CELEX: 62010CJ0031
Šeštoji PVM direktyva
26 straipsnis
Speciali schema kelionių organizatoriams ir turų operatoriams
Taikymo sritis
Operos bilietų pardavimas be papildomų paslaugų

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva) 26 straipsnio aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Minerva Kulturreisen GmbH
(toliau –
Minerva
) ir
Finanzamt Freital
(toliau –
Finanzamt
) dėl Šeštosios direktyvos 26 straipsnyje numatytos specialios sistemos kelionių organizatoriams taikymo, kai kelionių agentūra
tik parduoda operos bilietus, neteikdama kitų paslaugų.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Šeštosios direktyvos 26 straipsnio „Speciali schema kelionių organizatoriams“, kuris pagrindinei bylai taikomas
ratione temporis
, 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Valstybės narės taiko pridėtinės vertės mokestį kelionių organizatorių veiklai pagal šio straipsnio nuostatas, kai kelionių
organizatoriai sandorius su klientais sudaro savo vardu ir teikdami kelionių paslaugas naudojasi kitų apmokestinamųjų asmenų
tiekiamomis prekėmis ir teikiamomis paslaugomis. Šis straipsnis netaikomas kelionių organizatoriams, kurie veikia tik kaip
tarpininkai ir apskaičiuodami mokestį taiko 11 straipsnio A skirsnio 3 dalies c punkto nuostatas. Šiame straipsnyje kelionių
organizatorių sąvoka apima ir turų operatorius.
2.      Visi kelionių organizatoriaus sandoriai, susiję su konkrečia kelione, turi būti laikomi viena paslauga, kurią keleiviui suteikia
kelionių organizatorius. Toji paslauga turi būti apmokestinta valstybėje narėje, kurioje kelionių organizatorius yra įsteigęs
savo verslą ar turi fiksuotą vietą, iš kurios teikia paslaugas. Šios paslaugos apmokestinamąją vertę ir kainą be mokesčio,
kaip ji apibūdinama 22 straipsnio 3 dalies b punkte, sudaro kelionių organizatoriaus marža, t. y. visos sumos, kurią turi
sumokėti keleivis be pridėtinės vertės mokesčio, ir kelionės organizatoriaus patirtų faktinių sąnaudų už kitų apmokestinamųjų
asmenų tiekiamas prekes ir teikiamas paslaugas, kai tokie sandoriai sudaromi tiesioginei keleivio naudai, skirtumas.

Nacionalinės teisės aktai
1993 m. Vokietijos Apyvartos mokesčio įstatymo (1993 m.
Umsatzsteuergesetz
,
BGBl
. 1993 I, p. 565, toliau –
UStG
) 25 straipsnyje numatyta:
„1.      Šios nuostatos yra taikomos verslininko teikiamoms kelionių paslaugoms, kurios nėra skirtos gavėjo verslui, tiek, kiek verslininkas
teikia šias paslaugas gavėjui savo vardu ir naudodamasis trečiųjų asmenų kelionių paslaugomis. Verslininko teikiama paslauga
laikytina kitokia paslauga. <…> Trečiųjų asmenų kelionių paslaugos yra trečiųjų asmenų vykdomas prekių tiekimas ir kitos paslaugos
tiesiogiai keleiviams.
2.       <…>
3.      Kitokios paslaugos vertė yra skirtumas tarp gavėjo įgyjant paslaugą sumokėtos sumos ir sumos, kurią verslininkas moka už trečiųjų
asmenų kelionių paslaugas. Nustatant apmokestinamąją vertę, apyvartos mokestis neįskaičiuojamas. <…>
<…>“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

Minerva
valdo kelionių agentūrą. 1993–1998 m. ji, be kita ko, įsigijo iš Saksonijos operos Drezdene (
Semperoper
) bilietus ir išplatino juos savo vardu ir atsakomybe galutiniams pirkėjams ir kelionių agentūroms kartu su kitomis savo teikiamomis
paslaugomis, t. y. apgyvendinimu, ekskursijomis, transportu, maitinimu, ar be jų.

