CELEX: 62009CJ0140
Ajutoare de stat
Subvenții plătite unei întreprinderi de transport maritim care își asumă obligații de serviciu public
Lege națională care prevede posibilitatea de acordare a unor aconturi înainte de aprobarea unei convenții

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea dreptului Uniunii privind ajutoarele de stat.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Fallimento Traghetti del Mediterraneo SpA (denumită în continuare
„TDM”), întreprindere de transport maritim în lichidare, pe de o parte, și Presidenza del Consiglio dei Ministri, pe de altă
parte, cu privire la repararea prejudiciului pe care TDM l‑ar fi suferit ca urmare a interpretării greșite de către Corte
suprema di cassazione (Curtea de Casație) a dispozițiilor dreptului Uniunii privind concurența și ajutoarele de stat și ca
urmare a refuzului acesteia din urmă de a sesiza Curtea în conformitate cu articolul 234 al treilea paragraf CE.

Cadrul juridic național
Subvențiile care fac obiectul acțiunii principale au fost acordate Tirrenia di Navigazione SpA (denumită în continuare „Tirrenia”),
întreprindere de navigație concurentă cu TDM, în temeiul Legii nr. 684 din 20 decembrie 1974 privind restructurarea serviciilor
maritime de interes național preeminent (GURI nr. 336 din 24 decembrie 1974, denumită în continuare „Legea nr. 684”) și, mai
precis, în temeiul articolului 19 din această lege.
Articolul 7 din Legea nr. 684 prevede următoarele:
„Ministrul marinei comerciale este autorizat să acorde subvenții destinate prestării de servicii enumerate la articolul precedent,
prin încheierea de convenții ad‑hoc anuale, în colaborare cu ministrul trezoreriei și cu ministrul participațiilor statului.
Subvențiile prevăzute la alineatul precedent trebuie să asigure timp de trei ani gestiunea serviciilor în condiții de echilibru
economic. Aceste subvenții se stabilesc în prealabil pe baza veniturilor nete, a amortizării investițiilor, a costurilor de
exploatare, a cheltuielilor de funcționare și a cheltuielilor financiare.
[…]”
Articolul 8 din Legea nr. 684 prevede:
„Serviciile de legătură cu insulele mari și mici, indicate la articolul 1 litera c), precum și eventualele prelungiri tehnice
și economice necesare trebuie să asigure îndeplinirea cerințelor privind dezvoltarea economică și socială a regiunilor vizate
și în special a regiunii Mezzogiorno.
În consecință, ministrul marinei comerciale este autorizat să acorde subvenții pentru prestarea serviciilor menționate, prin
încheierea unei convenții ad‑hoc în colaborare cu ministrul trezoreriei și cu ministrul participațiilor statului, pentru o
perioadă de 20 de ani.”
Potrivit articolului 9 din Legea nr. 684:
„Convenția prevăzută la articolul precedent trebuie să cuprindă:
1)      lista cu legăturile care urmează să fie deservite;
2)      frecvența fiecărei legături;
3)      tipurile de nave care trebuie afectate fiecărei legături;
4)      subvenția care trebuie stabilită în funcție de veniturile nete, de amortizarea investițiilor, de costurile de exploatare,
de cheltuielile de funcționare și de cheltuielile financiare.
Înainte de data de 30 iunie a fiecărui an, se ajustează subvenția care trebuie plătită pentru anul respectiv, dacă cel puțin
una dintre componentele economice indicate în convenție a suferit, în cursul anului precedent, modificări care depășesc a
douăzecea parte din valoarea luată în considerare pentru același post la momentul stabilirii subvenției anterioare.”
Articolul 18 din Legea nr. 684 prevede:
„Sarcina financiară ce rezultă din aplicarea prezentei legi este acoperită până la un plafon de 93 de miliarde de lire din
fondurile deja înscrise la capitolul 3061 din estimarea bugetului de cheltuieli al Ministerului Marinei Comerciale pentru
exercițiul financiar al anului 1975 și din fondurile care vor fi înscrise în capitolele corespunzătoare ale exercițiilor financiare
ulterioare.”
