CELEX: 62003CJ0511
Loomade tervishoid
Veiste spongioosse entsefalopaatia (hullu lehma tõbi) tõrje
Mittemäletsejalistelt saadud valgu kasutamine mäletsejaliste söötades
Liikmesriigi vastutus talle omistatava ühenduse õiguse rikkumisega üksikisikutele põhjustatud kahju eest
Kohaldatav õigus
Kohustus esitada komisjoni vastu tegevusetushagi

Eelotsusetaotlus käsitleb eelkõige ühenduse õiguse tõlgendamist, mis puudutab liikmesriigi vastutust selle eest, et ta ei
esitanud Euroopa Ühenduste Kohtule hagi Euroopa Ühenduste Komisjoni vastu.
Need küsimused tõusetusid kohtuvaidluses Madalmaade riigi ning Ten Kate Holding Musselkanaal BV, Ten Kate Europrodukten BV
ja Ten Kate Produktie Maatschappij BV (edaspidi „Ten Kate jt”) vahel, kes on veistele mõeldud kunstliku piimaasendaja tootmisel
kasutatavate valkude, mis on saadud searasva töötlemisel, tootjad. Hagi eesmärk on tuvastada Madalmaade riigi vastutus Ten
Kate jt‑le põhjustatud kahju eest, kuna neil ei ole võimalik nimetatud valke turustada.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Veiste spongioosse entsefalopaatia (edaspidi „BSE”) vastase võitluse raames võttis komisjon 27. juunil 1994 vastu otsuse 94/381/EÜ
veiste spongioosse entsefalopaatia suhtes rakendatavate teatavate kaitsemeetmete ning imetajatelt pärinevate valkude söötmise
kohta (EÜT L 172, lk 23). Selle otsuse artikkel 1 sätestab:
„1.      Liikmesriigid kohustuvad 30 päeva jooksul alates käesoleva otsuse avaldamisest keelustama imetajate kudedest saadud valkude
kasutamise mäletsejaliste söötades.
2.      Liikmesriigid, kes on siiski võimelised kohaldama süsteemi, mis võimaldab eristada mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt
saadud loomseid valke, saavad direktiivi 90/425/EMÜ artiklis 17 sätestatud menetluse korras komisjonilt loa kasutada mäletsejaliste
söötades mittemäletsejalistelt saadud valke.”
Nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiivi 90/425/EMÜ, milles käsitletakse ühendusesiseses kaubanduses teatavate elusloomade
ja toodete suhtes seoses siseturu väljakujundamisega kohaldatavaid veterinaar- ja zootehnilisi kontrolle (EÜT L 224, lk 29;
ELT eriväljaanne 03/10, lk 138), artiklis 17 sätestatakse:
„Kui viidatakse käesolevas artiklis määratletud korrale, teeb otsusega 68/361/EMÜ loodud alaline veterinaarkomitee otsused
direktiivi 89/662/EMÜ artiklis 17 sätestatud korras.”
Nõukogu 11. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/662/EMÜ veterinaarkontrollide kohta ühendusesiseses kaubanduses seoses siseturu
väljakujundamisega (EÜT L 395, lk 13; ELT eriväljaanne 03/09, lk 214), muudetud kujul (EÜT 1990 L 151, lk 40), artikkel 17
sätestab:
„1.      Käesolevas artiklis sätestatud korra kohaldamisel suunab esimees oma algatusel või liikmesriigi nõudmisel küsimuse viivitamata
otsusega 68/361/EMÜ asutatud alalisele veterinaarkomiteele (edaspidi „komitee”).
2.      Võetavate meetmete eelnõu esitab komiteele komisjoni esindaja. Komitee esitab eelnõu kohta arvamuse kahe päeva jooksul. Arvamus
esitatakse sellise häälteenamusega, nagu on sätestatud EÜ asutamislepingu artikli 148 lõikes 2 [nüüd EÜ artikkel 205 lõige 2]
nõukogu otsuste vastuvõtmiseks komisjoni ettepaneku põhjal. Liikmesriikide esindajate hääli komitees arvestatakse kõnealuses
artiklis sätestatud viisil. Esimees ei hääleta.
