CELEX: 62001CJ0019
Sosiaalipolitiikka
Työntekijöiden suoja työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa
Direktiivi 80/987/ETY
Palkkaturvajärjestelmien maksuvelvollisuuden rajoittaminen
Palkkaturvavastuun enimmäismäärä
Työnantajan maksamat ennakot
Direktiivin sosiaalinen päämäärä

Tribunale di Pisa, Tribunale di Siena ja Corte suprema di cassazione ovat esittäneet yhteisöjen tuomioistuimelle 19.12.2000,
26.1.2001 ja 18.1.2001 tekemillään päätöksillä, jotka ovat saapuneet yhteisöjen tuomioistuimeen 15.1.2001, 5.2.2001, ja 19.2.2001,
EY:n perustamissopimuksen 234 artiklan nojalla useita ennakkoratkaisukysymyksiä työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa
koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY (EYVL L 283,
s. 23; jäljempänä direktiivi) tulkinnasta.
Nämä kysymykset on esitetty asioissa, joista ensimmäisessä ovat asianosaisina vastakkain Istituto nazionale della previdenza
sociale (jäljempänä INPS) ja Barsotti ym. (C‑19/01), toisessa Castellani ja INPS (C‑50/01) ja kolmannessa INPS ja Venturi
(C‑84/01) ja joissa on kyse työntekijöiden työsopimuksista tai työsuhteista johtuvista maksamatta olevista saatavista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivin johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa todetaan, että ”ottaen huomioon tasapainoisen taloudellisen ja
sosiaalisen kehityksen tarpeen yhteisössä, on tarpeen antaa säännöksiä työntekijöiden suojasta heidän työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa
erityisesti heidän maksamatta olevien saataviensa suorituksen turvaamiseksi”.
Direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan työntekijöiden työsopimuksista tai työsuhteista johtuviin saataviin työnantajalta, joka on 2 artiklan
1 kohdassa tarkoitetulla tavalla maksukyvytön.”
Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Jäsenvaltioiden on, jollei 4 artiklasta muuta johdu, toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että palkkaturvajärjestelmät
turvaavat maksun työntekijöiden työsopimuksista tai työsuhteista johtuvista maksamatta olevista palkkasaatavista tiettyä päivää
edeltävältä ajalta.
2.

Jäsenvaltion valinnan mukaan 1 kohdassa tarkoitettu päivä on:
–
– –
–
– –
–
päivä, jona työnantajan maksukyvyttömyys on alkanut taikka jona kyseisen työntekijän kanssa tehty työsopimus tai työsuhde
on työnantajan maksukyvyttömyyden vuoksi päättynyt.”
Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Jäsenvaltiot saavat rajoittaa palkkaturvajärjestelmien 3 artiklassa tarkoitettua vastuuta.
2.

Käyttäessään 1 kohdassa tarkoitettua mahdollisuutta jäsenvaltion on:
–
– –
–
– –
–
edellä 3 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitetussa tapauksessa varmistettava, että maksamatta olevat palkkasaatavat
maksetaan niiltä sitä päivää edeltäviltä työsopimuksen tai työsuhteen 18 viimeiseltä kuukaudelta, jona työnantajan maksukyvyttömyys
on alkanut tai jona työntekijän työsuhde on työnantajan maksukyvyttömyyden vuoksi päättynyt. Tällöin jäsenvaltio voi rajoittaa
maksuvelvollisuutta koskevan kahdeksan viikon jakson palkkaa koskevaksi tai koskemaan palkkaa usealta lyhyeltä ajanjaksolta,
jotka yhteensä ovat kahdeksan viikkoa.
3.

Jotta tämän direktiivin sosiaaliset päämäärät ylittävien määrien maksamiselta vältytään, jäsenvaltiot voivat kuitenkin asettaa
enimmäismäärän työntekijöiden erääntyneistä saatavista olevalle vastuulle.
– – ”
Direktiivin 10 artiklan a alakohdan mukaan viimeksi mainitulla ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta ”toteuttaa väärinkäytösten
estämiseksi tarvittavia toimenpiteitä”.
