläinten terveyttä ja kansanterveyttä koskevat säännöt eläimistä saatavien
sivutuotteiden keräämiselle, kuljetukselle, varastoinnille, esikäsittelemiselle, käsittelylle, käytölle ja hävittämiselle,
jotta estetään näistä tuotteista aiheutuvat riskit eläinten terveydelle tai kansanterveydelle, ja säännöt, joita sovelletaan
eläimistä saatavien sivutuotteiden ja niistä johdettujen, tämän saman asetuksen liitteissä VII ja VIII tarkoitettujen tuotteiden
saattamiselle markkinoille ja tietyissä erityistapauksissa niiden viennille ja kauttakuljetukselle.
Asetuksen N:o 1774/2002 2 artiklan 1 kohdassa määritellään ”eläimistä saatavat sivutuotteet” siten, että niitä ovat eläinten
kokoruhot tai ruhonosat taikka asetuksen 4–6 artiklassa tarkoitetut eläinperäiset tuotteet, joita ei ole tarkoitettu ihmisravinnoksi.
Asetuksen N:o 1774/2002 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Luokkaan 1 kuuluva aines”, säädetään seuraavaa:
”1.      Luokkaan 1 kuuluva aines sisältää seuraavat eläimistä saatavat sivutuotteet tai tällaisia sivutuotteita sisältävän aineksen:
– –
b)      i)     erikseen määritelty riskiaines, – –
– –
2.      Luokkaan 1 kuuluva aines on viipymättä 7 artiklan mukaisesti kerättävä, kuljetettava ja tunnistemerkittävä ja, ellei 23 ja
24 artiklassa toisin säädetä,
a)      hävitettävä suoraan jätteenä polttamalla se 12 artiklan mukaisesti hyväksytyssä polttolaitoksessa;
b)      käsiteltävä – – hyväksytyssä käsittelylaitoksessa – –, jolloin syntyvä aines on – – hävitettävä lopullisesti jätteenä polttamalla
tai rinnakkaispolttamalla 12 artiklan nojalla hyväksytyssä poltto- tai rinnakkaispolttolaitoksessa;
c)      edellä 1 kohdan a alakohdan i ja ii alakohdassa tarkoitettua ainesta lukuun ottamatta käsiteltävä – – hyväksytyssä käsittelylaitoksessa
– –, jolloin syntyvä aines on – – hävitettävä lopullisesti jätteenä hautaamalla – – hyväksytylle kaatopaikalle;
– –
e)      tieteellisen tiedon kehityksen pohjalta hävitettävä muulla tavalla, joka on hyväksytty 33 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua
menettelyä noudattaen asianomaisen tiedekomitean kuulemisen jälkeen. Kyseiset tavat voivat joko täydentää a–d alakohdassa
säädettyjä tapoja tai korvata ne.”
Asetuksen N:o 1774/2002 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Luokkaan 3 kuuluva aines”, säädetään seuraavaa:
”1.      Luokkaan 3 kuuluva aines sisältää seuraavat eläimistä saatavat sivutuotteet tai tällaisia sivutuotteita sisältävän aineksen:
– –
e)      eläimistä saatavat sivutuotteet, jotka on johdettu ihmisravinnoksi tarkoitettujen tuotteiden tuotannosta, mukaan luettuina
luut, joista on poistettu rasva, ja rasvan sulatuksessa syntyvä proteiinijäännös;
– –
2.      Luokkaan 3 kuuluva aines on viipymättä 7 artiklan mukaisesti kerättävä, kuljetettava ja tunnistemerkittävä ja, ellei 23 ja
24 artiklassa toisin säädetä,
a)      hävitettävä suoraan jätteenä polttamalla se 12 artiklan mukaisesti hyväksytyssä polttolaitoksessa;
b)      käsiteltävä – – hyväksytyssä käsittelylaitoksessa – –, jolloin syntyvä aines on – – hävitettävä jätteenä joko polttamalla
tai rinnakkaispolttamalla 12 artiklan mukaisesti hyväksytyssä poltto- tai rinnakkaispolttolaitoksessa tai toimitettava – –
kaatopaikalle;
c)      käsiteltävä 17 artiklan mukaisesti hyväksytyssä käsittelylaitoksessa;
d)      muunnettava 18 artiklan mukaisesti hyväksytyssä teknisessä laitoksessa;
e)      käytettävä raaka-aineena 18 artiklan mukaisesti hyväksytyssä lemmikkieläinten ruokia valmistavassa laitoksessa;
f)      muunnettava 15 artiklan mukaisesti hyväksytyssä biokaasu- tai kompostointilaitoksessa;
– –
i)      hävitettävä muulla tavalla tai käytettävä muuten 33 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen annettujen sääntöjen
mukaisesti asianomaisen tiedekomitean kuulemisen jälkeen. Kyseiset tavat tai keinot voivat joko täydentää a–h alakohdassa
säädettyjä tapoja tai keinoja tai korvata ne.
– –”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Saksalainen insinööri Rainer Krenski, joka käyttää liiketoiminnassaan nimeä PGI Umwelttechnik, kehitteli lihaluujauhosta valmistettavan
polttoaineen, joka on tarkoitettu käytettäväksi lämpöprosessissa (polttaminen) Bulgariassa sijaitsevassa, erityisesti tähän
tarkoitukseen hyväksytyssä lämpövoimalassa.