3.      Kui meetmed on komitee arvamusega kooskõlas, võtab komisjon need vastu.
4.      Kui kavandatavad meetmed ei ole komitee arvamusega kooskõlas või kui komitee ei esita oma arvamust, esitab komisjon võetavate
meetmete kohta viivitamata ettepaneku nõukogule.
Nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud häälteenamusega.
Kui nõukogu ei ole otsust teinud 15 päeva jooksul alates nõukogu poole pöördumisest, võtab komisjon ettepandud meetmed vastu,
välja arvatud juhul, kui nõukogu on lihthäälteenamusega olnud kõnealuste meetmete vastu.”
Oma otsuses tsiteerib eelotsusetaotluse esitanud kohus enne 1990. aasta muudatust kehtinud artikli 17 algset redaktsiooni.
Selle redaktsiooni lõige 2 sätestas: „Komitee esitab eelnõu kohta arvamuse tähtaja jooksul, mille määrab esimees lähtuvalt
küsimuse kiireloomulisusest”.
Komisjoni 18. juuli 1996. aasta otsusega 96/449/EÜ loomsete jäätmete ümbertöötamisel kasutatavate alternatiivsete kuumtöötlemissüsteemide
heakskiitmise kohta seoses spongioosse entsefalopaatia tekitajate inaktiveerimisega (EÜT L 184, lk 43) keelustati imetajate
loomsete jäätmete ümbertöötamine, v.a otsuses määratletud protsessi kohaselt teostatud ümbertöötamise korral, antud juhul
kuumtöötlemise korral. Selleks, et ettevõtjad saaksid oma seadmeid kohandada ja uuendada, määrati otsuse 96/449 jõustumisajaks
1. aprill 1997.

Siseriiklikud õigusnormid
Eelotsusetaotlusest tuleneb, et otsuse 94/381 artikli 1 lõikes 2 ette nähtud komisjoni loa saamiseks lõi loomasöödaga tegelev
avalik‑õiguslik kutseala organisatsioon (Productschap voor veevoeder; edaspidi „Productschap”) pärast nõupidamisi kõnealuste
tootjate ja pädevate ametiasutustega 9. novembri 1994. aasta määruse, mis reguleerib 1994. aastal loomset päritolu toodete
ümbertöötamist loomade söödaks (Verordening Vvr regeling verwerking dierlijke producten in diervoeders 1994; edaspidi „1994. aasta
määrus”), lisasse kuuluvas protokollis „valkude eristamise” tootmise ja kontrolli süsteemi, milles oli võimalik eristada mäletsejalistelt
saadud valke mittemäletsejalistelt, näiteks sigadelt, saadud valkudest.
29. novembri 1994. aasta kirjaga palus Madalmaade valitsus komisjonil anda direktiivi 90/425 artiklis 17 sätestatud menetlust
järgides ning otsuse 94/381 alusel luba valkude eristamise protokolli rakendamiseks.
Enne komisjonilt loa saamist ei kiitnud pädev minister 1994. aasta määrust heaks. Ten Kate jt kohandasid oma tootmisprotsessi
vastavalt valkude eristamise protokollile. Riiklik kariloomade ja loomaliha inspektsioon (Rijksdienst voor de keuring van
Vee en Vlees; edaspidi „RVV”) andis neile loa sel viisil oma tegevust jätkata.
18. detsembri 1995. aasta kirjaga palus Madalmaade valitsus komisjonil alustada loa andmise menetlust. Valitsus uuendas oma
taotlust 27. juuni 1997. aasta kirjaga, milles ta rõhutas vajadust anda taotlusele lõplik vastus, et Madalmaade Kuningriigil
oleks võimalik antud küsimuses anda ettevõtjatele selgeid vastused.
