CELEX: 61984CJ0178
Nesplnění povinnosti
"Zákon o čistotě" piva

Návrhem
došlým kanceláři Soudního dvora dne 6. července 1984 Komise Evropských
společenství podala na základě článku 169 Smlouvy o EHS žalobu
směřující k určení, že Spolková republika Německo tím, že zakázala
uvádět na trh piva legálně vyrobená a uvedená na trh v jiném
členském státě, jestliže tato piva nejsou v souladu s články 9
a 10 Biersteuergesetz (zákon ze dne 14. března 1952, BGBl. I,
s. 149), porušila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku
30 Smlouvy.
Pokud
jde o skutkový stav věci, průběh řízení a argumenty účastníků
řízení, jsou uvedeny ve zprávě k jednání. Tyto údaje spisu jsou
níže zmíněné pouze v rozsahu nezbytném pro uvážení Soudního dvora.

K použitelným  vnitrostátním právním předpisům
Během
řízení před Soudním dvorem německá vláda předložila následující přehled
právních předpisů týkajících se piva, který Komise nezpochybnila
a který je třeba přijmout pro účely projednávaného sporu.
Biersteuergesetz
(daňový zákon o pivu) pro účely projednávaného sporu obsahuje
jednak výrobní pravidla, která jako taková se použijí pouze pro pivovary
usazené ve Spolkové republice Německo, a jednak pravidla
o používání označení „Bier“ (pivo), která platí pro piva vyrobená
ve Spolkové republice Německo i pro dovážená piva.
Výrobní
pravidla jsou uvedena v článku 9 Biersteuergesetz. Odstavec 1
tohoto ustanovení stanoví, že k výrobě piva spodním kvašením může
být použit pouze ječný slad, chmel, kvasnice a voda. Odstavec 2
téhož článku podřizuje výrobu piva horním kvašením stejným požadavkům,
nicméně povoluje použití jiných sladů, třtinového cukru, řepného cukru
nebo technicky čistého invertního cukru, jakož i glukózy
a barviv získaných z cukrů stanovených druhů. Ve svém odstavci
3 článek 9 upřesňuje, že sladem se rozumí každá uměle naklíčená
obilnina. V tomto ohledu je namístě poznamenat, že podle čl. 17
odst. 4 prováděcí vyhlášky k Biersteuergesetz
(„Durchfürungsbestimmungen zum Biersteuergesetz“ ze dne 14. března 1952)
(BGBl I, s. 153) rýže, kukuřice a čirok nejsou obilniny ve
smyslu čl. 9 odst. 3 Biersteuergesetz. Výjimky z výrobních pravidel
uvedených v odstavcích 1 a 2 článku 9 Biersteuergesetz mohou
být podle odstavce 7 téhož ustanovení uděleny na žádost
v konkrétních případech pro výrobu zvláštních piv, piv určených na
vývoz nebo pro vědecké pokusy. Kromě toho podle odstavec 8 téhož článku
nejsou jeho odstavce 1 a 2 použitelné na  pivovary, které vyrábějí
pivo pouze pro vlastní spotřebu (Hausbrauer). Za porušení výrobních
pravidel článku 9 Biersteuergesetz  ukládá čl. 18 odst. 1 bod 1 tohoto
zákona trestní sankce.
Pravidlo
o obchodním používání označení „Bier“ (pivo) je obsaženo
v článku 10 Biersteuergesetz. Podle tohoto pravidla je možné uvést
na trh pod označením „Bier“ (pivo), samotným nebo jako části složeného
názvu, anebo pod jiným označením nebo obrazovým znázorněním, které
vzbuzuje dojem, že se jedná o pivo, pouze kvašené nápoje, které
jsou v souladu s  požadavky stanovenými v čl. 9 odst. 1,
2, 4, až 6 Biersteuergesetz. Toto pravidlo obsahuje pouze částečný zákaz
uvádět na trh nápoje, které nejsou v souladu s výše uvedenými
výrobními požadavky, neboť tyto nápoje mohou být prodávány pod jinými
označeními za podmínky, že se na tato označení nevztahují omezení
uvedená v článku 10. Za porušení těchto pravidel označování ukládá
čl. 18 odst. 8 bod 4 Biersteuergesetz trestní sankce.