Kansallinen lainsäädäntö
Työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun
neuvoston direktiivin 80/987/ETY täytäntöönpanemisesta 27.1.1992 annetun asetuksen (decreto legislativo) nro 80 (Gazzetta
ufficiale della Repubblica italiana, suplemento ordinario nro 36, s. 26; jäljempänä asetus nro 80/92) 1 ja 2 §:ssä säädetään
palkkaturvasta ja INPS:n hoitaman palkkaturvarahaston (jäljempänä rahasto) toimenpiteistä.
Asetuksen nro 80/92 1 §:n 1 momentissa säädetään otsikon ”Palkkaturva” kohdalla seuraavaa:
”Kun työnantajaan kohdistetaan – – konkurssi-, akordi-, pakkoselvitys- tai erityishallintomenettely, työnantajan työntekijä
tai tämän oikeudenomistaja voi pyynnöstä saada – – palkkaturvarahastolta 2 §:n mukaisesti korvauksen saamisista, jotka vastaavat
maksamattomia palkkoja.”
Asetuksen 2 §:n 1, 2 ja 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.

Palkkaturvarahaston tämän asetuksen 1 §:n mukaisesti suorittama maksu koskee työsopimuksesta johtuvia maksamatta olevia palkkasaatavia,
työsuhteen päättymisestä johtuvia palkkasaatavia lukuun ottamatta, niiltä työsuhteen kolmelta viimeiseltä kuukaudelta, jotka
sisältyvät siihen kahdentoista kuukauden pituiseen ajanjaksoon, joka edeltää a) päivää, jona jokin 1 §:n 1 momentissa mainituista
menettelyistä on aloitettu, b) päivää, jona pakkotäytäntöönpano on aloitettu, tai c) päivää, jona selvitystilaan asettamista
tai toiminnan tilapäisen jatkamisen lopettamista taikka liiketoiminnan jatkamista koskevaa lupaa koskeva päätös on tehty,
mikäli työntekijät ovat jatkaneet työntekoa, tai työsuhteen päättymispäivää, mikäli työsuhde on päättynyt yrityksen jatkaessa
toimintaansa.
2.

Rahaston tämän pykälän 1 momentin perusteella maksama palkkaturva ei saa ylittää kuukausipalkkaan lisättävän erityiskorvauksen
enimmäismäärää kolminkertaisena sosiaaliturvamaksujen pidättämisen jälkeen.
– –
4.

Tämän pykälän 1 momentin mukaista palkkaturvaa ei makseta päällekkäisesti seuraavien määrien kanssa sen määrän osalta, joka
on maksettu työntekijälle a) tämän pykälän 1 momentissa tarkoitettujen kahdentoista kuukauden aikana maksettuna kuukausipalkkaan
lisättävänä erityiskorvauksena, b) tämän pykälän 1 momentissa tarkoitettujen kolmen kuukauden aikana työntekijälle maksettuina
palkkoina tai c) työntekijälle 23.7.1991 annetussa laissa nro 223 tarkoitetun työsuhteen päättymisen jälkeisten kolmen kuukauden
ajalta myönnettävänä liikkuvuuskorvauksena.”
Kuukausipalkkaan lisättävä erityiskorvaus on suoritus, jota INPS maksaa määrätyissä olosuhteissa työntekijöille, jotka on
lomautettu tai joiden työaikaa on lyhennetty taloudellisista syistä, kuten etenkin kyseisen yrityksen kärsimien taloudellisten
vaikeuksien takia.
Pääasiat
Barsottilla ym:illa sekä Castellanilla ja Venturilla on saatavia, jotka koskevat osaa heidän työsopimuksensa tai -suhteensa
viimeisen jakson palkoista. He ovat vaatineet rahastoa maksamaan mainittujen saatavien loppuosan. INPS on hylännyt nämä hakemukset
joko osittain tai kokonaisuudessaan.