Minerva
teigė, kad pajamos, gautos atskirai parduodant minėtus spektaklių bilietus, turi būti apmokestintos pagal maržą, remiantis
UStG
25 straipsniu. Minėta
Minerva
veikla buvo apmokestinta netaikant jai šios mokesčių schemos.

Finanzamt
atmetė
Minerva
skundus dėl 2000 m. rugsėjo 28 d. pranešimų apie mokėtiną apyvartos mokestį už 1993–1997 m. ir 2001 m. kovo 27 d. pranešimo
apie mokėtiną apyvartos mokestį už 1998 metus, nes atskirai pirkdama ir parduodama operos bilietus
Minerva
neteikė „kelionės organizavimo“ paslaugos ir todėl jos veikla nesiskyrė nuo kitų bilietų pardavėjų veiklos.
2008 m. vasario 11 d. sprendimu
Sächsisches Finanzgericht
pritarė
Finanzamt
pozicijai ir todėl atmetė
Minerva
pateiktą apeliaciją dėl
Finanzamt
sprendimo atmesti skundus.

Minerva
dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Vienintelis klausimas,
keliamas šiame teisme: ar parduodant bilietus galutiniams pirkėjams be papildomų paslaugų reikia apmokestinti maržą, remiantis
UStG
25 straipsniu.
Grįsdama savo kasacinį skundą
Minerva
nurodė, kad kelionių agentūros vykdomas renginių bilietų pardavimas laikytinas „kelionių paslauga“
UStG
25 straipsnio prasme, nes, anot
Minerva
, minėtų bilietų pardavimas yra įvairių jos siūlomų kelionių galimybių ir kelionių paslaugų paketų dalis.
Atsižvelgdamas į 1992 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Van Ginkel
(C‑163/91, Rink. p. I‑5723), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar savo vardu sandorius
sudarančios kelionių agentūros pajamoms, gautoms pardavus spektaklių bilietus, taikomas maržos apmokestinimas Šeštosios direktyvos
26 straipsnio prasme, ar, norint pasinaudoti šia mokesčių schema, atskirą paslaugą turi sudaryti viena pagrindinių ūkio subjektų,
kuriems taikoma ši nuostata, teikiamų paslaugų.
Šiomis aplinkybėmis
Bundesfinanzhof
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar [Šeštosios direktyvos] 26 straipsnyje numatyta „speciali schema kelionių organizatoriams“ taip pat taikoma kelionių agentūros
atskirai vykdomam operos bilietų pardavimui be papildomų paslaugų?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar Šeštosios direktyvos 26 straipsnyje numatyta
speciali schema taikoma visoms kelionių agentūros teikiamoms paslaugoms, ar minėtoji schema kelionių agentūros teikiamai paslaugai
taikoma tik jei ši apima kelionės paslaugą.
Pirma, Šeštosios direktyvos 26 straipsnio 1 dalyje pabrėžiama, kad šioje nuostatoje numatyta speciali schema taikoma kelionių
agentūrų ir turų operatorių veiklai, kai šie sandorius su klientais sudaro savo vardu ir teikdami kelionių paslaugas naudojasi
kitų apmokestinamųjų asmenų tiekiamomis prekėmis ir teikiamomis paslaugomis.
Todėl iš pačios šios nuostatos formuluotės matyti, kad tam, jog kelionių agentūros teikiamai paslaugai būtų taikoma minėta
speciali schema, ši paslauga turi būti susijusi su kelionių organizavimu.
Antra, reikia priminti, kad, kiek tai susiję su apmokestinimo pagrindu, Šeštosios direktyvos 26 straipsnyje numatoma bendrosios
taisyklės išimtis tam tikrai kelionių agentūrų ir turų operatorių veiklai ir kad šis straipsnis, kaip Šeštąja direktyva įtvirtintos
įprastos schemos išimtis, gali būti taikomas tik tiek, kiek reikia siekiant direktyvos tikslo (1998 m. spalio 22 d. Sprendimo
Madgett ir Baldwin
, C‑308/96 ir C‑94/97, Rink. p. I‑6229, 5 ir 34 punktai bei 2003 m. birželio 19 d. Sprendimo