Otsuse 96/449 vastuvõtmise järel muudeti Madalmaade regulatsiooni 25. märtsi 1997. aasta määrusega lõpptoodete kuumtöötlemise
kohta (Regeling warmtebehandelingssytemen en einproducten,
Stcrt
. 1997, nr 61), mis jõustus 30. juulil 1997. Võttes arvesse uue määrusega ette nähtud kuumtöötlemise teostamiseks vajalikke
märkimisväärseid investeeringuid ning asjaolu, et komisjon annaks otsuse 94/381 alusel taotletud loa, loobusid Ten Kate jt
searasvast saadavate valkude tootmisest.
9. märtsi 1998. aasta kirjaga palus pädev minister Productschapil viia 1994. aasta määrus vastavusse otsusega 94/381, kuna
Euroopa institutsioonid ei võta valkude eristamise protokolliga seonduvaid otsuseid kiiresti vastu. Productschapi esimees
võttis 30. juunil 1998 vastu uue otsuse, millega keelati kõnealuse protokolli kohaselt liha-kondijahu tootmine.
22. veebruaril 1999 võttis riigisekretär põllumajanduse, looduskaitse ja kalanduse küsimustes vastu määruse, millega keelati
liha-kondijahu kasutamine loomade söötades (Regeling verbod diermelen in diervoeders,
Stcrt
. 1999, nr 37) ning mis jõustus 1. märtsil 1999.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
24. veebruaril 1998 esitasid Ten Kate jt Rechtbank te ’s‑Gravenhage’le hagi taotlusega mõista Madalmaade riigilt välja kahju,
mida nad on kandnud põhjusel, et nad ei ole alates 30. juulist 1997 enam tootnud searasvast saadud valke ning et 30. juuli
1997. aasta laoseisuga toodangut ei saa pärast nimetatud kuupäeva enam müüa. Oma hagi toetuseks viitasid nad riigipoolsele
veale meetmete osas, mida oleks pidanud võtma selle tagamiseks, et komisjon annab taotletud loa. Nad väidavad, et riik oleks
pidanud esitama EÜ asutamislepingu artikli 175 (nüüd EÜ artikkel 232) alusel komisjoni vastu tegevusetushagi.
Siseriikliku kohtu esimeses astmes jäeti hagi rahuldamata. Apellatsiooni astmes võttis Gerechtshof te ’s Gravenhage asja menetlusse.
Põhikohtuasja pooled ei vaidlusta, et Ten Kate jt ei oleks saanud ise esitada komisjoni vastu tegevusetushagi. Teisalt aga
ei oleks EÜ asutamislepingu artikli 215 (nüüd EÜ artikkel 288) alusel esitatud kahju hüvitamise hagi tulemuseks saanud olla
nende tootmistegevuse jätkamine.
Hoge Raad der Nederlanden käsitleb riigi kaalutlusõigust tegevusetushagi esitamise osas. Kohus leiab, et rahvusvaheliste
suhete poliitikaga seotud asjaolude suhtes on riigil suur kaalutlusõigus. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et riigivastutuse
küsimuse hindamiseks tuleb esmalt välja selgitada, kas kohaldamisele kuuluvad Madalmaade siseriiklikud õigusnormid või ühenduse
õigusnormid. Viimase lahenduse kasuks räägib asjaolu, et siseriikliku õiguse alusel tehtud otsus võib asetada erinevate liikmesriikide
kodanikud ebavõrdsesse õiguslikku seisundisse olukorras, kus on küsimus just liikmesriikide ja kaudselt ka nende kodanike
õigustes ja nõuetes Euroopa ühenduste asutuste suhtes.
Samuti uurib nimetatud kohus, kas komisjonil võib olla ainuõigus algatada alalises veterinaarkomitees võetavate meetmete eelnõu
vastavalt direktiivi 90/425 artiklile 17 ja direktiivi 89/662 artiklile 17. Sellise õiguse olemasolu tähendaks, et komisjon
ei ole kohustatud tegutsema ning et tegevusetushagi jääks rahuldamata.
Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.       Kas küsimustele, kas riik on käesoleva kohtuasjaga sarnastel juhtudel kohustatud niisuguse huvitatud kodaniku suhtes nagu
Ten Kate kasutama vastavalt EÜ asutamislepingu artiklis 175 […] ja EÜ asutamislepingu artiklis 173 (muudetuna EÜ artikkel 230)
ette nähtud võimalusi hagi esitamiseks ning kas selle kohustuse täitmata jätmise korral on riik kohustatud asjaomasele kodanikule
tekitatud kahju hüvitama, tuleb vastata Madalmaade õigusnormide alusel või ühenduse õigusnormide alusel?
2.       Kui esimesele küsimusele tuleb kogu ulatuses või osaliselt vastata ühenduse õigusnormide alusel:
a)      Kas ühenduse õigusest võib teatud asjaoludel tuleneda esitatud küsimuses nimetatud kohustus ja vastutus?
b)      Kui vastus teise küsimuse punktile a on jaatav, siis milliseid ühenduse õigusnorme tuleb kohaldada kriteeriumidena, et vastata
esimesele küsimusele käesolevas konkreetses kohtuasjas?
3.       Kas otsuse 94/381/EÜ artikli 1 lõiget 2 koosmõjus direktiivi 90/425/EMÜ artikliga 17 ja direktiivi 89/662/EMÜ artikliga 17
tuleb tõlgendada viisil, mille kohaselt tuleneb neist komisjonile või nõukogule kohustus anda kõnealune luba, kui süsteem,
mida taotlev liikmesriik rakendab või soovib rakendada, on sobiv mäletsejalistelt saadud valkude ja mittemäletsejalistelt
saadud valkude eristamiseks?
4.       Millises ulatuses piirab kolmanda küsimuse vastus esimeses küsimuses nimetatud riigi õigust või kohustust vaidlustada EÜ asutamislepingu
artikli 175 […] alusel käesolevas kohtuasjas käsitletuga sarnase loa andmata jätmine või vaidlustada EÜ asutamislepingu artikli 173
alusel nimetatud loa andmisest keeldumine?”
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et kolmas küsimus on asjakohane olenemata sellest, kas esimesele küsimusele tuleb
vastata Madalmaade õigusnormide alusel või ühenduse õigusnormide alusel, välja arvatud juhul, kui ühenduse õiguse kohaldamisel
vastatakse teise küsimuse punktile a eitavalt. Neljas küsimus on asjakohane üksnes teise küsimuse punkti b arvesse võttes.

Eelotsuse küsimused

Kaks esimest küsimust
Kahes esimeses küsimuses, mida on sobilik vaadelda koos, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, millist õigust
kohaldada selle määratlemiseks, kas liikmesriigil on oma kodaniku ees kohustus esitada EÜ artikli 230 alusel tühistamishagi
või EÜ artikli 232 alusel tegevusetushagi ning kas ta kannab vastutust, kui ta hagi ei esita. Samuti küsib nimetatud kohus,
kas ühenduse õigusest tuleneb selline kohustus või vastutus.
Tuleb meenutada, et vastavalt EÜ artiklile 5 kasutab ühendus oma volitusi kooskõlas nende tingimuste ja eesmärkidega, mis
on EÜ asutamislepingutega ette nähtud.
EÜ artikkel 234 sätestab, et Euroopa Kohus on pädev tegema eelotsuseid, mis käsitlevad asutamislepingu, ühenduse institutsioonide
ja Euroopa Keskpanga õigusaktide tõlgendamist ning Euroopa Liidu Nõukogu õigusaktiga loodud asutuste põhikirjade tõlgendamist,
kui nendes põhikirjades on nii sätestatud.