Noin 1 111 tonnia lihaluujauhoa, joka oli Krenskin omaisuutta, lastattiin 24.4.2003 Straubingin (Saksa) satamassa MS Euroca
-nimiseen rahtialukseen (jäljempänä rahtialus) kuljetettavaksi Saksasta jokea pitkin Bulgariaan lastin vastaanottajalle, joka
oli New-Energy-GmbH-niminen yhtiö. Sen jälkeen kun rahtialus oli kulkenut Itävallan ja Unkarin läpi, se saapui Serbiaan, jossa
kansalliset tulliviranomaiset estivät sitä jatkamasta matkaa, koska lihaluujauhon kuljettaminen Serbian läpi oli lainvastaista,
koska Serbian lainsäädäntö määritteli sen jätteeksi.
Krenski kieltäytyi määrittelemästä vapaaehtoisesti lastiaan jätteeksi, koska siinä tapauksessa lastin tuonti Bulgarian alueelle,
jossa sen määräpaikka sijaitsi, olisi kielletty. Sen selvittämiseksi, oliko kuljetettu lihaluujauho jätettä vai ei, lasti
kuljetettiin takaisin Straubingin satamaan. Tämän paluumatkan aikana Itävallan tulliviranomaiset kuitenkin pysäyttivät rahtialuksen
1.6.2003 Wien/Hainburgin jokisatamaan ja estivät sitä jatkamasta matkaa.
Bundesminister für Land‑ und Forstwirtschaft, Umwelt und Wasserwirtschaft (liittovaltion maa- ja metsätalous‑, ympäristö‑
ja vesihuoltoministeri, jäljempänä ministeri) teki 6.6.2003 päätöksen, jossa jätehuollosta annetun vuoden 2002 lain (Abfallwirtschaftsgesetz
2002) 69 §:n ja asetuksen N:o 259/93 26 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan nojalla Krenskille myönnettiin lupa palauttaa lihaluujauho
Straubingin satamaan tietyin edellytyksin ja velvollisuuksin. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että kyseisessä 6.6.2003
tehdyssä päätöksessä lihaluujauhot määritellään ”eläinkudosjätteeksi”, jonka siirtoon sovelletaan asetuksen N:o 259/93 säännösten
mukaisesti velvollisuutta tehdä ilmoitus.
Kun nämä edellytykset ja velvollisuudet oli täytetty, ministeri ilmoitti 19.9.2003, että mikään ei ollut esteenä lastin palaamiselle
Straubingin satamaan, jonka jälkeen rahtialus lähti Wien/Hainburgin jokisatamasta kohti Saksaa.
Verwaltungsgerichtshof hylkäsi 16.10.2003 antamallaan määräyksellä kanteen, jonka Krenski nosti 6.6.2003 tehdystä päätöksestä
siltä osin kuin siinä määritellään lihaluujauho ”eläinkudosjätteeksi”.
Tämän ratkaisun johdosta KVZ, jolle Krenski oli siirtänyt oikeutensa, nosti ennakkoratkaisupyynnön esittäneessä kansallisessa
tuomioistuimessa Itävallan tasavaltaa vastaan kanteen, jossa se vaati virkavastuuseen perustuvana vahingonkorvauksena 306 984,63
euroa korkoineen lastin satamassa pysäyttämisen vuoksi.
Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Kohdistuuko lihaluujauhon siirtämiseen (kauttakuljetukseen tai palauttamiseen) jätteenä – riippumatta siitä, onko se erikseen
määriteltyä riskiainesta sisältämätöntä materiaalia – – – asetuksen N:o 259/93 mukainen ilmoitusvelvollisuus?
Jos näin on:
2)      Jääkö lihaluujauhon siirtäminen – riippumatta siitä, onko se erikseen määriteltyä riskiainesta sisältämätöntä materiaalia
– – – asetuksen N:o 259/93 soveltamisen ulkopuolelle kyseisen asetuksen 1 artiklan 2 kohdan d alakohdan nojalla?
Jos toiseen kysymykseen vastataan kieltävästi:
3)      Onko sellaisen lihaluujauhon siirtäminen (kauttakuljetus tai palauttaminen),
a)      joka ei sisällä erikseen määriteltyä riskiainesta tai
b)      joka sisältää erikseen määriteltyä riskiainesta (joka on asetuksessa N:o 1774/2002 luokiteltu luokkaan 1 kuuluvaksi ainekseksi)
asetuksen N:o 259/93 26 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan mukaan lainvastaista, jos asianomaisille viranomaisille ei ole
tehty ilmoitusta ja heiltä ei ole saatu lupaa, sillä perusteella, että kyseessä on asetuksessa N:o 259/93 tarkoitettu jäte?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Kansallisen tuomioistuimen esittämät ennakkoratkaisukysymykset, joita on tarkasteltava yhdessä, nostavat esiin kolme keskeistä
kohtaa. Ensimmäiseksi on tarkastettava, onko lihaluujauhon kuljettaminen, siinä tapauksessa, että sen katsotaan kuuluvan eläinten
raatojen käsitteeseen, jätettävä heti asetuksen N:o 259/93 soveltamisalan ulkopuolelle sen 1 artiklan 2 kohdan d alakohdan
mukaisesti. Jos tällaisen poissulkemisen mahdollisuus sivuutetaan, seuraavaksi on tarkasteltava kysymystä, joka koskee tämän
lihaluujauhon luokittelemista ”jätteeksi” direktiivissä 75/442 tarkoitetulla tavalla ja täten asetuksessa N:o 259/93 tarkoitetulla
tavalla. Lopuksi on arvioitava mahdollista velvollisuutta tehdä ilmoitus kyseisen lihaluujauhon siirrosta.
Ennen kuin näitä kolmea kohtaa ryhdytään tarkastelemaan, on esitettävä seuraavat alustavat huomautukset.