Articolul 19 din Legea nr. 684 prevede următoarele:
„Până la aprobarea convențiilor prevăzute de prezenta lege, ministrul marinei comerciale, cu acordul ministrului trezoreriei,
plătește, în tranșe lunare reportate, aconturi al căror cuantum cumulat nu depășește [nouăzeci] la sută din cuantumul total
prevăzut la articolul 18.”
Legea nr. 684 a făcut obiectul unei măsuri de punere în executare, Decretul Președintelui Republicii nr. 501 din 1 iunie 1979
(GURI nr. 285 din 18 octombrie 1979), în care se precizează la articolul 7 că aconturile prevăzute la articolul 19 din legea
menționată se plătesc societăților care furnizează servicii de interes național preeminent până la data înregistrării de către
Curtea de Conturi a actelor privind încheierea unor convenții noi.

Acțiunea principală și întrebarea preliminară
Astfel cum rezultă din Hotărârea din 13 iunie 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, Rec., p. I‑5177), care s‑a pronunțat
în legătură cu acțiunea principală și la care se face referire pentru o expunere mai amplă a situației de fapt și a procedurii
care au precedat hotărârea menționată, TDM și Tirrenia sunt două întreprinderi de transport maritim care, în anii 1970, realizau
legături maritime regulate între Italia continentală și insulele Sardinia și Sicilia. În 1981, TDM a chemat în judecată Tirrenia
la Tribunale di Napoli în vederea reparării prejudiciului pe care pretinde că l‑ar fi suferit ca urmare a politicii de prețuri
scăzute practicate de Tirrenia între 1976 și 1980.
TDM a invocat acte de concurență neloială și încălcarea articolelor 85, 86, 90 și 92 din Tratatul CEE (devenite articolele
85, 86, 90 și, respectiv, 92 din Tratatul CE, care, la rândul lor, au devenit articolele 81 CE, 82 CE, 86 CE și, după modificare,
87 CE). Aceasta a susținut în special că Tirrenia abuzase de poziția sa dominantă pe piața relevantă practicând tarife mai
mici decât prețurile de cost grație subvențiilor publice obținute, a căror legalitate, în raport cu dreptul Uniunii, era îndoielnică.
Cu toate acestea, cererea sa a fost respinsă prin hotărârea din 26 mai 1993, confirmată prin hotărârea pronunțată de Corte
d’appello di Napoli la 13 decembrie 1996.
Recursul formulat împotriva acestei hotărâri de lichidatorul societății TDM a fost respins prin hotărârea pronunțată de Corte
suprema di cassazione la 19 aprilie 2000, prin care s‑a refuzat în special cererea recurentului de a adresa Curții întrebări
privind interpretarea dreptului Uniunii, pentru motivul că soluția adoptată de instanțele de fond respecta dispozițiile relevante
și era conformă cu jurisprudența Curții.
Prin înscrisul din 15 aprilie 2002, lichidatorul societății TDM, care a intrat între timp în procedura falimentului, a chemat
în judecată Republica Italiană la instanța de trimitere pentru a obține obligarea acestui stat la repararea prejudiciului
pe care această întreprindere l‑ar fi suferit din cauza erorilor săvârșite de Corte suprema di cassazione în interpretarea
normelor dreptului Uniunii privind concurența și ajutoarele de stat și din cauza încălcării obligației de trimitere care incumbă
acesteia în temeiul articolului 234 al treilea paragraf CE. Prejudiciul invocat constă în pierderea posibilității de a obține,
în acțiunea formulată împotriva Tirrenia, repararea efectelor prejudiciabile ale concurenței neloiale exercitate, potrivit
TDM, de Tirrenia.
La 14 aprilie 2003, instanța de trimitere a sesizat Curtea cu o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare care a determinat
pronunțarea Hotărârii Traghetti del Mediterraneo, citată anterior, în care Curtea a hotărât:
„Dreptul comunitar se opune unei legislații naționale care exclude, în general, răspunderea statului membru pentru prejudiciile
cauzate particularilor prin încălcarea dreptului comunitar imputabilă unei instanțe care se pronunță în ultimă instanță pentru
motivul că încălcarea în cauză rezultă dintr‑o interpretare a normelor de drept sau dintr‑o apreciere a situației de fapt
și a probelor realizată de această instanță.
