CELEX: 62002CJ0196
Socialinė politika
Darbuotojai vyrai ir moterys
EB sutarties 119 straipsnis (EB sutarties 117
120 straipsniai, pakeisti EB sutarties 136
143 straipsniais)
Direktyva 75/117/EEB
Vienodas darbo užmokestis
Direktyva 76/207/EEB
Vienodas požiūris
Laikinas darbas, vykdomas ne visą darbo dieną
Nepriėmimas į nuolatinį darbą
Darbo stažo apskaičiavimas
Įrodinėjimo pareiga

1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB sutarties 119 straipsnio (EB sutarties 117–120 straipsniai po pakeitimo
– EB 136–143 straipsniai) ir 1975 m. vasario 10 d. Tarybos direktyvos 75/117/EEB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo
vyrų ir moterų darbo užmokesčio principo taikymui, suderinimo (OL L 45, p. 19) bei 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos
76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo
ir darbo sąlygų atžvilgiu (OL L 39, p. 40) išaiškinimu.
2       Šis prašymas pateiktas byloje V. Nikoloudi prieš darbdavį, pagal Graikijos teisę reglamentuojamą Nacionalinę telekomunikacijų
tarnybą (
Organismos Tilepikoinonion Ellados AE
; toliau – OTE), kurioje ji dirbo ne visą darbo laiką valytoja, dėl kolektyvinėse sutartyse numatytos galimybės būti paskirta
nuolatine darbuotoja šioje tarnyboje nesuteikimo.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
3       Sutarties 119 straipsnis įtvirtina principą už vienodą ar vienodos vertės darbą vienos ir kitos lyties darbuotojams mokėti
vienodą užmokestį.
4       Pagal Direktyvos 75/117 1 straipsnio pirmąją pastraipą šis principas reiškia ,,bet kokios diskriminacijos dėl lyties panaikinimą
visų aspektų ir sąlygų atlyginant už <...> darbą atžvilgiu“.
5       Direktyva 76/207 numato bet kokios diskriminacijos dėl lyties panaikinimą darbo sąlygų ir įsidarbinimo atžvilgiu.
6       1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvą 97/80/EB dėl įrodinėjimo pareigos diskriminacijos dėl lyties bylose (OL L 14, 1998,
p. 6) valstybės narės turėjo perkelti vėliausiai 2001 m. sausio 1 dieną. Ji taikoma atvejams, kuriuos,
inter alia
, apima Sutarties 119 straipsnis bei Direktyvos 75/117/EEB ir 76/207/EEB.
7       Pagal minėtos direktyvos 4 straipsnį valstybės narės ,,taiko tokias priemones, kurios, <...> yra būtinos norint užtikrinti,
jog tais atvejais, kai asmenys, manantys esą nuskriausti, kadangi jiems nebuvo taikomas vienodo požiūrio principas, nurodo
teismui ar kitai kompetentingai institucijai aplinkybes, leidžiančias daryti prielaidą dėl tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos,
atsakovas turėtų įrodyti, kad vienodo požiūrio principas nebuvo pažeistas“.

Nacionalinės teisės aktai
8       OTE bendrųjų personalo nuostatų 2 straipsnio 1 dalis numato, kad jos personalą sudaro nuolatiniai ir laikinieji darbuotojai.
Iš bylos medžiagos matyti, kad OTE nuolatiniai darbuotojai yra tik tie darbuotojai, kurie dirba visą darbo laiką.
9       Laikinieji darbuotojai yra pagal terminuotą darbo sutartį arba išimtiniais atvejais pagal šių nuostatų 24a straipsnio 2 dalį
pagal neterminuotą darbo sutartį priimti darbuotojai, t. y., pirma, valytojos, dirbančios ne visą darbo laiką (a punktas)
ir, antra, mirusio darbuotojo išlaikytiniai, kurie įdarbinami, nes dėl jo mirties šeima susiduria su ekonominėmis problemomis
(c punktas).
10     OTE bendrųjų nuostatų 3 straipsnio v dalies d punktas numato, kad valytojomis dirba tik moterys.
11     Pagal OTE bendrųjų nuostatų iki 1996 m. sausio 1 d. galiojusios redakcijos 5 straipsnio 9 dalį apskaičiuojant darbo stažą
neįskaičiuojami ne viso darbo laiko darbo laikotarpiai, tačiau 1996 m. sausio 1 d. pakeitimai numato, kad ne viso darbo laiko
darbo laikotarpiai įskaičiuojami proporcingai dirbtam laikui. Dėl valytojų, kurios sudaro dalį laikinųjų darbuotojų, šiuose
pakeitimuose pabrėžiama, kad trys ne visą darbo laiką dirbančių valytojų darbo dienos valandos prilyginamos pusei visos darbo
dienos trukmės.