Pokud
piva obsahují přísady, jejich dovoz do Spolkové republiky Německo
naráží mimoto na absolutní zákaz uvádění na trh stanovený v čl. 11
odst. 1 bodu 2 zákona o obchodu s potravinami, tabákovými
výrobky, kosmetickými prostředky a dalším spotřebním zbožím
(„Gesetz über den Verkehr mit Lebensmitteln, Tabakerzeugnissen,
kosmetischen Mitteln und sonstigen Bedarfsgegenständen“) [„Lebensmittel-
und Bedarfsgegenständegesetz“ (dále jen „LMBG“)  ze dne 15. srpna
1974 (BGBl. I, s. 1945)].
Tento
posledně uvedený zákon, založený na úvahách o ochraně zdraví,
spočívá v oblasti přísad na zásadě zákazu, s výjimkou
povolení. Ve svém článku 2 tento zákon definuje přísady jako „látky
určené k přidání do potravinářských výrobků za účelem ovlivnění
jejich vlastností nebo dosažení zvláštních vlastností nebo účinků“
a z této definice jsou vyloučeny „látky přírodního původu nebo
chemicky totožné s přírodními látkami, které se podle zvyklostí
používají především z důvodu jejich výživné, vonné nebo chuťové
hodnoty, jakož i pitná a stolní voda.“
Ve
svém čl. 11 odst. 1 bodu 1 LMBG zakazuje používání nepovolených přísad,
v čistém stavu nebo ve směsi s jinými látkami, pro výrobu
nebo obchodní zpracování  potravinářských výrobků, které jsou určeny
k uvedení na trh. V odstavci 2 bodě 1 a v odstavci 3
téhož článku LMBG upřesňuje, že tento zákaz se nevztahuje na technické
prostředky a enzymy. Technickými prostředky zákon v souladu
s odstavcem 2 bodem 1 téhož článku rozumí „přísady, které jsou od
potravinářského výrobku odděleny, a to buďto zcela, nebo tak, že
jsou obsaženy ve výrobku určeném pro spotřebitele pouze v podobě
technicky nevyhnutelných a technologicky neúčinných zbytků
v množství, které je nevýznamné s ohledem na zdraví, vůni nebo
chuť“.
Ve
svém čl. 11 odst 1 bodu 2 LMBG zakazuje uvádět na trh za obchodním
účelem výrobky, které byly vyrobeny nebo zpracovány v rozporu se
zákazem výroby uvedeným v odst. 1 bodu 1 nebo nejsou v souladu
s vyhláškou přijatou na základě čl. 12 odst. 1. Podle čl. 12 odst.
1 LMBG může vyhláška ministerstva schválená Bundesrat obecně povolit
používání určitých přísad  nebo povolit jejich používání pro určité
potravinářské výrobky či pro určitá použití v rozsahu, v němž
je takové povolení v souladu s ochranou spotřebitele
s ohledem na  technologické, nutriční a dietetické požadavky.
Tato povolení jsou obsažená v přílohách k vyhlášce
o povolení používání přísad v potravinářských výrobcích
(„Verordnung über die Zulassung von Zusatzstoffen zu Lebensmitteln“, ze
dne 22. prosince 1981, dále jen „ZZulV“), (BGBl. I, s. 1633).
Na
pivo jakožto potravinu se vztahují právní předpisy o přísadách,
v tomto ohledu však pro něj platí zvláštní režim. Výrobní pravidla
obsažená v článku 9 Biersteuergesetz vylučují používání jakýchkoliv
látek, včetně přísad, jiných, než jsou látky v nich uvedené. Jsou
tudíž zvláštními ustanoveními v oblasti přísad ve smyslu čl. 1
odst. 3 ZZulV. Toto ustanovení vyhrazuje použití pravidel, která
zakazují, omezují nebo povolují používání přísad na určité potravinářské
výrobky za jiných podmínek, než stanoví ZZulV. Používání přísad obecně
povolených nebo povolených pro určitá používání v přílohách
k ZZulV je v důsledku toho v případě piva vyloučeno. Toto
vyloučení platí nicméně pouze pro látky, které jsou přísadami ve smyslu
LMBG a pro jejichž používání samotný LMBG, jakožto zákon, který
byl přijat později než Biersteuergesetz, nestanoví výjimku.  Zákaz
přísad v pivu nezahrnuje technické prostředky ani enzymy.