First Choice Holidays
, C‑149/01, Rink. p. I‑6289, 21 ir 22 punktai).
Trečia, Šeštosios direktyvos 26 straipsnyje numatyta specialia schema siekiama taikomą teisę priderinti prie specifinio kelionių
agentūrų ir turų operatorių veiklos pobūdžio (minėtų sprendimų
Madgett ir Baldwin
18 punktas ir
First Choice Holidays
23 punktas).
Šiuo klausimu iš teismų praktikos matyti, kad tokiai veiklai būdinga tai, jog dažniausiai ji apima daug paslaugų, be kita
ko, pervežimo ir apgyvendinimo srityje, kurios teikiamos tiek valstybėje narėje, kurioje kelionių organizatorius turi savo
buveinę ar nuolatinį padalinį, tiek užsienyje. Dėl daugybės teikiamų paslaugų ir įvairių jų teikimo vietų šioms bendrovėms
kiltų praktinių sunkumų taikant bendrąsias taisykles dėl apmokestinimo vietos, bazės ir mokesčių atskaitos, kurie kliudytų
joms vykdyti veiklą (žr. minėtų sprendimų
Madgett ir Baldwin
18 punktą ir
First Choice Holidays
24 punktą).
Be to, pažymėtina, kad, priešingai nei teigia Graikijos vyriausybė, iš minėto Sprendimo
Van Ginkel
negalima daryti išvados, jog Šeštosios direktyvos 26 straipsnyje numatyta speciali schema taikoma visoms kelionių agentūros
ar turų operatoriaus atskirai teikiamoms paslaugoms.
Minėto Sprendimo
Van Ginkel
23 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad Šeštosios direktyvos 26 straipsnio netaikymas kelionių agentūros teikiamoms paslaugoms
tuo pagrindu, kad jos apima tik keliautojų apgyvendinimą ir neapima jų pervežimo, lemtų sudėtingą mokesčių sistemą, kurioje
taikytinos pridėtinės vertės mokesčio taisyklės priklausytų nuo kiekvienam keliautojui teikiamų paslaugų atskirų sudėtinių
dalių, ir kad tokia mokesčių sistema prieštarautų direktyvos tikslams.
Taigi iš šio sprendimo matyti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs ne tai, jog Šeštosios direktyvos 26 straipsnis taikomas
bet kokiai kelionių agentūros teikiamai paslaugai, nesusijusiai su kelionėmis, o jog ši nuostata taikoma kelionių agentūros
teikiamai apgyvendinimo paslaugai, net jei ši paslauga apima tik apgyvendinimą ir neapima pervežimo.
Iš minėto Sprendimo
Van Ginkel
24 punkto taip pat matyti, kad paslaugai, kuri teikiama ne kartu su kelionių, t. y. pervežimo ir apgyvendinimo, paslaugomis,
Šeštosios direktyvos 26 straipsnis netaikomas.
Iš išdėstytų argumentų matyti, kad kelionių agentūros vykdomam operos bilietų pardavimui neteikiant kelionių paslaugų netaikoma
Šeštosios direktyvos 26 straipsnyje numatyta speciali schema.
Be to, pažymėtina, kad šios specialios schemos taikymas tokiai veiklai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai kelionių
agentūra tik parduoda spektaklių bilietus neteikdama kelionių paslaugų, iškreiptų konkurenciją, nes ta pati veikla būtų skirtingai
apmokestinama atsižvelgiant į tai, ar minėtus bilietus parduodantis ūkio subjektas yra kelionių agentūra, ar ne.
Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Šeštosios direktyvos 26 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas
kelionių agentūros atskirai vykdomam operos bilietų pardavimui, neteikiant kelionių paslaugų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 26 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas
kelionių agentūros atskirai vykdomam operos bilietų pardavimui, neteikiant kelionių paslaugų.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.