Asiassa C‑19/01, jonka tosiseikkojen selostuksessa on mainittu ainoastaan Barsotti, vaikka asia koskee myös yhtätoista muuta
henkilöä, INPS on velvoitettu Tribunale di Pisan määräyksellä maksamaan Barsottille 4 027 377 Italian liiraa (jäljempänä ITL)
rahan arvon alenemisesta aiheutuneilla kuluilla, laillisella korolla ja oikeudenkäyntikuluilla korotettuna. Ennakkoratkaisupyynnön
esittäneen tuomioistuimen mukaan tämä määrä vastaa Barsottin viimeisiltä kolmelta kuukaudelta, jotka kuuluvat työnantajan
konkurssia edeltäviin kahteentoista kuukauteen, erääntyneiden saatavien ja hakijan ennakkoina ja osasuorituksina todella vastaanottamien
määrien erotusta, kuitenkin rahaston myöntämälle palkkaturvalle säädettyyn 4 027 377 ITL:n enimmäismäärään asti. INPS on vastustanut
mainitun rahaston nimissä määräystä ja vaatinut sen kumoamista väittäen, ettei hakijalle ole kuulunut maksaa mitään, koska
hakija on saanut ennakkoina hänelle kuuluvan enimmäismäärän, eikä asian kannalta merkitystä ole sillä, että maksun on suorittanut
työnantaja. Tribunale di Pisa, jossa asiaa on käsitelty, on keskeyttänyt asian käsittelyn ja esittänyt ennakkoratkaisupyynnön
yhteisöjen tuomioistuimelle.
Asiassa C‑50/01 Castellani on vaatinut, että INPS velvoitetaan maksamaan hänelle määrä, joka vastaa maksukyvyttömäksi julistamista
edeltävänä vuonna tapahtunutta työsuhteen päättymistä edeltävälle vuosineljännekselle kohdistuvaa palkkasaatavaa, josta on
vähennetty vastaanotettujen summien nettomäärä, kuitenkin asetuksessa nro 80/92 säädettyyn enimmäismäärään asti. INPS on osittain
hyväksynyt tämän vaatimuksen, mutta on kuitenkin vähentänyt tästä enimmäismäärästä määrät, jotka työnantaja on maksanut asianomaiselle
mainitun työsuhteen kolmen viimeisen kuukauden aikana. INPS on väittänyt, että säätämällä kuukausikohtaisen enimmäismäärän
ja kuukausipalkkaan lisättävän nettomääräisen erityiskorvauksen enimmäismäärän samansuuruisiksi Italian lainsäätäjä on epäsuorasti
säätänyt, että myönnettävän avustuksen enimmäismäärä on luonteeltaan sellainen, ettei sitä voida maksaa päällekkäisesti vuosineljänneksen
aikana työntekijälle maksettujen määrien kanssa. INPS:n mukaan tästä seuraa, että kyseiset määrät on kuulunut vähentää tästä
enimmäismäärästä. Tribunale di Siena, jossa asiaa on käsitelty, on keskeyttänyt asian käsittelyn ja esittänyt ennakkoratkaisupyynnön
yhteisöjen tuomioistuimelle.
Asiassa C‑84/01 Venturi on saanut työnantajaltaan erääntyneen palkan kahdelta kolmesta viimeisestä työskentelykuukaudesta,
ja hän on vaatinut INPS:ää maksamaan hänelle kolmannen kuukauden palkkaa vastaavan määrän. INPS ei ole maksanut tätä määrää
Venturille sillä perusteella, että Venturi oli saanut asianmukaisesti palkkansa kahdelta kolmesta palkkaturvan kattamasta
kuukaudesta, ja hänen tällä tavalla vastaanottamansa määrä ylitti lain takaaman vähimmäistulon määrän. Tribunale di Bologne
(Italia), jossa asiaa on käsitelty, on ratkaissut asian Venturin eduksi 28.5.1997 annetulla tuomiolla. Tämä tuomioistuin oli
hyväksynyt Venturin väitteen, jonka mukaan tosiasiallisesti erääntyneestä palkasta on ensin vähennettävä työnantajan maksamat
ennakot.