Z
toho vyplývá, že čl. 11 odst. 1 bod 2 LMBG ve spojení s článkem 9
Biersteuergesetz mají za účinek zákaz dovozu piv, která obsahují látky,
na něž se vztahuje zákaz používání přísad stanovený čl. 11 odst. 1 bod 1
LMBG, do Spolkové republiky Německo.

K předmětu sporu
Je
namístě určit, zda se spor týká pouze zákazu uvádět na trh piva pod
označením „Bier“ (pivo), která byla vyrobena v jiných členských
státech podle pravidel, jež neodpovídají pravidlům uvedeným
v článku 9 Biersteuergesetz, nebo zda se vztahuje i na zákaz
dovozu piv, která obsahují přísady povolené v členském státě
původu, avšak zakázané ve Spolkové republice Německo.
Ve
své výzvě dopisem Komise směřovala své výtky proti ustanovením článků 9
a 10 Biersteuergesetz v rozsahu, v němž vyloučily dovoz
piv legálně vyrobených v jiných členských státech do Spolkové
republiky Německo, jelikož tato piva nebyla uvařena v souladu
s ustanoveními použitelnými ve Spolkové republice Německo. Komise
měla za to, že tento zákaz uvádění na trh nelze odůvodnit úvahami
o veřejném zájmu na ochraně spotřebitelů nebo ochraně veřejného
zdraví.
Ve
své odpovědi na tento dopis německá vláda uplatňovala, že právní
ustanovení o čistotě piva jsou nezbytná pro ochranu veřejného
zdraví, protože výroba piva s použitím pouze surovin uvedených
v článku 9 Biersteuergesetz umožňuje se vyhnout  použití přísad.
V doplňujícím dopise ze dne 15. prosince 1982 určeném členu Komise
německá vláda tento argument zopakovala s tím, že upřesnila, že
požadavek používat pouze ty suroviny, které uvádí článek 9
Biersteuergesetz, zahrnuje zákaz používání přísad, přičemž tento zákaz
má sloužit k ochraně veřejného zdraví.
Ve
svém odůvodněném stanovisku Komise podržela svůj názor. Podle Komise
skutečnost, že pivo vařené podle německé tradice pravidla čistoty může
být vyráběno bez přísad, neumožňuje obecně vyloučit technologickou
nutnost používání přísad pro piva vařená podle jiných tradic nebo
z jiných surovin. Komise se domnívá, že otázku technologické
nutnosti používání přísad je možné rozhodnout pouze s přihlédnutím
k použitým výrobním postupům a ve vztahu k určitým
přísadám.
V
odpovědi na toto odůvodněné stanovisko německá vláda znovu uvedla úvahy
o ochraně zdraví, které podle ní odůvodňují ustanovení článků 9
a 10 Biersteuergesetz.  Nevysvětlila nicméně přesný dosah tohoto
právního předpisu ani jeho vztah k režimu přísad.
V
odůvodnění svého návrhu Komise poukázala na překážky dovozu, které
způsobuje použití Biersteuergesetz na piva vyrobená v jiných
členských státech z jiných surovin nebo s použitím přísad
povolených v těchto státech.
Teprve
až ve fázi žalobní odpovědi německá vláda vysvětlila, že režim čistoty
piva spočívá na dvou různých, ale doplňujících se právních předpisech,
a podala výše uvedený přehled svých právních předpisů.
Ve
své replice Komise uvedla jiné výhrady proti pravidlu označování
uvedenému v článku 10 Biersteuergesetz a jiné výhrady proti
absolutnímu zákazu přísad v pivu. Podle Komise úplný přehled
použitelného práva, který předložila německá vláda, v základě
nemění skutečnosti projednávaného sporu. Komise v tomto ohledu
trvala na tom, že svou žalobu nesměřuje výhradně proti článkům 9
a 10 Biersteuergesetz, ale obecně proti zákazu uvádět na trh piva,
která pocházejí z jiných členských států a nesplňují výrobní
kriteria obsažená v těchto ustanoveních, přičemž přesný právní
základ tohoto zákazu není kromě toho důležitý.