Sellest tulenevalt ei ole Euroopa Kohtul pädevust tõlgendada liikmesriigi siseriiklikku õigust (21. detsembri 1995. aasta
määrus kohtuasjas C‑307/95: Max Mara, EKL 1995, lk I‑5083, punkt 5; 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑58/98: Corsten,
EKL 2000, lk I‑7919, punkt 24, ja 19. jaanuari 2001. aasta määrus kohtuasjas C‑391/00: Colapietro, kohtulahendite kogumikus
ei avaldata, punktid 8 ja 9).
Seega ei osanud Euroopa Kohus vastata küsimusele, kas Madalmaade õigusnormide kohaselt võib riigil olla oma kodaniku ees kohustus
esitada tühistamishagi või tegevusetushagi ning kas ta kannab vastutust, kui ta hagi ei esita.
Mis puudutab ühenduse õiguse tõlgendamist, siis tuleb kõigepealt märkida, et EÜ artiklite 230 ja 232 sõnastustest ei tulene
liikmesriigi hagi esitamise kohustust. Vastupidi, EÜ artikkel 232 sätestab, et liikmesriik „võib” esitada Euroopa Kohtule
hagi asutamislepingu rikkumise tuvastamiseks, s.t kas kõnealuse artikli esimeses lõigus nimetatud institutsioonid on toimingu
tegemata jätnud.
Sellist kohustust ei saa tuletada ka EÜ artiklist 10, millele põhikohtuasja kostjad oma väites tuginesid. Selles artiklis
väljendatud põhimõte paneb liikmesriikidele ja ühenduse institutsioonidele vastastikused kohustused teha lojaalset koostööd
(10. veebruari 1983. aasta otsus kohtuasjas 230/81: Luksemburg
v
. parlament, EKL 1983, lk 255, punkt 37; 13. juuli 1990. aasta määrus kohtuasjas C‑2/88 Imm.: Zwartveld jt, EKL 1990, lk I‑3365,
punkt 17), kuid seda ei saa tõlgendada viisil, mille kohaselt tuleneks sellest liikmesriigile oma kodaniku ees kohustus esitada
tühistamishagi või tegevusetushagi.
Seevastu, võttes arvesse asutamislepingutes sätestatud hagi vastuvõetavuse tingimusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele,
on Euroopa Kohus tõlgendanud lojaalse koostöö tegemise kohustust viisil, mille kohaselt on liikmesriigi kohtud kohustatud
võimalikult suures ulatuses tõlgendama ja kohaldama hagi esitamisega seotud siseriiklikke menetlusnorme viisil, mis võimaldab
füüsilistel ja juriidilistel isikutel kohtus vaidlustada iga nende suhtes tehtud siseriikliku otsuse või muu abinõu, mis on
vastu võetud üldiselt kohaldatava ühenduse akti täitmiseks, taotledes viimase kehtetuks tunnistamist (25. juuli 2002. aasta
otsus kohtuasjas C‑50/00P: Unión de Pequeños Agricultores
v
. nõukogu, EÜT 2002, lk I‑6677, punkt 42). Veelgi enam kehtib see juhul, kui füüsiline või juriidiline isik viitab toimingu
tegemata jätmisele EÜ artikli 232 tähenduses, mis tema hinnangul on ühenduse õigusega vastuolus.
Kuigi ühenduse õigusest ei tulene liikmesriigile mingit kohustust esitada oma kodaniku huvides tühistamishagi või tegevusetushagi,
tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtule asjakohase vastuse andmiseks siiski täpsustada, kas ühenduse õigus välistab siseriiklikud
õigusnormid, millega on liikmesriigile vastav kohustus pandud või vastutus ette nähtud, kui liikmesriik ei ole kohaselt tegutsenud.
