CELEX: 61996CJ0164
Forordning (EØF) nr. 797/85
Forskellig behandling af individuelle landbrugere og juridiske personer

Dommens præmisser
1 Ved beslutning af 9. januar 1996, indgaaet til Domstolen den 13. maj 1996, har Consiglio di Stato i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 72/159/EOEF af 17. april 1972 om modernisering af landbrugsbedrifter (EFT 1972 II, s. 312) og af Raadets forordning (EOEF) nr. 797/85 af 12. marts 1985 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet (EFT L 93, s. 1).
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag anlagt af Saiagricola SpA (herefter »Saiagricola«) mod Regione Piemonte angaaende Saiagricola's anmodning om at blive optaget i registret over landbrugere, der har landbrug som hovederhverv.
3 Forordning nr. 797/85 indeholder de grundlaeggende regler vedroerende strukturpolitikken paa landbrugsomraadet.
4 Artikel 2 i forordning nr. 797/85 bestemmer, at medlemsstaterne for at bidrage til en forbedring af landbrugsindkomsterne og af leve-, arbejds- og produktionsvilkaarene paa landbrugsbedrifter skal indfoere en ordning med stoette til investeringer i landbrugsbedrifter, hvor landbrugeren har landbrug som hovederhverv og opfylder visse betingelser.
5 I forordningens artikel 2, stk. 5, som med praktisk taget samme ordvalg gentager bestemmelsen i artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/159, anfoeres det naermere:
»Medlemsstaterne definerer begrebet landbrug som hovederhverv med henblik paa denne forordning.
For fysiske personer skal definitionen mindst omfatte det krav, at den del af indkomsten, der kommer fra landbrugsbedriften, udgoer 50% eller mere af landbrugerens samlede indkomst, og at den arbejdstid, som anvendes til aktiviteter uden for bedriften, udgoer mindre end halvdelen af landbrugerens samlede arbejdstid.
For ikke-fysiske personer definerer medlemsstaterne naevnte begreb under hensyn til de i andet afsnit anfoerte kriterier.«
6 I medfoer af den kodificering, der er foretaget ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2328/91 af 15. juli 1991 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet (EFT L 218, s. 1), er artikel 2, stk. 5, i forordning nr. 797/85 uden aendringer blevet til artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 2328/91.
7 I forbindelse med den konkurrerende lovgivningsmagt, der er tillagt de italienske regioner paa landbrugsomraadet, har de, inden for rammerne af de principper, der er opstillet i de nationale bestemmelser, godkendt detaljerede regler med henblik paa gennemfoerelsen af faellesskabsretten vedroerende reformeringen af landbruget.
8 Artikel 1 i Regione Piemonte's lov nr. 18 af 23. august 1982 (herefter »lov nr. 18«) bestemmer, at der skal oprettes et register over landbrugere, der har landbrug som hovederhverv, hvori saadanne landbrugere kan blive optaget.
9 I andre bestemmelser i lov nr. 18 fastsaettes de betingelser, som de naevnte landbrugere skal opfylde.
10 Consiglio regionale del Piemonte har gennemfoert bestemmelserne i lov nr. 18 ved afgoerelse nr. 443-6462 af 28. juli 1983. Artikel 2 og 3 i afgoerelsen bestemmer, at kun fysiske personer, andelsforeninger i landbruget, som er oprettet i overensstemmelse med bestemmelserne om andelsdrift, og sammenslutninger af landbrugere kan anmode om at blive optaget i registret over landbrugere, der har landbrug som hovederhverv.
11 Det fremgaar af forelaeggelsesbeslutningen, at »commissione provinciale«, der foerer registret for Vercelli over landbrugere, der har landbrug som hovederhverv, ved afgoerelse af 3. juni 1991 afslog Saiagricola's anmodning om optagelse i registret med den begrundelse, at det i henhold til lov nr. 18 kun er fysiske personer, der kan optages i registret.