Za
těchto podmínek existují dva důvody, proč je namístě mít za to, že
žaloba směřuje jak proti zákazu uvádět na trh pod označením „Bier“
(pivo) piva, která byla vyrobena v jiných členských státech podle
pravidel, která neodpovídají pravidlům článku 9 Biersteuergesetz, tak
proti zákazu dovozu piv obsahujících přísady, jejichž používání je
povoleno v členského státě původu, ale je zakázáno ve Spolkové
republice Německo.
Zaprvé,
Komise již na začátku určila podstatu porušení povinností tím, že od
začátku postupu před zahájením řízení napadala zákaz uvádět na trh piva
dovážená do Spolkové republiky Německo z jiných členských států
z toho důvodu, že se nevaří podle pravidel, která by odpovídala
pravidlům platným ve Spolkové republice Německo. Článek 9
Biersteuergesetz uváděla pouze proto, aby tato pravidla upřesnila. Jak
německá vláda uvedla, dosah tohoto ustanovení není ostatně omezen na
suroviny, ale vztahuje se také na přísady. Argumenty, které Komise
uvedla v průběhu postupu před zahájením řízení ohledně nevhodného
charakteru absolutního zákazu přísad, navíc ukazují, že tento zákaz
zamýšlela zahrnout do předmětu své žaloby.
Zadruhé
je důležité uvést, že od začátku řízení se sama německá vláda
obhajovala hlavně v oblasti přísad a ochrany veřejného zdraví,
což jednak s sebou nese to, že chápala a uznávala, že předmět
řízení zahrnuje také absolutní zákaz používání přísad, a jednak to
vylučuje, že by mohla být porušena její práva obhajoby.

K zákazu uvádět na trh piva pod označením „Bier“ (pivo), která nesplňují požadavky článku 9 Bierstuergesetz
Je
namístě především zdůraznit, že pravidlo výroby piva obsažené
v článku 9 Biersteuergesetz nemůže samo o sobě představovat
opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení zakázané
článkem 30 Smlouvy, protože se vztahuje pouze na pivovary usazené ve
Spolkové republice Německo. Článek 9 Biersteuergesetz je v této
souvislosti dotčen pouze do té míry, nakolik článek 10 Biersteuergesetz,
který se vztahuje jak na výrobky dovážené z jiných členských
států, tak i na výrobky vyráběné v  tuzemsku, na něj odkazuje
za účelem určení nápojů, které lze uvádět na trh pod označením „Bier“
(pivo).
Co
se týče tohoto pravidla označování, Komise připouští, že pokud nebylo
dosaženo harmonizace na úrovni Společenství, členské státy mají
v zásadě pravomoc určit pravidla výroby a složení nápojů
a jejich uvádění na trh. Komise nicméně zdůrazňuje neslučitelnost
systému, který tak jako článek 10  Biersteuergesetz, zakazuje používat
druhové označení pro obchodování s výrobky vyrobenými částečně
z jiných surovin, jako jsou rýže nebo kukuřice, než jsou suroviny
předepsané v tuzemsku, s právem Společenství. Taková právní
úprava jde v každém případě nad to, co je nezbytné pro ochranu
německého spotřebitele, neboť tato ochrana může být zajištěna
prostřednictvím etiket nebo upozornění. Představuje tedy překážku
zakázanou článkem 30 Smlouvy.
Německá
vláda se snažila odůvodnit svou právní úpravu především úvahami
o veřejném zdraví. Podle ní používání jiných surovin, než které
připouští článek 9 Biersteuergesetz, nevyhnutelně vede k používání
přísad. Při jednání německá vláda nicméně uznala, že článek 10
Biersteuergesetz, který je pouze pravidlem označování, nemá jiný cíl než
ochranu spotřebitelů. Podle ní si spotřebitelé spojují označení „Bier“
(pivo) s nápojem vyrobeným pouze ze surovin uvedených v článku
9 Biersteuergesetz. Jedná se tedy o zabránění tomu, aby tito
spotřebitelé byli uvedeni v omyl, co se týče povahy výrobku tím, že
by se u nich vzbudilo domnění, že nápoj nazývaný „Bier“ (pivo)
vyhovuje zákonu o čistotě, když tomu tak není. Německá vláda trvala
na tom, že její právní úprava nesleduje žádný ochranářský cíl.
V tomto ohledu zdůraznila, že suroviny, jejichž použití stanovuje
čl. 9 odst. 1 a 2 Biersteuergesetz, nejsou nutně vnitrostátního
původu a že použít označení „Bier“ (pivo) je oprávněn každý
subjekt, který uvádí na trh výrobky vyrobené v souladu se
stanovenými pravidly, která lze snadno dodržovat i mimo Spolkovou
republiku Německo.