Selles osas ei selgu, kuidas rikub ühenduse õigust siseriiklikus õiguses sisalduv sellisel juhul kohaldatav liikmesriigi kohustus
või vastutus. Siiski on võimalik, et liikmesriik rikub EÜ artiklis 10 sätestatud lojaalse koostöö kohustust, kui ta ei kasuta
hagi esitamise küsimuses kaalutlusõigust, riskides ühenduse kohtu koormamist hagidega, millest osad on ilmselgelt põhjendamatud
ning ohustades sellega asjaomase institutsiooni tõrgeteta toimimist.
Neid asjaolusid arvesse võttes tuleb kahele esimesele küsimusele vastata, et ühenduse õigusest ei tulene liikmesriigile kohustust
esitada oma kodaniku huvides tühistamishagi vastavalt EÜ artiklile 230 või tegevusetushagi vastavalt EÜ artiklile 232. Siiski
ei keela see põhimõtteliselt siseriiklike õigusnormidega liikmesriigile vastava kohustuse või vastutuse kehtestamist, kui
liikmesriik ei ole kohaselt tegutsenud.

Kolmas küsimus
Kolmandas küsimuses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas otsuse 94/381 artikli 1 lõiget 2 vajalikus ulatuses koosmõjus
direktiivi 90/425 artikliga 17 ja direktiivi 89/662 artikliga 17 tuleb tõlgendada viisil, mille kohaselt tuleneb neist komisjonile
või nõukogule kohustus anda nimetatud artiklites sätestatud kõnealune luba, kui süsteem, mida taotlev liikmesriik rakendab
või soovib rakendada, on sobiv mäletsejalistelt saadud valkude ja mittemäletsejalistelt saadud valkude eristamiseks?
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Ten Kate jt rõhutavad otsuse 94/381 artikli 1 lõikes 2 esinevat väljendit „saavad”, mis justkui ei anna komisjonile kaalutlusruumi.
Väidetavalt toetab sellist tõlgendust ka otsuse kuuenda põhjenduse imperatiivne iseloom, mis ütleb, et „liikmesriigid, mis
on võimelised kohaldama süsteemi, mis võimaldab eristada mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt saadud loomseid
valke, peavad saama […] komisjonilt loa […]”.
Madalmaade valitsus ja komisjon leiavad seevastu, et arvestades kõnealuse asja asjaolusid, ei ole komisjon kohustatud vastavat
luba andma. Nad täpsustavad, et vastupidi sellele, mida arvab eelotsusetaotluse esitanud kohus, anti asjaomane toimik edasi
alalisele veterinaarkomiteele 7. ja 8. märtsil 1995 toimunud koosolekul. Sellele vaatamata ei võtnud nimetatud komitee oma
seisukohta. Samuti ei esitanud komisjon nõukogule ettepanekut. Nad rõhutavad, et otsuse mittetegemine on põhjendatud teadmiste
jätkuva arenguga BSE valdkonnas. Madalmaade valitsus viitab ka 18. novembri 1999. aasta otsusele kohtuasjas C‑151/98 P: Pharos
v
. komisjon (EKL 1999, lk I‑8157, punkt 25), ja 4. juuli 2000. aasta otsusele kohtuasjas C‑352/98 P: Bergaderm ja Goupil
v
. komisjon (EKL 2000, lk I‑5291, punkt 66) ning väidab, et ühenduse seadusandja on komisjoni kiirelt tegutsema kohustades
jätnud talle teatud tegutsemisruumi ning et väljend „esitab viivitamata nõukogule” sõltub konkreetsetest asjaoludest.