Oikeudelliset kysymykset, joita lihaluujauhon kuljettaminen nostaa esille, koskevat sen yhteisön lainsäädännön tulkitsemista,
joka koskee yhtäältä jätteitä ja toisaalta eläinten ja ihmisten terveyden suojaamista. Kansalliselle tuomioistuimelle annettavassa
vastauksessa on otettava huomioon nämä pääasian oikeudenkäynnin kaksi ulottuvuutta.
Lihaluujauho on yksi eläinruhojen hävittämismenetelmän avulla saatavista tuotteista. Itävallan hallituksen kirjallisissa huomautuksissaan
antamien selitysten mukaan lihaluujauho valmistetaan rouhimalla eläinten ruhoja, jotka käsitellään jaksottaisella paineella.
Näin saatu massa jauhetaan uudelleen, siitä puristetaan rasva pois ja proteiinipitoinen aine kuivatetaan, jotta saadaan jauhoa,
joka myös osittain puristetaan ja sitten säkitetään.
Yleinen käytäntö, että eläinperäisiä proteiineja käytettiin eläinten rehussa, keskeytettiin tarttuvia spongiformisia enkefalopatioita
ja eläinperäisten proteiinien käyttöä ruokinnassa koskevista tietyistä suojatoimenpiteistä 4.12.2000 tehdyllä neuvoston päätöksellä
2000/766/EY (EYVL L 306, s. 32). Kuten tämän päätöksen perusteluiden 6 kohdasta käy ilmi, katsottiin, että eläinperäisen proteiinin
käyttö eläinten rehussa oli syytä kieltää väliaikaisesti varmuustoimenpiteenä ja koska kiellolla asianmukaisen valvonnan puuttuessa
saattoi olla ympäristövaikutuksia, oli varmistettava, että eläinperäinen jäte kerätään, kuljetetaan, käsitellään, varastoidaan
ja hävitetään turvallisella tavalla.
Päätöksen 2000/766 2 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on kiellettävä prosessoitujen eläinperäisten proteiinien
syöttäminen tuotantoeläimille, joita pidetään, lihotetaan tai kasvatetaan elintarvikkeiden tuotantoa varten.
Tiettyjen tarttuvien spongiformisten enkefalopatioiden ehkäisyä, valvontaa ja hävittämistä koskevista säännöistä annettiin
22.5.2001 Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 999/2001 (EYVL L 147, s. 1). Tämän asetuksen 7 artiklan 1 kohdassa
kielletään nisäkäsperäisen valkuaisen käyttö märehtijöiden ruokinnassa. Saman artiklan 2 kohdan nojalla tämä kielto laajennetaan
koskemaan eläimiä ja eläinperäisiä tuotteita.
Kolmessa edellisessä kohdassa mainittu lainsäädäntö ja siitä johtuvat rajoitukset, jotka koskevat eläinperäisten proteiinien
käyttöä eläinten rehuissa, auttavat ymmärtämään asiayhteyttä, jossa asetus N:o 1774/2002 annettiin. Tämän asetuksen johdanto-osan
kolmannessa perustelukappaleessa todetaan, että tiettyjen eläinperäisten ainesten mahdollisia käyttötarkoituksia on rajoitettava
ja että on vahvistettava säännöt, jotka koskevat eläimistä saatavien sivutuotteiden käyttöä muuhun tarkoitukseen kuin rehuksi
sekä niiden hävittämistä. Tämän tavoitteen mukaisesti kyseisessä asetuksessa vahvistetaan eläinten terveyttä sekä kansanterveyttä
koskevat säännöt eläimistä saatavien sivutuotteiden keräämiselle, kuljetukselle, varastoinnille, esikäsittelemiselle, käsittelylle,
käytölle ja hävittämiselle.
Yhteisöjen tuomioistuimelle toimittamissaan kirjallisissa huomautuksissa Itävallan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset
väittävät, että lihaluujauhon kaltaiset ainekset voidaan luokitella jätteiksi eläimistä saataville sivutuotteille asetuksen
N:o 1774/2002 säännöksissä asetettujen vaatimusten perusteella. Kansallinen tuomioistuin viittaa ennakkoratkaisupyynnössään
myös tähän asetukseen, mutta se ei kuitenkaan katso, että asetusta sovelletaan pääasian tosiseikkoihin. Sen mukaan tätä asetusta
sovelletaan vain 1.5.2003 alkaen, kun taas lihaluujauhon kuljetus Bulgariaan tapahtui huhtikuussa 2003.
Tältä osin on todettava, että pääasia koskee ministerin 6.6.2003 tekemää päätöstä, jossa, kuten yhteisöjen tuomioistuimelle
toimitetusta asiakirja-aineistosta käy ilmi, lihaluujauho luokiteltiin jätteeksi ja jossa väitettiin, että sen palauttaminen
Saksaan oli lainvastaista, koska toimivaltaisille Itävallan viranomaisille ei ollut tehty ilmoitusta. Esitettyjen kysymysten
sanamuodosta käy ilmi, että kansallisen tuomioistuimen huomio kiinnittyy tähän mahdolliseen ilmoittamista koskevaan velvollisuuteen,
joka johtuu muun muassa lihaluujauhon Straubingin satamaan suuntautuvasta paluumatkasta. Koska kyseinen matka tehtiin, kuten
ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, sen jälkeen kun asetus N:o 1774/2002 tuli voimaan 1.5.2003, on todettava, että tätä asetusta
sovelletaan pääasiaan.