Je
třeba především připomenout ustálenou judikaturu Soudního dvora
(především rozsudek ze dne 11. července 1974, Procureur du roi
v. Dassonville, 8/74, Recueil, s. 837), podle níž se zákaz
opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení stanovený
v článku 30 Smlouvy vztahuje na „veškerou obchodní právní úpravu
členských států, která může přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo
potenciálně bránit obchodu uvnitř Společenství.“
Dále
je namístě zdůraznit, že z ustálené judikatury Soudního dvora
(zejména rozsudek ze dne 20. února 1979, Rewe, 120/78, Recueil,
s. 649, a rozsudek ze dne 10. listopadu 1982, Rau, 261/81,
Recueil, s. 3961) vyplývá, že „v případě, že neexistuje společná
právní úprava uvádění na trh dotčených výrobků, překážky volného pohybu
uvnitř Společenství, které vyplývají z rozdílů ve vnitrostátních
právních úpravách, musí být přijaté v rozsahu, v němž může být
taková právní úprava, která je stejným způsobem použitelná na domácí
i dovážené výrobky, odůvodněna svou nezbytností k splnění
kategorických požadavků, které se mimo jiné týkají ochrany spotřebitelů.
Rovněž je nutné, aby taková právní úprava byla přiměřená zamýšlenému
cíli. Může-li členský stát  zvolit z různých opatření, kterými je
možno dosáhnout stejného cíle, je povinen zvolit prostředek, který
přináší nejméně překážek volného pohybu zboží.“
Je
nesporné, že použití článku 10 Biersteuergesetz na piva pocházející
z jiných členských států, při jejichž výrobě bylo legálně použito
jiných surovin než ječného sladu, zejména rýžového a kukuřičného
sladu, může bránit jejich dovozu do Spolkové republiky Německo.
Zbývá
tedy ověřit, zda toto použití může být odůvodněno kategorickými
požadavky na ochranu spotřebitelů.
V
tomto ohledu musí být argument německé vlády, podle něhož je pravidlo
článku 10 Biersteuergesetz nezbytné pro ochranu německých spotřebitelů,
protože v jejich mysli je označení „Bier“ (pivo) neoddělitelně
spjaté s nápojem, který se vyrábí výhradně ze složek stanovených
v článku 9 Biersteuergesetz, odmítnut.
Zaprvé,
představy spotřebitelů, které se mohou v různých členských státech
lišit, se v rámci jednoho členského státu mohou vyvíjet
v čase. Institut společného trhu je mimoto jedním ze základních
činitelů, které mohou přispět k tomuto vývoji. Zatímco režim
ochrany spotřebitelů před nekalými praktikami umožňuje brát zřetel na
tento vývoj, právní předpisy typu článku 10 Biersteuergesetz mu brání.
Jak již Soudní dvůr měl jednou příležitost zdůraznit v jiné
souvislosti (rozsudek ze dne 27. února 1980,  Komise v. Spojené
království, 170/78, Recueil, s. 417), není třeba, aby právní
předpisy členského státu „sloužily k zakonzervování daných
spotřebních zvyklostí a k upevnění výhody vnitrostátních
odvětví, která se zabývají jejich uspokojováním“.
Zadruhé,
v jiných členských státech Společenství má označení odpovídající
německému označení „Bier“ (pivo) druhový charakter a slouží
k označení kvašeného nápoje vyrobeného z ječného sladu,
a to buď výhradně z ječného sladu, nebo společně
s rýžovým nebo kukuřičným sladem. Stejný přístup zastává právo
Společenství, jak vyplývá z položky 22.03 společného celního
sazebníku. Sám německý zákonodárce v čl. 9 odst. 7 a 8
Biersteuergesetz tímto způsobem použil označení „Bier“ (pivo)
k označení nápojů, které neodpovídají výrobním pravidlům stanoveným
v odstavcích 1 a 2 téhož článku.
Německé
označení „Bier“ (pivo) a odpovídající označení v jazycích
jiných členských států Společenství nemůže tedy být vyhrazeno pro piva
vyrobená v souladu pravidly platnými ve Spolkové republice Německo.