Dreptul comunitar se opune de asemenea unei legislații naționale care limitează angajarea acestei răspunderi numai în caz
de dol sau de culpă gravă a judecătorului, dacă o astfel de limitare ar conduce la excluderea angajării răspunderii statului
membru vizat în alte cazuri în care s‑a săvârșit o încălcare vădită a dreptului aplicabil, precum cea menționată la punctele
53-56 din Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler [C‑224/01, Rec., p. I‑10239]”.
Ulterior acestei hotărâri, instanța de trimitere a constatat, în hotărârea din 27 februarie 2009, „existența nelegalității
săvârșite de statul judecător” și a dispus, printr‑o ordonanță separată, continuarea procedurii pentru a se soluționa cererea
de reparare a daunelor rezultând din această nelegalitate. Acesta este stadiul procedural în care instanța a sesizat din nou
Curtea, ridicând problema interpretării dreptului Uniunii privind ajutoarele de stat.
În susținerea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare, instanța de trimitere precizează că nu poate deduce nici
din dreptul Uniunii, nici din jurisprudența Uniunii un răspuns clar privind problema dacă respectivul comportament adoptat
la acel moment de Tirrenia, în special prin subvențiile în discuție, a denaturat concurența pe piața comună. Deși Corte suprema
di cassazione a înlăturat această posibilitate prin hotărârea din 19 aprilie 2000, pentru motivul că de aceste subvenții beneficia
o activitate de cabotaj, exercitată în interiorul unui singur stat membru, totuși aceasta apreciază că se ridică problema
compatibilității Legii nr. 684, în particular a articolului 19 din aceasta, cu articolele 86 CE-88 CE.
Pe de o parte, instanța de trimitere ridică problema legalității ajutoarelor de stat acordate cu titlu de acont, în lipsa
unor criterii precise și restrictive prin care să se evite ca acestea să poată denatura concurența. Aceasta subliniază că
prin plata unor astfel de ajutoare se poate ajunge la acordarea de subvenții de către stat fără niciun control prealabil al
gestiunii economice a întreprinderii beneficiare, fapt care ar putea‑o determina, pe baza acestor ajutoare, să adopte politici
comerciale prin care să elimine concurența. Instanța precizează că, având în vedere constatările efectuate de Corte suprema
di cassazione, trebuie să se răspundă la această întrebare ținând cont de faptul că întreprinderea care a beneficiat de subvențiile
în discuție avea obligația să aplice tarifele impuse de autoritatea administrativă.
Pe de altă parte, instanța de trimitere apreciază că, având în vedere Hotărârea din 24 iulie 2003, Altmark Trans și Regierungspräsidium
Magdeburg (C‑280/00, Rec., p. I‑7747), și ținând cont de legăturile deservite de Tirrenia care trebuie luate în considerare
în vederea soluționării acțiunii principale, respectiv legăturile Genova‑Cagliari și Genova‑Porto Torres, precum și situația
geografică a acestor comune pe teritoriul Uniunii Europene, se poate pune efectiv problema denaturării concurenței din cauza
efectului subvențiilor în discuție asupra schimburilor dintre statele membre. Aceasta declară că problema rămâne la aprecierea
Curții.
În aceste condiții, Tribunale di Genova a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
preliminară:
„O reglementare națională în materia ajutoarelor de stat, precum cea cuprinsă în Legea nr. 684 [...], mai exact articolul
19, care prevede posibilitatea acordării de ajutoare de stat – deși numai cu titlu de acont – în lipsa unor convenții și fără
stabilirea prealabilă de criterii precise și restrictive prin care să se evite ca plata ajutorului să poată denatura concurența,
este compatibilă cu principiile dreptului comunitar, în special cu prevederile articolelor 86 CE, 87 CE și 88 CE și ale titlului
V (fostul titlu IV) din tratat și, în această privință, este important ca beneficiarul să fie obligat să aplice tarifele impuse
de autoritatea administrativă?”