Lihaluujauhon kuljettamisen mahdollinen jättäminen asetuksen N:o 259/93 soveltamisalan ulkopuolelle siinä tapauksessa, että
sen katsotaan kuuluvan eläinten raatojen käsitteeseen
Direktiivin 75/442 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan iii alakohdan mukaan tätä direktiiviä ei sovelleta eläinten raatoihin,
jos ne kuuluvat muun lainsäädännön alaan. Asetuksen N:o 259/93 1 artiklan 2 kohdan d alakohdassa puolestaan jätetään asetuksen
soveltamisalan ulkopuolelle jätteiden siirrot, jotka mainitaan direktiivin 75/442 kyseisessä säännöksessä.
Ennakkoratkaisupyynnön perusteluista käy ilmi, että kansallinen tuomioistuin katsoo, että eläinten raatojen käsite on yleinen
käsite, joka kattaa paitsi hävitettäviksi tarkoitetut raadot, myös tästä hävittämisestä saatavat tuotteet, lihaluujauho mukaan
lukien.
Komissio katsoo päinvastoin, että kyseinen käsite kattaa vain maataloustuotannon yhteydessä kuolleiden eläinten kokonaiset
ruhot. Komission mukaan lihaluujauho on kuitenkin jätettä, joka ei ole seurausta maataloustuotannosta sellaisenaan, vaan teurastuksesta
ja eläinruhojen hävittämisestä.
Itävallan, Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset puolestaan katsovat, että eläinten raatojen jättäminen asetuksen
N:o 259/93 soveltamisalan ulkopuolelle ei koske lihaluujauhoa ja että lihaluujauhon siirtoja ei näin ollen myöskään jätetä
asetuksen N:o 259/93 soveltamisalan ulkopuolelle. Tällaisten raatojen jalostuksesta ja käsittelystä saatavien sivutuotteiden,
jotka ovat ominaisuuksiltaan jauhoja, ei voida katsoa kuuluvan eläinten raatojen käsitteeseen.
Tältä osin on todettava, että eläinten raatojen ja tiettyjen muiden jätteiden jättämistä direktiivin 75/442 soveltamisalan
ulkopuolelle selvennetään tämän direktiivin johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa ja se johtuu yhteisön lainsäätäjän
tahdosta jättää direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle ainekset, joihin sovelletaan erityistä yhteisön lainsäädäntöä.
On selvää, että eläinten raatoihin sovelletaan erityistä yhteisön lainsäädäntöä, siis asetusta N:o 1774/2002. Erityisesti
tämän asetuksen 2 artiklan 1 kohdan a alakohdasta seuraa, että eläimistä saatavien sivutuotteiden käsite kattaa ”eläinten
kokoruhot tai ruhonosat”. Tätä toteamusta ei kuitenkaan pidä tulkita siten, että se merkitsee, että kaikki, mihin tätä asetusta
sovelletaan, on automaattisesti jätettävä direktiivin 75/442 aineellisen soveltamisalan ulkopuolelle. Näin ollen siitä seikasta,
että lihaluujauhon kaltaiset sivutuotteet kuuluvat myös asetuksen N:o 1774/2002 soveltamisalaan, ei seuraa, että eläinten
raatoja koskevaa poissulkemista, josta mainitussa direktiivissä ja asetuksessa N:o 259/93 säädetään, on sovellettava myös
näihin sivutuotteisiin.
On todettava, että yhteisön lainsäätäjä on päättänyt ilmaista tämän poissulkemisen täsmällisin sanamuodoin. Eläinten raatojen
käsitteellä viitataan sen sanatarkan luonnollisen merkityksen vuoksi kuolleisiin eläimiin, siis jalostamattomaan perusainekseen.
Se seikka, ovatko nämä raadot kokonaisia vai osina, ei mitenkään muuta sitä seikkaa, että niihin ei ole kohdistettu mitään
sellaisia jalostustoimenpiteitä, joilla voidaan muuttaa niiden ominaisuuksia. Pääasiassa kyseessä olevassa asiassa on sen
sijaan kyse lihaluujauhosta, toisin sanoen aineksesta, joka on luonteeltaan täysin erilainen kuin aines, josta se on valmistettu,
koska siihen on kohdistettu tämän tuomion 30 kohdassa kuvaillun kaltaisia erityisiä käsittelytoimenpiteitä.
Näiden kahden aineksen välinen perustavanlaatuinen ero kuvastuu eläimistä saatavien sivutuotteiden määritelmän osalta siitä
seikasta, että asetuksen N:o 1774/2002 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tehdään selkeä erottelu ”eläinten kokoruhojen tai
ruhonosien” ja ”eläimistä saatavien sivutuotteiden” välillä.
Lisäksi asiayhteys, johon eläinten raatojen käsite kuuluu, puhuu tämän käsitteen suppean tulkinnan puolesta. Eläinten raatojen
lisäksi direktiivin 75/442 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan iii alakohdassa suljetaan pois sen soveltamisalasta tietyt erityisesti
nimetyt maatalouden jätteet. Näiden kahden käsitteen, siis eläinten raatojen ja tiettyjen maatalouden jätteiden, sisällyttäminen
samaan säännökseen on osoitus niiden välisestä yhteydestä niiden alkuperän osalta. Samalla tavoin eläinten raatojen käsite
voisi kattaa eläinten raadot, jotka kuuluvat maataloustuotantoon eivätkä teurastamisen tai eläinruhojen hävittämisen erityiseen
menetelmään, josta lihaluujauho on peräisin.