12 Tribunale amministrativo regionale per il Piemonte ophaevede denne afgoerelse ved domme af 6. maj og 3. juni 1993, idet lov nr. 18 efter rettens opfattelse var i strid med bestemmelserne i direktiv 72/159, som er til hinder for, at kun fysiske personer kan vaere »driftsledere med landbrug som hovederhverv«.
13 Regione Piemonte ankede dommene til Consiglio di Stato, som udsatte sagen og forelagde Domstolen foelgende spoergsmaal:
»Kan den nationale eller regionale lovgiver i henhold til Raadets direktiv 72/159/EOEF af 17. april 1972 og Raadets efterfoelgende forordning nr. 797/85 af 12. marts 1985, naar henses til maalet om at udvikle en faelles landbrugspolitik, i en ordning uden forskelsbehandling af landbrugerne forskelsbehandle individuelle landbrugere, selv om dette kun sker ved oprettelsen af et saerligt identifikationssystem, der er baseret paa et saerligt register, som udelukkende er oprettet med dem for oeje?«
14 Med spoergsmaalet oensker den nationale ret naermere bestemt oplyst, om de medlemsstater, som indfoerer et register med henblik paa at fastlaegge, hvem der er omfattet af den stoetteordning, der er indfoert ved direktiv 72/159, i medfoer af artikel 2, stk. 5, i forordning nr. 797/85 - som med praktisk taget samme ordvalg gentager artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/159 - kan udelukke visse juridiske personer fra at blive optaget i registret alene paa grund af deres retlige organisationsform og kan fastsaette et saerligt identifikationssystem ved at oprette et register, der kun kan omfatte fysiske personer.
15 Indledningsvis bemaerkes, at det foelger af fast retspraksis, at medlemsstaterne, som skal fastlaegge indholdet af begrebet »landbruger, der har landbrug som hovederhverv«, ikke efter faellesskabsbestemmelserne kan begraense dets anvendelsesomraade til kun at omfatte fysiske personer (jf. dom af 18.12.1986, sag 312/85, Villa Banfi, Sml. s. 4039, og af 15.10.1992, sag C-162/91, Tenuta il Bosco, Sml. I, s. 5279).
16 Endvidere bemaerkes, at for saa vidt som det i direktiv 72/159 og forordning nr. 797/85 udtrykkeligt bestemmes, at juridiske personer er omfattet af deres anvendelsesomraade, er det derfor uforeneligt med faellesskabsbestemmelserne at udelukke en ansoeger fra at blive optaget i registret alene paa grund af vedkommendes retlige organisationsform.
17 Heraf foelger, at medlemsstaterne ikke maa udelukke bedrifter, som opfylder betingelserne, fra at blive omfattet af den ordning, der er indfoert ved direktiv 72/159 - og senere ved forordning nr. 797/85 - alene paa grund af deres retlige organisationsform (jf. dommene i sagerne Villa Banfi, praemis 9, og Tenuta il Bosco, praemis 14).
18 Foelgelig maa det forelagte spoergsmaal besvares med, at direktiv 72/159 og forordning nr. 797/85 skal fortolkes saaledes, at de medlemsstater, som indfoerer et register med henblik paa at fastlaegge, hvem der er omfattet af den stoetteordning, der er indfoert ved direktiv 72/159, ikke maa udelukke visse juridiske personer fra at blive optaget i registret alene paa grund af deres retlige organisationsform og ikke maa fastsaette et saerligt identifikationssystem ved at oprette et register, der kun kan omfatte fysiske personer.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
19 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Fjerde Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Consiglio di Stato ved beslutning af 9. januar 1996, for ret:
Raadets direktiv 72/159/EOEF af 17. april 1972 om modernisering af landbrugsbedrifter og Raadets forordning (EOEF) nr. 797/85 af 12. marts 1985 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet skal fortolkes saaledes, at de medlemsstater, som indfoerer et register med henblik paa at fastlaegge, hvem der er omfattet af den stoetteordning, der er indfoert ved direktiv 72/159, ikke maa udelukke visse juridiske personer fra at blive optaget i registret alene paa grund af deres retlige organisationsform og ikke maa fastsaette et saerligt identifikationssystem ved at oprette et register, der kun kan omfatte fysiske personer.