Cu privire la întrebarea preliminară

Cu privire la obiectul, la modul de formulare și la admisibilitatea întrebării
Din decizia de trimitere rezultă că Tribunale di Genova s‑a pronunțat deja în acțiunea principală cu privire la răspunderea
statului italian pentru omisiunea din partea Corte suprema di cassazione de a sesiza Curtea cu o cerere de pronunțare a unei
hotărâri preliminare conform articolului 234 al treilea paragraf CE atunci când a reținut existența, în primul rând, a unei
norme de drept având ca obiect conferirea de drepturi particularilor, în al doilea rând, a unei încălcări suficient de grave
a acestei norme de drept și, în al treilea rând, a unei legături de cauzalitate directă între încălcarea obligației care incumba
statului și prejudiciul invocat, care consta în pierderea de către TDM a șansei de a câștiga procesul împotriva Tirrenia.
În acest context, se pare că Tribunale di Genova a admis de asemenea, referindu‑se la Hotărârea din 11 iulie 1996, SFEI și
alții (C‑39/94, Rec., p. I‑3547), posibilitatea angajării, în temeiul dreptului național, a răspunderii extracontractuale
a beneficiarului unui ajutor de stat plătit în mod nelegal.
Cu toate acestea, instanța de trimitere, înainte de a se pronunța asupra cererii de reparare a prejudiciului invocat de TDM,
solicită Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a unei reglementări naționale precum cea
cuprinsă în Legea nr. 684, mai exact a articolului 19 din aceasta. În plus, astfel cum rezultă nu din întrebarea adresată,
ci din motivele deciziei de trimitere menționate la punctele 16 și 18 din prezenta hotărâre, aceasta ridică, în esență, problema
dacă subvențiile care fac obiectul acțiunii principale au afectat schimburile comerciale dintre statele membre și au antrenat
denaturări ale concurenței, lăsând acest aspect la aprecierea Curții.
Având în vedere modul de formulare a întrebării și interogațiile instanței de trimitere, trebuie amintit că, în primul rând,
Curtea nu are competența de a se pronunța cu privire la compatibilitatea unei măsuri naționale cu dreptul Uniunii (a se vedea
în special Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Transportes Urbanos y Servicios Generales, C‑118/08, nepublicată încă în Repertoriu,
punctul 23 și jurisprudența citată). Aceasta nu se poate pronunța nici cu privire la compatibilitatea cu piața comună a unui
ajutor de stat sau a unei scheme de ajutor, aprecierea acestei compatibilități fiind de competența exclusivă a Comisiei Europene,
care acționează sub controlul instanței Uniunii (a se vedea Hotărârea din 23 martie 2006, Enirisorse, C‑237/04, Rec., p. I‑2843,
punctul 23). Curtea nu are nici competența de a se pronunța asupra situației de fapt din acțiunea principală sau de a aplica
normele Uniunii pe care le‑a interpretat unor măsuri sau situații naționale, aceste aspecte fiind de competența exclusivă
a instanței naționale (a se vedea Hotărârea din 30 martie 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rec.,
p. I‑2941, punctul 69 și jurisprudența citată).
Rezultă că, în speță, nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea Legii nr. 684 cu dreptul
Uniunii sau cu privire la compatibilitatea subvențiilor care fac obiectul acțiunii principale cu piața comună și nici să aprecieze
situația de fapt din acțiunea principală pentru a stabili dacă respectivele subvenții au afectat schimburile dintre statele
membre și au denaturat sau au amenințat să denatureze concurența.
Cu toate acestea, Curtea este competentă să furnizeze instanței de trimitere toate elementele de interpretare proprii dreptului
Uniunii care îi pot permite acesteia să aprecieze conformitatea unei măsuri naționale cu acest drept în vederea soluționării
cauzei cu care este sesizată (a se vedea Hotărârile citate anterior Enirisorse, punctul 24, și Transportes Urbanos y Servicios
Generales, punctul 23). În materia ajutoarelor de stat, Curtea poate furniza instanței de trimitere în special elementele
de interpretare care să îi permită acesteia să stabilească dacă o măsură națională poate fi calificată drept ajutor de stat
în sensul dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 22 noiembrie 2001, Ferring, C‑53/00, Rec.,
p. I‑9067, punctul 29, Hotărârea Enirisorse, citată anterior, punctele 25 și 51, Hotărârea Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
citată anterior, punctele 54 și 72, Hotărârea din 17 iulie 2008, Essent Netwerk Noord și alții, C‑206/06, Rep., p. I‑5497,
punctul 96, precum și Hotărârea din 5 martie 2009, UTECA, C‑222/07, Rep., p. I‑1407, punctele 41 și 47).