INPS on tehnyt kassaatiovalituksen mainitusta tuomiosta. Valituksen tueksi se on korostanut, että kolmen viimeisen kuukauden
palkkasaatavista maksettu ennakko on vähennettävä rahaston maksaman palkkaturvan enimmäismäärästä. Corte suprema di cassazione
on keskeyttänyt asian käsittelyn ja esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen yhteisöjen tuomioistuimelle.
Ennakkoratkaisupyynnöt ja ennakkoratkaisukysymykset
Corte suprema di cassazionen esittämässä ennakkoratkaisupyynnössä lähtökohdaksi on otettu kanta, jonka mukaan on ilmeistä,
että mikäli INPS:n tulkinta kansallisesta lainsäädännöstä hyväksytään, ei työntekijöille, joiden palkka on suurempi kuin rahaston
antaman palkkaturvan enimmäismäärä, kuulu maksaa mitään tai heille kuuluu maksaa enintään osittainen korvaus saatavastaan
(siinä tapauksessa, että työnantajalta saatu ennakko on yhtä suuri tai suurempi kuin mainittu enimmäismäärä). Siten nämä työntekijät
eivät saisi rahastosta mitään tai he saisivat ainoastaan osittaisen korvauksen. Sitä vastoin työntekijät, joiden palkka on
enintään enimmäismäärän suuruinen, saavat koko saatavastaan korvauksen, jonka suorittaa osittain työnantaja ja osittain rahasto.
Corte suprema di cassazione esittää, että tuomioistuimen ensin ottaman vastakkaisen lähestymistavan jälkeen sen oikeuskäytännössä
on hyväksytty rahaston asetuksen nro 80/92  2 §:stä omaksuma tulkinta, jonka mukaan rahaston kuuluu maksaa se määrä, joka
jää jäljelle, kun enimmäismäärästä vähennetään tosiasiallisesti maksetut palkkaennakot (ks. 11.8.1999 annettu tuomio nro 8607;
19.12.2000 annettu tuomio nro 1937 ja 2.10.2000 annettu tuomio nro 13939, julkaistavana). Mainittu tuomioistuin katsoo, että
tämä tulkinta on yhtäpitävä direktiivin ”sosiaalisen päämäärän” kanssa sellaisena, kuin se ilmenee direktiivin 4 artiklan
3 kohdasta, jonka mukaan työntekijöiden tarpeita suojataan niitä varten varattujen taloudellisten varojen rajoissa (ks. em.
2.10.2000 annettu tuomio nro 13939).
Corte suprema di cassazione toteaa kuitenkin, että verrattaessa direktiivin 4 artiklan 3 kohtaa muihin direktiivistä ilmeneviin
periaatteisiin käy ilmi, että on epävarmaa, onko tuomioistuimen omaksuma tulkinta paikkansapitävä. Direktiivin 1 ja 4 artiklasta
ilmenee näet, että sekä direktiivin soveltamisalan että niiden rajoitusten, joita jäsenvaltiot voivat vastuulle asettaa, määrittelyt
sisältävät työntekijöiden ”työsopimuksista johtuvia saatavia” koskevan varauksen.
Näiden seikkojen perusteella Corte suprema di cassazione on lykännyt asian käsittelyä ja esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Sallitaanko 20.10.1980 annetun direktiivin 80/987/ETY 4 artiklan 3 kohdassa – jossa säädetään, että jotta tämän direktiivin
sosiaalisten päämäärien ylittämiseltä vältytään, jäsenvaltiot voivat asettaa enimmäismäärän työntekijöille työsuhteen viimeisiltä
kolmelta kuukaudelta kuuluvien palkkasaatavien maksamiselle –, että sellaiset työntekijät, joiden palkka on enimmäismäärää
suurempi ja jotka ovat saaneet työsuhteen viimeisten kolmen kuukauden ajalta palkan ennakkoja, joiden määrä on yhtä suuri
tai suurempi kuin kyseinen enimmäismäärä, menettävät osan palkkasaatavistaan, kun taas sellaiset työntekijät, joiden palkka
on enimmäismäärää pienempi, voivat, kun työnantajan maksamat ennakot ja julkisen laitoksen suorittamat summat lasketaan yhteen,
saada koko palkkasaatavan (tai suuremman osan siitä)?”