”Eläinten raatojen” käsitteen suppea tulkinta on lisäksi yhdenmukainen yhteisöjen tuomioistuimen sen oikeuskäytännön kanssa,
jonka mukaan ”jätteen” käsitettä ei voida tulkita suppeasti (ks. yhdistetyt asiat C‑418/97 ja C‑419/97, ARCO Chemie Nederland
ym., tuomio 15.6.2000, Kok. 2000, s. I‑4475, 37–40 kohta ja asia C‑9/00, Palin Granit ja Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän
hallitus, tuomio 18.4.2002, Kok. 2002, s. I‑3533; jäljempänä asiassa Palin Granit annettu tuomio, 23 kohta), mikä edellyttää
”jätteen” käsitettä koskevien poikkeusten suppeaa tulkintaa.
On kuitenkin todettava, että tätä alaa koskevaan lainsäädäntöön tehtiin huomattava muutos, kun jätteiden siirrosta 14.6.2006
annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1013/2006 (EUVL L 190, s. 1) tuli voimaan. Tämän asetuksen johdanto-osan
11 perustelukappaleessa täsmennetään, että on tarpeen estää päällekkäisyys asetuksen N:o 1774/2002 kanssa, koska se jo sisältää
säännöksiä eläimistä saatavien sivutuotteiden lähetyksistä, ohjaamisesta ja siirroista (keräämisestä, kuljettamisesta, esikäsittelystä,
käsittelystä, käytöstä, hyödyntämisestä tai hävittämisestä, kirjanpidosta, lähetysten mukaan liitettävistä asiakirjoista ja
jäljitettävyydestä) yhteisössä, yhteisöön ja yhteisöstä.
Asetuksen N:o 1013/2006 1 artiklan 3 kohdan d alakohdassa poissuljetaan tämän asetuksen soveltamisalasta siirrot, joiden osalta
noudatetaan asetuksen N:o 1774/2002 hyväksyntävaatimuksia. Koska kyseistä asetusta kuitenkin sovelletaan vasta 12.7.2007 alkaen,
sitä ei voida ottaa huomioon pääasian yhteydessä.
Koska lihaluujauho ei kuulu direktiivin 75/442 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan iii alakohdan mukaiseen ”eläinten raatojen”
käsitteeseen ja koska sen siirtoja ei näin ollen ole sellaisenaan suljettu pois asetuksen N:o 259/93 soveltamisalasta, on
tarkasteltava sitä, voidaanko tämä lihaluujauho mahdollisesti määritellä direktiivissä 75/442 ja näin ollen asetuksessa N:o 259/93
tarkoitetuksi ”jätteeksi”.

Lihaluujauhon määritteleminen jätteeksi
Asetuksen N:o 259/93 2 artiklan a kohdassa viitataan ”jätteen” määrittelemistä varten direktiivin 75/442 1 artiklan a kohtaan.
Tämän viimeksi mainitun säännöksen ensimmäisen alakohdan sanamuodon mukaan ”jätteenä” pidetään ”mitä tahansa liitteessä I
esitetyissä luokissa mainittua ainetta tai esinettä, jonka haltija hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään”.
On selvää, että lihaluujauho mainitaan tässä liitteessä, erityisesti sen luokassa Q 16.
Direktiivissä 75/442 tarkoitetun ”jätteen” käsitteen soveltamisala riippuu tämän saman direktiivin 1 artiklan a alakohdan
ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun ilmaisun ”hävittää” merkityksestä (ks. asia C-129/96, Inter-Environnement Wallonie,
tuomio 18.12.1997, Kok. 1997, s. I-7411, 26 kohta).
Aineen käsittelytapa tai käyttötapa eivät ole ratkaisevia arvioitaessa, onko se jätettä. Sillä, mitä esineelle tai aineelle
tulevaisuudessa tapahtuu, ei nimittäin ole merkitystä sen kannalta, onko se jätettä, koska esine tai aine määritellään jätteeksi
direktiivin 1 artiklan a alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti sen mukaan, onko kyseessä esine tai aine, jonka sen haltija
hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään (em. yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 64 kohta).
Kuten tämän tuomion 35 kohdassa todetaan, yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyissä huomautuksissa annetaan ymmärtää, että lihaluujauhon
kaltainen aines voidaan luokitella jätteeksi eläimistä saataville sivutuotteille asetuksen N:o 1774/2002 säännöksissä asetettujen
vaatimusten perusteella. On siis tarkasteltava sitä, ovatko mainitut säännökset asian kannalta merkityksellisiä, ja arvioitava
muun muassa, voisiko lihaluujauhon hävittämistä koskeva velvollisuus perustua niihin. On tärkeää ottaa huomioon se seikka,
että kansallinen tuomioistuin on jättänyt avoimeksi kysymyksen, sisältääkö lihaluujauho erikseen määriteltyä riskiainesta
vai ei, mikä käy ilmi yhteisöjen tuomioistuimelle esitettyjen kysymysten sanamuodosta.
Siinä tapauksessa, että mainittu lihaluujauho sisältää erikseen määriteltyä riskiainesta, se on luokiteltava asetuksen N:o 1774/2002
4 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdan mukaiseksi ”luokkaan 1 kuuluvaksi ainekseksi”. Tämän asetuksen mukaisesti luokkaan
1 kuuluvat aineet kattavat erikseen määritellyt riskiainekset tai kaikki tällaisia aineksia sisältävät ainekset.
Kyseisen 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti luokkaan 1 kuuluvat ainekset on joko hävitettävä suoraan jätteenä polttamalla ne hyväksytyssä
polttolaitoksessa tai käsiteltävä hyväksytyssä käsittelylaitoksessa, jotta ne hävitetään lopullisesti jätteenä polttamalla
tai rinnakkaispolttamalla tai hautaamalla hyväksytylle kaatopaikalle.