În al doilea rând, trebuie constatat că, deși instanța de trimitere pare a fi apreciat deja că subvențiile care fac obiectul
acțiunii principale constituie ajutoare de stat, întrebările adresate de aceasta, astfel cum sunt precizate la punctele 16-18
din prezenta hotărâre, se referă, după cum urmează a se demonstra la examinarea pe fond a cererii, chiar la condițiile existenței
unui ajutor de stat în sensul dreptului Uniunii.
În schimb, deși Comisia sugerează să se furnizeze instanței de trimitere precizări privind, pe de o parte, noțiunea de ajutor
nou supus obligației de notificare prealabilă și, pe de altă parte, răspunderea beneficiarului unui ajutor nelegal, trebuie
constatat că întrebările instanței de trimitere nu privesc aceste probleme, pe care pare a le fi soluționat cel puțin parțial.
De altfel, aceasta nu furnizează elementele de fapt și de drept necesare examinării unor astfel de probleme.
Ca urmare a tot ceea ce precedă, întrebarea adresată trebuie înțeleasă ca o solicitare de a se stabili dacă dreptul Uniunii
trebuie interpretat în sensul că subvențiile plătite în circumstanțe precum cele din acțiunea principală, în temeiul unei
legislații naționale care prevede plata de aconturi înaintea aprobării unei convenții, pot constitui ajutoare de stat.
Potrivit guvernului italian, această problemă este lipsită de relevanță și, din acest motiv, trebuie declarată inadmisibilă.
Astfel, trebuie subliniat că nu se pune problema calificării subvențiilor care fac obiectul acțiunii principale drept ajutoare
de stat, deoarece acestea privesc perioada 1976-1980, adică o perioadă în cursul căreia piața cabotajului nu era încă liberalizată.
În această privință, trebuie amintit că prezumția de pertinență a întrebărilor adresate cu titlu preliminar de instanțele
naționale nu poate fi înlăturată decât în cazuri excepționale, în special atunci când este evident că interpretarea solicitată
a dispozițiilor dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale sau atunci când
problema este de natură ipotetică (a se vedea în special Hotărârea din 4 octombrie 2007, Rampion și Godard, C‑429/05, Rep.,
p. I‑8017, punctele 23 și 24, precum și Hotărârea din 11 decembrie 2008, MI.VER și Antonelli, C‑387/07, Rep., p. I‑9597, punctul
15 și jurisprudența citată).
Or, se impune constatarea faptului că problema calificării subvențiilor care fac obiectul acțiunii principale are legătură
cu obiectul litigiului dintre TDM și statul italian și nu ridică o problemă ipotetică, întrucât, pentru a soluționa acest
litigiu, este necesar ca instanța de trimitere să stabilească dacă Tirrenia a beneficiat de ajutoare de stat. Prin urmare,
întrebarea adresată, astfel cum este formulată, este admisibilă.

Cu privire la întrebare
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru calificarea drept ajutor este necesară îndeplinirea tuturor
condițiilor următoare. În primul rând, trebuie să fie vorba despre o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor
de stat. În al doilea rând, această intervenție trebuie să fie susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele
membre. În al treilea rând, aceasta trebuie să acorde un avantaj beneficiarului. În al patrulea rând, aceasta trebuie să denatureze
sau să amenințe să denatureze concurența (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 21 martie 1990, Belgia/Comisia,
cunoscută sub numele „Tubemeuse”, C‑142/87, Rec., p. I‑959, punctul 25, Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg,
citată anterior, punctele 74 și 75, Hotărârea Enirisorse, citată anterior, punctele 38 și 39, Hotărârea Servizi Ausiliari
Dottori Commercialisti, citată anterior, punctele 55 și 56, Hotărârea din 1 iulie 2008, Chronopost/UFEX și alții, C‑341/06 P
și C‑342/06 P, Rep., p. I‑4777, punctele 121 și 122, Hotărârea Essent Netwerk Noord și alții, citată anterior, punctele 63
și 64, precum și Hotărârea UTECA, citată anterior, punctul 42).