Je
jistě oprávněné snažit se poskytnout spotřebitelům, kteří připisují
zvláštní vlastnosti pivům vyrobeným z určitých surovin, možnost
volby  v závislosti na této skutečnosti. Přesto, jak již Soudní
dvůr zdůraznil (rozsudek ze dne 9. prosince 1981, Komise v. Itálie,
193/80, Recueil, s. 3019), stejnou možnost lze zajistit
prostředky, jež nebrání dovozu výrobků legálně vyrobených
a uvedených na trh v jiných členských státech, a to
zejména „povinným opatřováním vhodnými etiketami s uvedením povahy
prodávaného výrobku“. Při uvedení surovin použitých při výrobě piva „by
takový postup umožnil spotřebiteli rozhodnout se na základě úplné
znalosti skutečnosti a zaručil by transparentnost obchodních
transakcí a nabídek pro veřejnost“. Je třeba dodat, že tento systém
povinných údajů nesmí obsahovat záporné hodnocení piv, která nesplňují
požadavky článku 9 Biersteuergesetz.
V
rozporu s tvrzením německé vlády může takový systém údajů dokonale
fungovat i u výrobku, který, tak jako pivo, se nutně nedodává
spotřebiteli v lahvích nebo plechovkách, na nichž je možné
příslušné údaje označit. To znovu potvrzuje samotná německá právní
úprava. Článek 26 odst. 1 a 2 výše uvedené prováděcí vyhlášky
k Biersteuergesetz, stanoví u určitých piv systém informací
pro spotřebitele, i když se tato piva prodávají točená. Požadované
údaje musí být tedy uvedeny na sudech nebo výčepních kohoutech.
Z
předchozích úvah vyplývá, že Spolková republika Německo tím, že použila
pravidlo označování obsažené v článku 10 Biersteuergesetz na piva
dovážená z jiných členských států, která byla v těchto státech
legálně vyrobená a uvedená na trh, porušila povinnosti, které pro
ni vyplývají z článku 30 Smlouvy.

K absolutnímu  zákazu uvádět na trh  piva, která obsahují přísady
Podle
názoru Komise absolutní zákaz uvádět na trh, který postihuje piva
obsahující přísady, nelze odůvodnit úvahami týkajícími se ochrany
veřejného zdraví. Podle žalobkyně jiné členské státy velmi přísně
kontrolují používání přísad v potravinářských výrobcích
a nepovolují použití žádné dané přísady, dokud důkladné zkoušky
neprokáží její neškodnost. Podle Komise je třeba předpokládat, že piva
vyráběná v těchto členských státech, která obsahují přísady
v těchto státech povolené, nepředstavují pro veřejné zdraví žádné
nebezpečí. Pokud se Spolková republika Německo chce stavět proti jejich
dovozu, pak je podle Komise na ní, aby dokázala, že tato piva jsou
nebezpečná pro veřejné zdraví. Komise se domnívá, že
v projednávaném případě nebyl takový důkaz předložen. Režim přísad
použitelný ve Spolkové republice Německo na pivo je v každém
případě nepřiměřený, neboť úplně vylučuje použití přísad, zatímco režim
jiných nápojů, jako je režim nealkoholických nápojů, je mnohem
pružnější.
Německá
vláda se domnívá, že s ohledem na nebezpečí vyplývající
z používání přísad, jejichž dlouhodobé účinky nejsou zatím známy,
a zvláště vzhledem k rizikům, která představuje hromadění
přísad v organismu a jejich vzájemného působení
s ostatními látkami, jako je alkohol, je množství přijímaných
přísad nutné co nejvíce omezit. Vzhledem k tomu, že pivo je
potravinářským výrobkem, který je v Německu hojně konzumován, se
německá vláda domnívá, že je zvláště žádoucí vyloučit používání
jakýchkoli přísad při jeho výrobě. Taková volba je podle německé vlády
namístě tím spíše, že používání přísad není z technologického
hlediska nutné, neboť používání pouze složek stanovených
v Biersteuergesetz dovoluje se používání přísad vyhnout. Za těchto
podmínek je německý režim přísad použitelný na pivo zcela odůvodněn
nutností chránit veřejné zdraví  a neporušuje zásadu
proporcionality.