Komisjon väidab lisaks, et isegi enne Madalmaade Kuningriigi 29. novembri 1994. aasta loataotluse saamist esitas komisjon
11. novembri 1994. aasta kirjaga Madalmaade ametiasutustele teatud küsimused otsuse 94/381 täitmise kohta. Komisjon kordas
oma küsimusi 21. märtsi 1995. aasta ja 20. juuni 1995. aasta kirjades, kuid ei saanud rahuldavaid vastuseid. Suurbritannia
Spongiform Encephalopathy Advisory Committee (spongioosse entsefalopaatia nõuandekomitee) 20. märtsi 1996. aasta teadaande
järel võimaliku seose kohta BSE ja Creutzfeld‑Jakobi tõve vahel alustati liikmesriikides kontrollide programmi. Madalmaades
viidi kontrollid läbi 9.–13. detsembril 1996. Selle tulemusel selgus, et otsuse 94/381 täitmiseks mõeldud kontrollid olid
seal ebapiisavad, kuna muu hulgas ei teostatud lõpptoodete laboratoorseid analüüse. 7. juulil 1997 algatas komisjon märgukirja
saatmisega Madalmaade Kuningriigi vastu liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse, mis lõppes pärast kuni 1998. ja 1999. aastani
kestnud teabevahetust.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et otsus 94/381, millega keelustati imetajate kudedest saadud valkude kasutamine mäletsejaliste söötades, on
tol ajal üksnes loomi ohutavaks haiguseks peetud BSE vastase võitluse raames rakendatud abinõu. Selle otsuse artikli 1 lõige 2
sätestab erandina nimetatud keelust, et liikmesriigid, mis on siiski võimelised kohaldama süsteemi, mis võimaldab eristada
mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt saadud loomseid valke, saavad direktiivi 90/425 artiklis 17, mis viitab direktiivi 89/662
artiklile 17, sätestatud menetluse korras komisjonilt loa kasutada mäletsejaliste söötades mittemäletsejalistelt saadud valke.
Direktiivi 89/662 artikkel 17 sätestab alalise veterinaarkomitee poole pöördumise, võetavate meetmete eelnõu esitamise komisjoni
poolt, komitee arvamuse, komisjoni otsuse, kui ta on komitee arvamusega nõus, või komisjoni pöördumise nõukogu poole, kui
pakutud meetmed ei ole komitee arvamusega kooskõlas või kui arvamus puudub.
Madalmaade valitsuse ja komisjoni märkustest ning Euroopa Kohtule esitatud dokumentidest selgub, et vastupidi eelotsusetaotluse
esitanud kohtu arvamusele esitati alalisele veterinaarkomiteele kõnealused loataotlused ning komitee arutas neid 7. ja 8. märtsi
1995. aasta koosolekutel, kuid ei võtnud nende suhtes seisukohta.
Seda asjaolu arvestades tuleb küsimus ümber sõnastada järgnevalt: kas alalise veterinaarkomitee seisukoha puudumise korral
on komisjon siiski kohustatud esitama nõukogule ettepaneku rakendatavate abinõude kohta.
Selles osas on Euroopa Kohus otsuses 94/381 sätestatud menetlusega võrreldavat normatiivset menetlust käsitledes varem otsustanud,
et komisjonile tuleb anda piisav kaalutlusõigus, mis võimaldaks tal täielikult informeerituna kindlaks määrata rahvatervise
kaitsmiseks vajalikud ja kohased meetmed (12. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑198/03 P: komisjon
v
. CEVA ja Pfizer, EKL 2005, lk I‑6357, punkt 80).
Kui sarnaselt käesoleva põhikohtuasjaga ei ole võimalik komisjoni käsutuses olevate asjaolude pinnalt järeldada, kas liikmesriigi
poolt loa saamise eesmärgil komisjonile hindamiseks esitatud süsteemi, mis võimaldab eristada mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt
saadud loomseid valke, raames läbi viidud kontrollid tagavad piisavalt rahvatervise kaitse ning kui liikmesriik on esitanud
alalisele veterinaarkomiteele loataotluse, kuid komitee ei ole seisukohta võtnud, eelkõige seoses riskidega rahvatervise suhtes,
siis tuleb märkida, et komisjon ei ole kohustatud esitama nõukogule ettepanekut rakendatavate abinõude kohta (vt selle kohta
eespool viidatud otsus kohtuasjas Pharos
v
. komisjon, punktid 23 ja 24). Seega saab nõukogu teha otsuse üksnes siis, kui komisjon on talle vastava ettepaneku esitanud.