În speță, prima dintre aceste condiții nu face obiectul întrebării adresate și nu necesită discuții, întrucât subvențiile
care fac obiectul acțiunii principale au fost plătite în temeiul Legii nr. 684 și au fost suportate, astfel cum rezultă în
special din articolele 18 și 19 din această lege, din bugetul de stat.
Având în vedere motivarea deciziei de trimitere, astfel cum a fost menționată la punctele 16-18 din prezenta hotărâre, trebuie
să se examineze mai întâi a treia condiție și, ulterior, a doua condiție împreună cu a patra condiție.
Cu privire la avantajul conferit întreprinderii beneficiare
Sunt considerate ajutoare intervențiile care, sub orice formă, pot favoriza direct sau indirect întreprinderi sau care trebuie
să fie considerate un avantaj economic pe care întreprinderea beneficiară nu l‑ar fi putut obține în condiții de piață normale
(Hotărârile citate anterior SFEI și alții, punctul 60, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, punctul 84, Servizi
Ausiliari Dottori Commercialisti, punctul 59, precum și Essent Netwerk Noord și alții, punctul 79).
În schimb, în măsura în care o intervenție a statului trebuie considerată a fi o compensație care reprezintă contraprestația
serviciilor prestate de întreprinderile beneficiare în executarea obligațiilor de serviciu public, astfel încât aceste întreprinderi
nu profită, în realitate, de un avantaj financiar, iar intervenția respectivă nu are, așadar, ca efect plasarea acestora într‑o
poziție concurențială mai favorabilă în raport cu întreprinderile concurente, o astfel de intervenție nu constituie un ajutor
de stat în sensul dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârile citate anterior Ferring, punctele 23 și 25, și Altmark Trans și
Regierungspräsidium Magdeburg, punctul 87, pronunțate ca răspuns la întrebări preliminare adresate anterior hotărârii pronunțate
de Corte suprema di cassazione la 19 aprilie 2000, în discuție în acțiunea principală, precum și Hotărârile Servizi Ausiliari
Dottori Commercialisti, punctul 60, și Essent Netwerk Noord și alții, punctul 80).
Cu toate acestea, pentru ca, într‑un caz concret, o astfel de compensație să nu fie calificată drept ajutor de stat, trebuie
să fie îndeplinite anumite condiții (Hotărârile citate anterior Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, punctul 88,
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, punctul 61, precum și Essent Netwerk Noord și alții, punctul 81).
În primul rând, întreprinderea beneficiară a unei astfel de compensații trebuie să fie însărcinată efectiv cu executarea unor
obligații de serviciu public, iar aceste obligații trebuie să fie definite în mod clar (Hotărârile citate anterior Altmark
Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, punctul 89, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, punctul 62, precum și Essent
Netwerk Noord și alții, punctul 82).
În al doilea rând, parametrii pe baza cărora este calculată compensația trebuie stabiliți în prealabil în mod obiectiv și
transparent, în scopul de a evita ca aceasta să confere un avantaj economic care ar putea favoriza întreprinderea beneficiară
în raport cu întreprinderi concurente (Hotărârile citate anterior Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, punctul
90, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, punctul 64, precum și Essent Netwerk Noord și alții, punctul 83).
În al treilea rând, compensația nu poate depăși ceea ce este necesar pentru a acoperi în întregime sau în parte costurile
ocazionate de executarea obligațiilor de serviciu public, ținând cont de veniturile aferente, precum și de un beneficiu rezonabil
pentru executarea acestor obligații (Hotărârile citate anterior Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, punctul 92,
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, punctul 66, precum și Essent Netwerk Noord și alții, punctul 84).