Je
nesporné, že zákaz uvádět na trh piva, která obsahují přísady, brání
dovozu piv pocházejících z jiných členských států, jež obsahují
přísady povolené v těchto státech, a do této míry se tedy na
něj vztahuje článek 30 Smlouvy. Je nicméně  třeba ověřit, zda použití
tohoto zákazu může být odůvodněno podle článku 36 Smlouvy ochranou
zdraví lidí.
Jak
vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora (zejména rozsudek ze
dne 14. července 1983, Sandoz, 174/82, Recueil, s. 2445), „do
té míry, v jaké za současného stavu vědeckého výzkumu trvají
nejasnosti, je při neexistenci harmonizace na členských státech, aby
rozhodly o úrovni ochrany zdraví a života, kterou zamýšlejí
zajišťovat, přičemž musí dbát na požadavky volného pohybu zboží uvnitř
Společenství“.
Z
judikatury Soudního dvora (a zejména výše uvedený rozsudek ze dne
14. července 1983, Sandoz; rozsudek ze dne 10. prosince 1985,
Motte, 274/84, Recueil, s. 3887, a rozsudek ze dne 6. května
1986, Muller, 304/84, Recueil, s. 1511) rovněž vyplývá, že za
těchto podmínek právo Společenství nebrání členským státům přijmout
předpisy, které podmiňují používání přísad předchozímu povolení  aktem
s obecnou působností, a to buď pro všechny výrobky, nebo pouze
pro některé z nich, nebo jen pro určitá použití. Právní předpisy
tohoto typu sledují oprávněný cíl zdravotní politiky, a to omezit
nekontrolovanou konzumaci potravinářských přísad.
Použití
zákazu uvádět na trh výrobky, které obsahují přísady povolené
v členském státu původu, ale zakázané v členském státu dovozu
na dovážené výrobky je nicméně přípustné pouze tehdy, pokud je tento
zákaz v souladu s požadavky článku 36 Smlouvy, tak jak byl
vyložen Soudním dvorem.
Je
třeba zaprvé připomenout, že ve svých výše uvedených rozsudcích Sandoz,
Motte a Muller Soudní dvůr odvodil ze zásady proporcionality, na
níž se zakládá poslední věta článku 36 Smlouvy, že zákazy uvádět na trh
výrobky, které obsahují přísady povolené v členském státu původu,
ale zakázané v členském státu dovozu musí být omezeny na to, co je
účinně nezbytné  k zajištění ochrany veřejného zdraví. Soudní dvůr
rovněž dospěl k závěru, že použití určité přísady, povolené
v jiném členském státu, musí být povoleno v případě výrobku
dovezeného  z tohoto členského státu, jestliže jednak
s přihlédnutím k výsledkům mezinárodního vědeckého výzkumu,
a zvláště práce vědecké komise Společenství pro výživu
a komise pro Codex alimentarius FAO a Světové zdravotnické
organizace, a jednak vzhledem ke stravovacím návykům
v členském státu dovozu tato přísada nepředstavuje žádné nebezpečí
pro veřejné zdraví a odpovídá skutečné potřebě, zejména
z technologických důvodů.
Zadruhé
je třeba připomenout, že jak Soudní dvůr konstatoval ve svém výše
uvedeném rozsudku ze dne 6. května 1986 ( Muller), zásada
proporcionality rovněž vyžaduje, aby hospodářské subjekty mohly požádat,
postupem, který jim je snadno dostupný a lze ho provést
v přiměřené lhůtě, aby aktem s obecnou působností bylo
povoleno používání určitých přísad.
Je
namístě upřesnit, že hospodářské subjekty musí mít možnost zpochybnit
neodůvodněný nedostatek povolení v rámci soudní žaloby. Aniž je
dotčena možnost příslušných vnitrostátních orgánů členského státu dovozu
požadovat na hospodářských subjektech údaje, kterými disponují
a které mohou být užitečné pro posouzení skutečností, je na těchto
orgánech, jak rozhodl Soudní dvůr ve svém výše uvedeném rozsudku ze dne
6. května 1986 (Muller), aby dokázaly, že zákaz je oprávněný
z důvodů ochrany zdraví obyvatelstva.