Asetuksen N:o 1774/2002 4 artiklan 2 kohdan säännöksistä, kun niitä luetaan tämän asetuksen 7 perustelukappaleen valossa,
jonka mukaan on tarpeellista välttää taudinleviämisriski, joka liittyy siihen, että eläinten rehuissa käytetään saman lajin
eläinten ruhoista tai ruhonosista saatua valkuaista, johtuu velvollisuus hävittää lihaluujauhon kaltaiset tuotteet, kun ne
sisältävät erikseen määriteltyä riskiainesta.
Näin ollen jos kyseinen lihaluujauho sisältää tällaista ainesta, sitä on pidettävä aineena, joka sen haltijan on ”hävitettävä”
direktiivin 75/442 1 artiklan a kohdan mukaisesti, ja näin ollen myös jätteenä.
Sen sijaan siinä tapauksessa, että lihaluujauho ei sisällä erikseen määriteltyä riskiainesta, se voi kuulua asetuksen N:o 1774/2002
6 artiklassa tarkoitettuihin ”luokkaan 3 kuuluviin aineksiin” ”eläimistä saatavina sivutuotteina, jotka on johdettu ihmisravinnoksi
tarkoitettujen tuotteiden tuotannosta” ja joista on kyse tämän saman asetuksen 6 artiklan 1 kohdan e alakohdassa.
Asetuksen N:o 1774/2002 6 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti tämä sivutuotteiden luokka on hävitettävä ”jätteenä” polttamalla
se hyväksytyssä polttolaitoksessa. Toisin kuin luokkaan 1 kuuluvat ainekset, luokkaan 3 kuuluvia aineksia ei ole tarkoitettu
yksinomaan hävitettäviksi. Kyseisen 2 kohdan c–f alakohdassa muun muassa säädetään, että nämä ainekset voidaan joko jalostaa
tuotteiksi, joilla on taloudellista arvoa, tai käyttää raaka-aineena lemmikkieläinten ruokia valmistavassa laitoksessa. Koska
tällaisten sivutuotteiden hävittäminen jätteinä on vapaaehtoista, asetuksesta N:o 1774/2002 ei voida päätellä, että lihaluujauhon
kaltaisia aineksia koskee ehdoton velvollisuus hävittää ne siltä osin kuin ne eivät sisällä erikseen määriteltyä riskiainesta.
Näin ollen on tarkasteltava, voidaanko lihaluujauhon kaltaiset sivutuotteet, jotka eivät sisällä erikseen määriteltyä riskiainesta,
määritellä jätteeksi sen vuoksi, että niiden haltija hävittää tai aikoo hävittää ne. Muuten niitä ei voitaisi, kuten KVZ väittää,
määritellä jätteeksi, vaan raaka-aineeksi, joka ei kuulu direktiivin 75/442 soveltamisalaan. Tällaisen määrittelyn tarkastelemisen
kannalta merkityksellinen päivämäärä on 6.6.2003, jolloin tehtiin ministerin päätös, jossa lihaluujauho määriteltiin jätteeksi.
Tältä osin on muistutettava, että direktiivin 75/442 mukaista ”jätteen” käsitettä ei pidä tulkita suppeasti (ks. em. yhdistetyt
asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 37–40 kohta ja em. asia Palin Granit, tuomion 23 kohta). Tätä käsitettä ei myöskään
pidä tulkita siten, että sen ulkopuolelle jäävät aineet ja esineet, joita voidaan hyödyntää taloudellisesti. Direktiivillä
75/442 käyttöön otetulla valvonta- ja hallinnointijärjestelmällä on nimittäin tarkoitus kattaa kaikki esineet ja aineet, jotka
niiden haltija hävittää, vaikka niillä on kaupallista arvoa ja ne kerätään kaupallisesti kierrätystä, talteen ottamista tai
uudelleenkäyttöä varten (em. asia Palin Granit, tuomion 29 kohta).
Esine, materiaali tai raaka-aine ei välttämättä ole jäännöstuote vaan sivutuote, jota yritys ei halua direktiivin 75/442 1
artiklan a alakohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”hävittää” ja jonka se aikoo käyttää tai hyödyntää kaupallisesti
yritykselle kannattavalla tavalla. Sen kriteerin lisäksi, onko tiettyä ainetta pidettävä luonteeltaan jäännöstuotteena, merkityksellinen
kriteeri on se, kuinka todennäköisesti tämä aine käytetään uudelleen ilman edeltäviä muuntamistoimia, kun arvioidaan sitä,
onko tämä aine direktiivissä 75/442 tarkoitettu ”jäte”. Jos pelkän uudelleenkäyttömahdollisuuden lisäksi haltijalle on siitä
taloudellista etua, uudelleenkäyttö tulee erittäin todennäköiseksi. Tällaisessa tapauksessa kyseessä olevaa ainetta ei voida
enää pitää rasitteena, jonka haltija pyrkii hävittämään, vaan oikeana tuotteena (em. asia Palin Granit, tuomion 37 kohta).
Se, onko todellisuudessa kyse direktiivissä 75/442 tarkoitetusta ”jätteestä”, on kuitenkin selvitettävä kaikkien asiaan vaikuttavien
seikkojen perusteella siten, että tämän direktiivin tavoite otetaan huomioon ja varotaan vaarantamasta sen tehoa (ks. tältä
osin em. yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 88 kohta).