În al patrulea rând, compensația trebuie stabilită pe baza unei analize a costurilor pe care o întreprindere medie, bine administrată
și dotată în mod adecvat cu mijloacele necesare în scopul de a putea îndeplini cerințele de serviciu public impuse, le‑ar
fi suportat pentru executarea acestor obligații, ținând cont de veniturile aferente, precum și de un beneficiu rezonabil pentru
executarea acestor obligații (Hotărârile citate anterior Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, punctul 93, Servizi
Ausiliari Dottori Commercialisti, punctul 67, precum și Essent Netwerk Noord și alții, punctul 85).
În speță, din articolele 8 și 9 din Legea nr. 684 rezultă că subvențiile care fac obiectul acțiunii principale erau destinate
prestării de servicii de legătură cu insulele mari și mici italiene, care trebuiau să asigure îndeplinirea cerințelor de dezvoltare
economică și socială a regiunilor vizate și în special a regiunii Mezzogiorno. Convențiile semnate cu întreprinderile beneficiare
ale acestor subvenții trebuiau să prevadă obligații privind legăturile care trebuiau deservite, frecvența acestor legături
și tipurile de nave care trebuiau afectate fiecărei legături. Rezultă de aici că întreprinderile beneficiare erau însărcinate
cu executarea unor obligații de serviciu public.
Pe de altă parte, articolul 7 din Legea nr. 684 prevede că subvențiile trebuie să asigure gestionarea serviciilor în condiții
de echilibru economic și că acestea vor fi stabilite în prealabil pe baza veniturilor nete, a amortizării investițiilor, a
costurilor de exploatare, a cheltuielilor de funcționare și a cheltuielilor financiare.
Cu toate acestea, instanța de trimitere subliniază în decizia sa că abia prin Decretul Președintelui Republicii nr. 501 din
1 iunie 1979 au fost identificate elementele economice și de gestiune care trebuiau luate în considerare în convențiile care
trebuiau încheiate în temeiul Legii nr. 684 și că doar în iulie 1991 statul italian și fiecare dintre întreprinderile grupului
Tirrenia au încheiat respectivele convenții pentru o perioadă de 20 de ani, acestea intrând în vigoare la 1 ianuarie 1989.
Pe parcursul întregii perioade avute în vedere în acțiunea principală, respectiv 1976-1980, și până la aprobarea acestor convenții,
subvențiile care fac obiectul acțiunii principale au fost plătite cu titlu de acont în temeiul articolului 19 din Legea nr. 684.
Rezultă că, în lipsa convențiilor amintite, subvențiile care fac obiectul acțiunii principale au fost plătite pe toată perioada
sus‑menționată fără ca obligațiile de serviciu public cu care au fost însărcinate întreprinderile beneficiare să fie clar
definite, fără ca parametrii pe baza cărora s‑a calculat compensarea acestor obligații să fi fost stabiliți în prealabil,
în mod obiectiv și transparent, și fără a garanta că această compensație nu depășea ceea ce era necesar pentru acoperirea
costurilor suportate pentru îndeplinirea obligațiilor respective. Neîndeplinind nici cea de a patra condiție menționată la
punctul 40 din prezenta hotărâre, aceste subvenții nu întrunesc, așadar, niciuna dintre condițiile care permit ca o compensație
a obligațiilor de serviciu public să nu fie calificată drept ajutor de stat în sensul dreptului Uniunii din cauza lipsei avantajului
conferit întreprinderii vizate.
Faptul că subvențiile au fost plătite cu titlu de acont, în așteptarea aprobării convențiilor care de altfel au fost încheiate
și au intrat în vigoare abia după mulți ani, este irelevant în acest sens. Astfel, o asemenea situație nu conduce la dispariția
avantajului conferit întreprinderii beneficiare și nici a efectelor pe care un astfel de avantaj le poate avea asupra concurenței,
din moment ce nu sunt îndeplinite toate condițiile sus‑menționate.