Je
důležité poznamenat, že německý režim přísad, použitelný na pivo,
jednak vede k vyloučení všech přísad povolených v jiných
členských státech, a nikoli k vyloučení určitých přísad
z důvodu konkrétního nebezpečí, které představují vzhledem ke
stravovacím návykům německého obyvatelstva, a jednak nestanoví
žádný postup, který by hospodářským subjektům umožňoval dosáhnout toho,
aby taková určitá přísada byla povolena aktem s obecnou působností
pro výrobu piva.
Co
se konkrétněji týče škodlivosti přísad, německá vláda vzala
v úvahu, přičemž se opírala o odborné posudky, nebezpečí,
které konzumace přísad obecně s sebou nese. Vysvětlovala, že
z důvodu obecné ochrany zdraví je důležité co nejvíce omezovat
množství přijímaných přísad a že je zvlášť žádoucí zcela vyloučit
jejich používání při výrobě piva jakožto potraviny, kterou německé
obyvatelstvo konzumuje ve velkém množství.
Z
tabulek přísad povolených pro různé potraviny, které předložila sama
německá vláda, nicméně vyplývá, že určité přísady povolené v jiných
členských státech pro výrobu piva jsou povolené rovněž německou právní
úpravou, a to zejména ZZulV, pro výrobu všech nebo téměř všech
nápojů. Pouhý odkaz na možná nebezpečí plynoucí obecně z konzumace
přísad a skutečnost, že pivo je hojně konzumovaná potravina,
nestačí k odůvodnění zavedení přísnějšího režimu v případě
tohoto výrobku.
Co
se týče potřebnosti přísad, a to zejména z technologických
důvodů, německá vláda uplatňovala, že taková potřeba používání přísad
neexistuje, pokud se pivo vyrábí v souladu s požadavky článku 9
Biersteuergesetz.
V
tomto ohledu je třeba zdůraznit, že k vyloučení technologické
potřebnosti určitých přísad nestačí se dovolávat skutečnosti, že pivo
může být vyráběno bez přísad, jestliže je vyráběno ze surovin
předepsaných ve Spolkové republice Německo. Takový výklad pojmu
technologické potřebnosti, který vede k upřednostňování
vnitrostátních výrobních postupů, je skrytým prostředkem omezování
obchodu mezi členskými státy.
Pojem
technologické potřebnosti musí být posouzen v závislosti na
používaných surovinách a se zřetelem k tomu, jak tuto
potřebnost posuzují orgány členského státu, v němž byl výrobek
legálně vyroben a uveden na trh. Je třeba také přihlížet
k výsledkům mezinárodního vědeckého výzkumu, zvláště
k výsledkům práce vědecké komise Společenství pro výživu
a komise pro Codex alimentarius FAO a Světové zdravotnické
organizace.
V
rozsahu, v němž německý režim přísad piva obsahuje obecné
vyloučení přísad, jeho použití na piva dovážená z jiných členských
států tudíž není v souladu s takovými  požadavky práva
Společenství, jako jsou požadavky stanovené  v judikatuře Soudního
dvora, neboť takové vyloučení je v rozporu se zásadou
proporcionality, a výjimka podle článku 36 Smlouvy se něj tedy
nevztahuje.
Vzhledem
k předchozím úvahám je namístě dospět k závěru, že Spolková
republika Německo tím, že zakázala uvádět na trh piva legálně vyrobená
a uvedená na trh v jiném členském státě, jestliže tato piva
nejsou v souladu s články 9 a 10 Biersteuergesetz,
porušila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 30 Smlouvy.

K nákladům řízení
Podle
čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který neměl úspěch
ve věci, uložena náhrada nákladu řízení. Vzhledem k tomu, že
Spolková republika Německo neměla ve věci úspěch, je namístě uložit jí
náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR
rozhodl takto:
1)
Spolková
republika Německo tím, že zakázala uvádět na trh piva legálně vyrobená
a uvedená na trh v jiném členském státě, jestliže tato piva
nejsou v souladu s články 9 a 10 Biersteuergesetz,
porušila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 30 Smlouvy.
2)
Spolkové republice Německo se ukládá náhrada nákladů řízení.
Mackenzie Stuart
Galmot
Kakouris
O’Higgins
Schockweiler
Bosco
Koopmans
Due
Everling
Bahlmann
Joliet
Moitinho de Almeida

Rodgríguez Iglesias

Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 12. března 1987.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
P. Heim

A. J. Mackenzie Stuart
*
Jednací jazyk: němčina.