Tribunale di Pisa ei hyväksy Corte suprema di cassazionen uutta oikeuskäytäntöä. Sen mukaan tämän oikeuskäytännön mukaan laki
sallii turvautumisen rahastoon ainoastaan siinä tapauksessa, että palkan ennakot ovat rahaston tarjoaman palkkaturvan alarajaa
pienempiä, ja enintään enimmäismäärän ja mainittujen ennakkojen erotuksen määrään asti. Tribunale di Pisa katsoo, että asetuksen
nro 80/92 2 §:n 4 momentin b kohdan nykyinen tulkinta aiheuttaa sen, että työntekijöiden etujen suojelun tasossa on eroja,
kun taas direktiivissä ja yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Maso ym. 10.7.1997 antamassa tuomiossa (C‑373/95, Kok. 1997, s. I‑4051)
on päinvastoin pyritty takaamaan suojelun yhdenmukaisuus.
Tribunale di Pisan selityksen mukaan itse asetus nro 80/92 poikkeaa direktiivistä.
Tribunale di Pisan mukaan Italian lainsäätäjä on käytännössä luonut uuden järjestelmän, jossa työntekijän oikeuden kohteena
on rahaston myöntämä suoritus, joka on muuttunut vastuutoimenpiteestä velvoitteen sisältöä ja siihen perustuvaa oikeutta koskevaksi
toimenpiteeksi, minkä vuoksi korvauksella ei ole mitään liittymäkohtaa työntekijän alkuperäiseen oikeudelliseen tilanteeseen.
Tämä on Tribunale di Pisan mukaan seurausta asetuksen nro 80/92  2 §:n 4 ja 1 momentin ja 1 §:n soveltamisesta.
Näiden seikkojen perusteella Tribunale di Pisa on lykännyt asian käsittelyä ja esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan
ennakkoratkaisukysymyksen:
”Voidaanko direktiiviä 80/987/ETY ja siitä johdettuja toimia (yhdistetyt asiat C‑6/90 ja C‑9/90, Francovich ym., tuomio 19.11.1991,
Kok. 1991, s. I‑5357 ja asia C‑373/95, Maso ym., tuomio 10.7.1997, Kok. 1997, s. I‑4051) tulkita siten, että tiettyyn enimmäismäärään
asti päällekkäisyyden estävää sääntöä voidaan soveltaa palkkaturvarahastosta myönnettävään suoritukseen ja työnantajan viimeisten
kolmen kuukauden ajalta suorittamiin palkkoihin ainoastaan sen määrän osalta, joka ylittää samalta ajanjaksolta suoritettavan
liikkuvuuskorvauksen määrän, kun otetaan huomioon, että kyseisten ennakkojen, kuten liikkuvuuskorvauksenkin, tarkoituksena
on saman määrän osalta irtisanotun työntekijän perustarpeiden tukeminen?”
Tribunale di Siena epäilee sitä, onko Corte suprema di cassazionen uusi oikeuskäytäntö yhteisön oikeuden mukainen.
Sen mukaan asetuksen nro 80/92  2 §:n sanamuoto on epäselvä, mikä johtuu sekä kyseisen säännöksen eri kohtien järjestelystä
että säädetyn enimmäismäärän luonteesta, josta voidaan päätellä sen sisältävän viittauksen toiseen sovellettavaan säännökseen.
Tribunale di Sienan mukaan Corte suprema di cassazionen rahaston tarjoaman palkkaturvan enimmäismäärää koskevassa uudessa
oikeuskäytännössä viitataan Italian sosiaaliapua koskevaan lainsäädäntöön ottamatta huomioon sen ja direktiivin perustana
olevan sosiaalisen päämäärän välistä eroa. Tribunale di Siena esittää epäilyksiä sen suhteen, voidaanko asetuksen nro 80/92
2 §:n epäselvyys poistaa sillä, että työntekijöiden oikeus periä tosiasiallisesti erääntyneitä ja maksamattomia palkkasaataviaan
vähenee tai – suurimmassa osassa tapauksista – häviää kokonaan, vaikka direktiivi takaa työntekijöille nämä oikeudet.