De asemenea, este irelevant faptul că unele tarife erau impuse de autoritatea administrativă întreprinderii care a beneficiat
de subvențiile care fac obiectul acțiunii principale. Astfel, deși, raportat la condițiile sus‑menționate, asemenea tarife
sunt importante pentru a aprecia costurile ocazionate de executarea obligațiilor de serviciu public ținându‑se cont de veniturile
aferente, în schimb acestea nu au efect asupra existenței avantajului conferit întreprinderii beneficiare, din moment ce toate
aceste condiții nu sunt îndeplinite.
Cu privire la atingerea adusă schimburilor dintre statele membre și la riscul denaturării concurenței
Astfel cum s‑a menționat la punctele 16 și 18 din prezenta hotărâre, instanța de trimitere apreciază că în acțiunea principală
se pune problema atingerii aduse schimburilor dintre statele membre și a denaturării concurenței.
Guvernul italian exprimă o opinie contrară, invocând faptul că, la momentul respectiv, piața cabotajului nu era liberalizată,
liberalizarea acestei piețe survenind doar ca urmare a Regulamentului (CEE) nr. 3577/92 al Consiliului din 7 decembrie 1992
de aplicare a principiului liberei circulații a serviciilor la transporturile maritime în interiorul statelor membre (cabotaj
maritim) (JO L 364, p. 7, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 83) și în ceea ce privește, mai precis, cabotajul insular în Marea
Mediterană, începând de la 1 ianuarie 1999. În ședință, guvernul italian a precizat că niciun operator dintr‑un alt stat membru
nu a operat pe liniile interne pe care era prezentă Tirrenia în cursul anilor 1976-1980, în timp ce TDM a invocat prezența
pe aceste linii a unei societăți născute din fuziunea unei societăți italiene cu o societate spaniolă.
În această privință, trebuie subliniat că împrejurarea că eliminarea restricțiilor cu privire la furnizarea de servicii de
transport maritim în interiorul statelor membre este ulterioară perioadei avute în vedere în acțiunea principală nu exclude
în mod obligatoriu posibilitatea ca subvențiile care fac obiectul acțiunii principale să fi afectat schimburile dintre statele
membre și ca acestea să fi denaturat sau să fi amenințat să denatureze concurența.
Astfel, pe de o parte, nu se poate exclude că Tirrenia a fost, după cum susține TDM, în concurență cu întreprinderi din alte
state membre pe liniile interne vizate, ceea ce revine instanței de trimitere să verifice. Pe de altă parte, nu se poate exclude
nici faptul că aceasta a fost în situație de concurență cu astfel de întreprinderi pe linii internaționale și că, în lipsa
unei contabilizări separate pentru diferitele sale activități, a existat un risc de subvenții încrucișate, mai precis, în
speță, riscul ca veniturile obținute din activitatea sa de cabotaj, care a beneficiat de subvențiile care fac obiectul acțiunii
principale, să fi fost utilizate în favoarea activităților exercitate de aceasta pe respectivele linii internaționale, ceea
ce revine de asemenea instanței de trimitere să verifice.
În orice caz, revine instanței de trimitere obligația să aprecieze, pe baza acestor indicii și în lumina situației de fapt
din acțiunea principală, dacă subvențiile care fac obiectul acțiunii principale puteau afecta schimburile dintre statele membre
și dacă acestea au denaturat sau au amenințat să denatureze concurența.
Ținând cont de toate aceste considerații, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că dreptul Uniunii trebuie interpretat
în sensul că subvențiile plătite în împrejurările din acțiunea principală, în temeiul unei legislații naționale care prevede
plata de aconturi înainte de aprobarea unei convenții, constituie ajutoare de stat dacă aceste subvenții pot afecta schimburile
dintre statele membre și denaturează sau amenință să denatureze concurența, ceea ce revine instanței naționale să verifice.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că subvențiile plătite în împrejurările din acțiunea principală, în temeiul
unei legislații naționale care prevede plata de aconturi înainte de aprobarea unei convenții, constituie ajutoare de stat
dacă aceste subvenții pot afecta schimburile dintre statele membre și denaturează sau amenință să denatureze concurența, ceea
ce revine instanței naționale să verifice.
Semnături
*
Limba de procedură: italiana.