Seega tuleb kolmandale küsimusele vastata, et otsuse 94/381 artikli 1 lõiget 2 koosmõjus direktiivi 90/425 artikliga 17 ja
direktiivi 89/662 artikliga 17 tuleb tõlgendada viisil, mille kohaselt juhul, kui ei ole võimalik komisjoni käsutuses olevate
asjaolude pinnalt järeldada, kas liikmesriigi poolt loa saamise eesmärgil komisjonile hindamiseks esitatud süsteemi raames,
mis võimaldab eristada mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt saadud loomseid valke, läbi viidud kontrollid tagavad
piisavalt rahvatervise kaitse ning kui asjaomane liikmesriik on esitanud alalisele veterinaarkomiteele loataotluse, kuid komitee
ei ole seisukohta võtnud, eelkõige seoses riskidega rahvatervise suhtes, siis tuleb märkida, et komisjon ei ole kohustatud
esitama nõukogule ettepanekut rakendatavate abinõude kohta..

Neljas küsimus
Neljandas küsimuses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, millises ulatuses piirab kolmanda küsimuse vastus esimeses küsimuses
nimetatud riigi õigust või kohustust vaidlustada käesolevas kohtuasjas käsitletuga sarnase loa andmisest keeldumine või sellise
loa andmata jätmine.
Võttes arvesse kolmele esimesele küsimusele antud vastuseid, on neljandale küsimusele vastamise vajadus ära langenud osas,
mis puudutab ühenduse õiguse tõlgendamist. Lisaks sellele ei ole Euroopa Kohtul käesoleva otsuse punktis 25 märgitu kohaselt
pädevust vastata küsimusele osas, mis puudutab siseriikliku õiguse tõlgendamist.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Ühenduse õigusest ei tulene liikmesriigi kohustust esitada oma kodaniku huvides tühistamishagi vastavalt EÜ artiklile 230
või tegevusetushagi vastavalt EÜ artiklile 232. Siiski ei keela see põhimõtteliselt siseriiklike õigusnormidega liikmesriigile
vastava kohustuse või vastutuse kehtestamist, kui liikmesriik ei ole kohaselt tegutsenud.
2.
Komisjoni 27. juuni 1994. aasta otsuse 94/381/EÜ veiste spongioosse entsefalopaatia suhtes rakendatavate teatavate kaitsemeetmete
ning imetajatelt pärinevate valkude söötmise kohta artikli 1 lõiget 2 koosmõjus nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiivi 90/425/EMÜ,
milles käsitletakse ühendusesiseses kaubanduses teatavate elusloomade ja toodete suhtes seoses siseturu väljakujundamisega
kohaldatavaid veterinaar- ja zootehnilisi kontrolle, artikliga 17 ja nõukogu 11. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/662/EMÜ
veterinaarkontrollide kohta ühendusesiseses kaubanduses seoses siseturu väljakujundamisega artikliga 17 tuleb tõlgendada viisil,
mille kohaselt juhul, kui ei ole võimalik Euroopa Ühenduste Komisjoni käsutuses olevate asjaolude pinnalt järeldada, kas liikmesriigi
poolt loa saamise eesmärgil komisjonile hindamiseks esitatud süsteemi raames, mis võimaldab eristada mäletsejalistelt saadud
ja mittemäletsejalistelt saadud loomseid valke, läbi viidud kontrollid tagavad piisavalt rahvatervise kaitse ning kui asjaomane
liikmesriik on esitanud alalisele veterinaarkomiteele loataotluse, kuid komitee ei ole seisukohta võtnud, eelkõige seoses
riskidega rahvatervise suhtes, siis tuleb märkida, et komisjon ei ole kohustatud esitama Euroopa Liidu Nõukogule ettepanekut
rakendatavate abinõude kohta.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.