Näiden seikkojen perusteella Tribunale di Siena on lykännyt asian käsittelyä ja esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan
ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko kuukausipalkan lisänä maksettavan erityiskorvauksen laskennallisen määrän ja työnantajan viiteajanjaksona suorittamien
palkkojen päällekkäisyyden kieltävä säännös (asetuksen nro 80/1992 2 §:n 4 momentti) yhteensopiva – myös yhteisöjen tuomioistuimen
edellä mainittua asetusta koskevan oikeuskäytännön valossa – direktiivin 80/987/ETY kanssa ja erityisesti
a)
voidaanko kyseisen päällekkäisyyden kieltävän säännöksen katsoa olevan yhteensopiva direktiivin päämäärän kanssa, joka on
(3 artiklan 1 kohta) sen varmistaminen, että maksamatta olevat palkkasaatavat tietyn ajanjakson kuluessa (3 artiklan 2 kohta)
ja tietynpituiselta ajalta (4 artiklan 1 ja 2 kohta) maksetaan, vai
b)
vastaako päällekkäisyyden kieltävä säännös sosiaaliapua koskevaa edellytystä, joka ei ole yhteensopiva direktiivissä 80/987/ETY
säädetyn sosiaalisen arviointiperusteen kanssa;
c)
johtaako päällekkäisyyden kieltävä säännös direktiivin osittaiseen kumoutumiseen tai soveltamatta jättämiseen;
d)
voidaanko päällekkäisyyden kieltävä säännös sallia sillä perusteella, että jäsenvaltioilla on mahdollisuus vahvistaa enimmäismäärä
työntekijälle kuuluvien palkkasaatavien maksamisen varmistamiseksi (4 artiklan 3 kohta), kun otetaan huomioon, että Italian
lainsäätäjä on jo säätänyt kyseisestä enimmäismäärästä edellä mainitun asetuksen 2 §:n 2 momentissa;
e)
onko näin ollen asetuksen 2 §:n 2 momentissa tehdyn, ’kuukausipalkan lisänä maksettavan erityiskorvauksen enimmäismäärää’
koskevan viittauksen katsottava olevan puhtaasti muodollinen ja laskennallinen, vaiko viittaussäännös (sillä seurauksella,
että asetukseen nro 80/1992 sisällytetään kuukausipalkan lisänä maksettavan erityiskorvauksen täytäntöönpanoa koskevat säännökset
ja nk. päällekkäisyyden kieltävä säännös);
f)
voidaanko päällekkäisyyden kieltävän säännöksen katsoa olevan sallittu sillä perusteella, että jäsenvaltioilla on oikeus toteuttaa
väärinkäytösten estämiseksi tarvittavia toimenpiteitä (10 artiklan a kohta)?”
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 8.3.2001 antamalla määräyksellä asiat C‑19/01, C‑50/01 ja C‑84/01 yhdistettiin kirjallista
ja suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten.
Ennakkoratkaisukysymykset
On otettava huomioon, että EY 234 artiklan yhteydessä yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa ottaa kantaa kansallisten
lakien tai asetusten säännösten tulkintaan eikä näiden säännösten yhteensopivuuteen yhteisön oikeuden kanssa. Se voi kuitenkin
esittää kansalliselle tuomioistuimelle sellaiset yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joiden avulla kansallinen
tuomioistuin voi ratkaista käsiteltäväkseen saatetun oikeudellisen ongelman (ks. asia C‑107/98, Teckal, tuomio 18.11.1999,
Kok. 1999, s. I‑8121, 33 kohta ja asia C‑57/01, Makedoniko Metro ja Michaniki, tuomio 23.1.2003, Kok. 2003, s. I‑1091, 55 kohta).