Kansalliselle tuomioistuimelle kuuluu sen tarkastaminen edellisissä kolmessa kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti,
oliko lihaluujauhon haltijalla 6.6.2003 aikomus hävittää se.
Lihaluujauho on määriteltävä jätteeksi siinä tapauksessa, että kyseinen tuomioistuin toteaa, että pääasiassa kyseessä olevalla
lihaluujauhon haltijalla oli todellakin aikomus hävittää se, vaikka se ei sisältänyt määriteltyä riskiainesta.

Velvollisuus tehdä ilmoitus lihaluujauhon siirrosta
On vielä tarkasteltava, sovelletaanko lihaluujauhon kuljettamiseen, siinä tapauksessa että se määritellään direktiivin 75/442
mukaiseksi ”jätteeksi”, koska siihen liittyy velvollisuus tai aikomus hävittää se, asetuksen N:o 259/93 mukaista velvollisuutta
tehdä ilmoitus.
Ranskan hallitus katsoo kirjallisissa huomautuksissaan, että koska lihaluujauho on lihasta aiheutuvaa maatalous- ja elintarviketeollisuuden
jätettä, se kuuluu vihreän luettelon soveltamisalaan. Näin ollen sen kuljetuksiin ei olisi pitänyt soveltaa velvollisuutta
tehdä ilmoitus.
Tältä osin on todettava, että kyseisen vihreän luettelon luokassa, jonka otsikko on ”GM. Elintarvike- ja rehuteollisuuden
jätteet”, on nimike GM 130, johon kuuluvat ”elintarvike- ja rehuteollisuuden jätteet lukuun ottamatta sivutuotteita, jotka
ovat ihmisten ja eläinten ravinnosta laadittujen kansainvälisten ja kansallisten määräysten ja standardien mukaisia”. Kuten
julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 114 kohdassa, kuvaus ”elintarvike- ja rehuteollisuuden jätteet” on riittävän laaja-alainen,
jotta sen voidaan katsoa sisältävän myös lihaluujauhon. Asetuksen N:o 259/93 1 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti sellaisten
jätteiden siirrot, jotka on tarkoitettu ainoastaan hyödynnettäväksi ja jotka sisältyvät asetuksen liitteeseen II, eivät kuulu
tämän asetuksen säännösten soveltamisalaan, kyseisen 3 kohdan b–e alakohdassa sekä tämän saman asetuksen 11 artiklan ja 17
artiklan 1, 2 ja 3 kohdassa mainittuja siirtoja lukuun ottamatta. Lihaluujauhon siirroille ei siis voida asettaa velvollisuutta
tehdä ilmoitus, koska lihaluujauho oli Saksaan palatessaan yhä tarkoitettu hyödynnettäväksi ja kuului täten asetuksen N:o 259/93
liitteen II soveltamisalaan.
On kuitenkin todettava, että kyseisen liitteen II johdanto-osassa todetaan, että jätteitä ei saa siirtää vihreinä jätteinä,
jos ne ovat siinä määrin muiden aineiden saastuttamia, että yhtäältä jätteisiin liittyvä riski on riittävän suuri niiden sisällyttämiseksi
keltaiseen tai punaiseen luetteloon, tai toisaalta jätteen talteen ottaminen ympäristön kannalta turvallisella tavalla estyy.
Näin ollen on tarkastettava, onko se, että lihaluujauho mahdollisesti sisältää erikseen määriteltyjä riskiaineksia, esteenä
sille, että tämän lihaluujauhon voidaan katsoa kuuluvan vihreään luetteloon.
Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 122 kohdassa, asetuksen N:o 259/93 14 perustelukappaleesta johtuu, että jätteiden
luokitteleminen vihreään luetteloon kuuluviksi perustuu siihen, että niiden ei tavallisesti pitäisi merkitä vaaraa ympäristölle,
jos ne hyödynnetään sääntöjen mukaisesti vastaanottajamaassa. Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 123 kohdassa,
vaikka on epätodennäköistä, että siinä yhteydessä, kun lihaluujauhoa hyödynnetään polttoaineena, erikseen määritellyn riskiaineksen
aiheuttama pilaantuminen johtaa suhteessa pilaantumattomaan lihaluujauhoon selvästi lisääntyneeseen ympäristöön kohdistuvaan
riskiin, kansallisen tuomioistuimen on tarvittaessa määriteltävä, johtaako tällainen pilaantuminen pääasiassa kuvatuissa olosuhteissa
siihen, että kyseessä oleva lihaluujauho jää kyseisen vihreän luettelon ulkopuolelle.
Lihaluujauhon siirtoihin sovelletaan asetuksessa N:o 259/93 asetettua velvollisuutta tehdä ilmoitus vain silloin, kun lihaluujauho
ei kuulu vihreään luetteloon tai kun sitä ei ole tarkoitettu vain hyödynnettäväksi.
On aiheellista lisätä, että asetuksen N:o 259/93 1 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti lihaluujauhon, joka on määritelty
jätteeksi, joka on tarkoitettu ainoastaan hyödynnettäväksi ja joka mainitaan vihreässä luettelossa, on joka tapauksessa noudatettava
kyseisen 3 kohdan b–e alakohdan ja tämän saman asetuksen 11 artiklan ja 17 artiklan 1–3 kohdan säännöksiä.
Lopuksi on todettava, että asetuksen N:o 259/93 soveltaminen ei merkitse, että asetuksen N:o 1774/2002 säännökset jäävät täysin
merkityksettömiksi. On todettava, että ympäristöön liittyvien riskien lisäksi lihaluujauhoon liittyy taudinleviämisriskejä.