Tämä oikeuskäytäntö on otettava huomioon esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin vastattaessa.
Nämä kysymykset, joita on syytä tarkastella yhdessä, on ymmärrettävä siten, että niissä kysytään, onko direktiivin 3 artiklan
1 kohtaa ja 4 artiklan 3 kohdan ensimmäistä alakohtaa tulkittava siten, että niissä sallitaan jäsenvaltioiden rajoittaa palkkaturvajärjestelmien
maksuvelvollisuus määrään, joka kattaa kyseisten työntekijöiden perustarpeet ja josta vähennetään maksut, jotka työnantaja
on suorittanut palkkaturvan kattamana aikana.
Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on, jollei saman direktiivin 4 artiklasta muuta johdu, toteutettava
tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että palkkaturvajärjestelmät turvaavat maksun työntekijöiden maksamatta olevista
palkkasaatavista tiettyä päivää edeltävältä ajalta.
Direktiivin 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat kuitenkin asettaa enimmäismäärän
työntekijöiden erääntyneistä saatavista olevalle vastuulle, jotta direktiivin sosiaaliset päämäärät ylittävien määrien maksamiselta
vältytään.
Tähän direktiivin sosiaaliseen päämäärään sisältyy se, että työntekijöille on työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa varmistettava
tietty yhteisön vähimmäissuoja heidän työsopimuksista tai työsuhteista johtuvien, määrätyltä ajanjaksolta maksamatta olevien
palkkasaataviensa maksun varmistamiseksi (em. asia Maso ym., tuomion 56 kohta; asia C‑125/97, Regeling, tuomio 14.7.1998,
Kok. 1998, s. I‑4493, 20 kohta; asia C‑441/99, Gharehveran, tuomio 18.10.2001, Kok. 2001, s. I‑7687, 26 kohta ja asia C‑201/01,
Walcher, tuomio 11.9.2003, 38 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Vaikka jäsenvaltiot voivat asettaa enimmäismäärän työntekijöiden erääntyneistä saatavista olevalle vastuulle, niiden on varmistettava
kaikkien tämän enimmäismäärän rajoissa olevien saatavien maksaminen.
Työntekijöiden palkkaturvan kattaman ajan palkoista saamat ennakot on vähennettävä saatavista, jotta voidaan määrittää, miltä
osin ne ovat maksamatta.
Sitä vastoin päällekkäisyyden kieltävällä säännöllä, jonka mukaan jäsenvaltioiden työntekijöiden maksamatta olevista palkkasaatavista
olevan vastuun enimmäismäärästä vähennetään mainituille työntekijöille palkkaturva-aikana maksetut palkat, haitataan välittömästi
direktiivissä taattua vähimmäisturvaa.
Lisäksi vaikka direktiivin 10 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioilla on oikeus toteuttaa väärinkäytösten estämiseksi tarvittavia
toimenpiteitä, asiakirja-aineistossa olevista tiedoista ei ilmene seikkoja, jotka viittaavat johonkin väärinkäytökseen, jonka
estämiseen pääasiassa kyseessä olevaa päällekkäisyyden kieltävää sääntöä käytettäisiin.
Edellä olevien seikkojen perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiivin 3 artiklan 1 kohtaa ja 4 artiklan
3 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että niissä ei sallita jäsenvaltioiden rajoittaa palkkaturvajärjestelmien
maksuvelvollisuutta määrään, joka kattaa kyseisten työntekijöiden perustarpeet ja josta vähennetään maksut, jotka työnantaja
on suorittanut palkkaturvan kattamana aikana.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Italian ja Ranskan hallituksille ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja
ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa
tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen
korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut Tribunale di Pisan 19.12.2000, Tribunale di Sienan 26.1.2001 ja Corte suprema di cassazionen 18.1.2001 tekemillään
päätöksillä esittämät kysymykset seuraavasti:
Skouris
Schintgen
Colneric
Julistettiin Luxemburgissa 4 päivänä maaliskuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: italia.