Taudinaiheuttajien leviämisriskin välttämiseksi asetuksen N:o 1774/2002 säännöksissä asetetaan useita vaatimuksia, joilla
pyritään takaamaan, kuten komissio toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, että eläimistä saatavia sivutuotteita ei käytetä
tai kuljeteta laittomiin tarkoituksiin. Kyseisten asetusten tehokkaan vaikutuksen suojaamiseksi näitä säännöksiä on siis sovellettava
rinnakkain siten, että niiden kummankin säädökset täydentävät toisiaan.
Näiden asetusten rinnakkain soveltaminen on asetuksen N:o 1774/2002 johdanto-osan neljännen perustelukappaleen mukaan välttämätöntä,
sillä siinä täsmennetään muun muassa, että tämän asetuksen ei pitäisi vaikuttaa haitallisesti voimassa olevan ympäristölainsäädännön
soveltamiseen.
Lisäksi, kuten Itävallan hallitus toteaa yhteisöjen tuomioistuimelle esittämissään huomautuksissa, asetuksen N:o 1774/2002
liitteen VII, jonka otsikko on ”Käsitellyn eläinvalkuaisen ja muiden käsiteltyjen tuotteiden, joita voidaan käyttää rehuaineena,
käsittelyä ja markkinoille saattamista koskevat erityiset hygieniavaatimukset”, II luvussa, jonka otsikko on ”Käsiteltyä eläinvalkuaista
koskevat erityiset vaatimukset”, viitataan nisäkkäistä saatavasta käsitellystä eläinvalkuaisesta huolehtimiseen jätteenä ”[asian
kannalta merkityksellisen] yhteisön lainsäädännön mukaisesti”; asetus N:o 259/93 kuuluu kiistatta tähän yhteisön lainsäädäntöön
(kyseisessä liitteessä olevan II luvun A kohdan 1 alakohta).
Näin ollen asetuksen N:o 259/93 ja asetuksen N:o 1774/2002 rinnakkaisen soveltamisen yhteydessä on korostettava, että vaikka
asetuksen N:o 259/93 1 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti tämän asetuksen nojalla ei edellytetä ilmoitusta lihaluujauhon
kaltaisen jätteen siirrosta siltä osin kuin lihaluujauho on tarkoitettu ainoastaan hyödynnettäväksi ja mainitaan vihreässä
luettelossa, kansallisen tuomioistuimen on valvottava sitä, että asetuksen N:o 1774/2002 säännöksiä noudatetaan. Tältä osin
tämän asetuksen 7 artiklalla, jossa säädellään eläimistä saatavien sivutuotteiden keräämistä, kuljetusta ja varastointia,
8 artiklalla, joka koskee eläimistä saatavien sivutuotteiden ja käsiteltyjen tuotteiden lähettämistä muihin jäsenvaltioihin,
ja 9 artiklalla, joka koskee eläimistä saatavien sivutuotteiden lähetysten kirjanpitoa, voi olla merkitystä. On otettava huomioon
myös asetuksen N:o 1774/2002 liitteessä II vahvistetut hygieniaa koskevat vaatimukset, joita sovelletaan eläimistä saatavien
tuotteiden ja käsiteltyjen tuotteiden keräämiseen ja kuljetukseen.
Kaiken edellä todetun valossa esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että asetuksen N:o 259/93 1 artiklan 3 kohdan a alakohdan
mukaisesti sellaisen lihaluujauhon siirto, joka luokitellaan jätteeksi, koska siihen liittyy velvollisuus tai aikomus hävittää
se, joka on tarkoitettu ainoastaan hyödynnettäväksi ja joka mainitaan tämän asetuksen liitteessä II, ei kuulu tämän asetuksen
säännösten soveltamisalaan kyseisen 3 kohdan b–e alakohdan ja tämän saman asetuksen 11 artiklan ja 17 artiklan 1–3 kohdan
säännöksiä lukuun ottamatta. Kansalliselle tuomioistuimelle kuuluu kuitenkin sen valvominen, että kuljettaminen tapahtuu asetuksen
N:o 1774/2002 säännöksistä johtuvien vaatimusten mukaisesti, joista merkityksellisiä voivat olla tämän viimeksi mainitun asetuksen
7, 8 ja 9 artiklan ja liitteen II säännökset.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta
1.2.1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 259/93, sellaisena kuin se on muutettuna 28.12.2001 annetulla komission asetuksella
(EY) N:o 2557/2001, 1 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti sellaisen lihaluujauhon siirto, joka luokitellaan jätteeksi,
koska siihen liittyy velvollisuus tai aikomus hävittää se, joka on tarkoitettu ainoastaan hyödynnettäväksi ja joka mainitaan
tämän asetuksen liitteessä II, ei kuulu sen säännösten soveltamisalaan kyseisen 3 kohdan b–e alakohdan sekä tämän saman asetuksen
11 artiklan ja 17 artiklan 1–3 kohdan säännöksiä lukuun ottamatta. Kansalliselle tuomioistuimelle kuuluu kuitenkin sen valvominen,
että kuljettaminen tapahtuu muiden kuin ihmisravinnoksi tarkoitettujen eläimistä saatavien sivutuotteiden terveyssäännöistä
3.10.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1774/2002, sellaisena kuin se on muutettuna 12.5.2003
annetulla komission asetuksella (EY) N:o 808/2003, säännöksistä johtuvien vaatimusten mukaisesti, joista merkityksellisiä
voivat olla tämän viimeksi mainitun asetuksen 7, 8 ja 9 artiklan ja liitteen II säännökset.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.