12     1987 m. lapkričio 2 d. ir 1991 m. gegužės 10 d. šakos lygio kolektyvinės sutartys (toliau – ginčijamos sutartys), sudarytos
tarp OTE ir OTE darbuotojų federacijos (
Omospondia Ergazomenon OTE
), reglamentuoja OTE laikinųjų darbuotojų paskyrimą nuolatiniais darbuotojais, įgyvendinus tam tikras sąlygas. Iš bylos medžiagos
matyti, kad šios sutartys buvo sudarytos remiantis OTE nuostatų 66 straipsnio 1 dalimi, kuri numato ,,galutinį“ visą darbo
laiką pagal neterminuotą darbo sutartį dirbančių laikinųjų darbuotojų įdarbinimą.
13     Be to, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal pirmą ginčijamą sutartį laikinasis darbuotojas
gali pateikti prašymą dėl paskyrimo nuolatiniu darbuotoju, jeigu jis ne mažiau nei dvejus metus nepertraukiamai dirbo visą
darbo laiką. Be to, antrą sutartį, kuria iš anksto nereikalaujama tam tikro darbo stažo tarnyboje, OTE aiškina ir taiko tik
visą darbo laiką dirbančių darbuotojų atžvilgiu.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
14     1978 m. rugsėjo 1 d. V. Nikoloudi pagal neterminuotą darbo sutartį įsidarbino laikinąja darbuotoja OTE. Iki 1996 m. lapkričio
27 d. ji dirbo valytoja ne visą darbo laiką. 1996 m. lapkričio 28 d. jos sutartis buvo pakeista į viso darbo laiko darbo sutartį.
Sulaukusi reikiamo amžiaus, 1998 m. rugpjūčio 17 d. ji išėjo į pensiją.
15     Iš bylos medžiagos matyti, kad nė viena iš ginčijamų sutarčių nebuvo taikoma V. Nikoloudi atžvilgiu iki jos išėjimo į pensiją
todėl, kad ji dirbo ne visą darbo laiką.
16     V. Nikoloudi, nesuteikus šiose sutartyse numatytos galimybės būti paskirtai nuolatine darbuotoja, kreipėsi į prašymą dėl prejudicinio
sprendimo pateikusį teismą tvirtindama, kad toks galimybės nesuteikimas yra diskriminacija dėl lyties, draudžiama pagal Bendrijos
teisę.
17     Be to, ji tvirtina, kad OTE bendrųjų nuostatų 5 straipsnio 9 dalies pirminė ir 1996 m. sausio 1 d. pakeista redakcija prieštarauja
Bendrijos teisei, todėl ji negali būti taikoma.
18     Galiausiai V. Nikoloudi mano, kad jei apskaičiuojant darbo stažą būtų įskaičiuotas visas jos išdirbtas ne viso darbo laiko
darbo laikotarpis, jai turėtų būti sumokėtas 5 834,43 eurų darbo užmokesčio skirtumas už laikotarpį nuo 1996 m. lapkričio
28 d. iki 1998 m. rugpjūčio 17 dienos.
19     Savo ieškinyje V. Nikoloudi prašo priteisti iš OTE šią sumą, priskaičiavus palūkanas.
20     OTE tvirtina, kad V. Nikoloudi nebuvo paskirta nuolatine darbuotoja, nes, jos manymu, pagal taikomus reikalavimus, nediskriminuojant
ir nepriklausomai nuo darbuotojo specializacijos ar jo lyties, siekiant laikinąjį darbuotoją paskirti nuolatiniu darbuotoju,
pirmiausia jis turi atitikti sąlygą, t. y. dirbti visą darbo laiką. Be to, pagal OTE bendrųjų nuostatų 5 straipsnio 9 dalį
tik nuo 1996 m. sausio 1 d. ne viso darbo laiko darbas gali būti įskaičiuojamas į V. Nikoloudi darbo stažą.
21     Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgdamas į tai, kad norint priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje yra būtinas Bendrijos teisės
išaiškinimas,
Eirinodikeio Athinon
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
,,1.      Ar šioje byloje nagrinėjamo (OTE) bendrųjų personalo nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punkto, kuris numato, kad (tik) moterys
įdarbinamos valytojomis pagal neterminuotą darbo sutartį darbui ne visą darbo laiką ar nepastoviai, egzistavimas ir taikymas
atitinka (EB sutarties 119 straipsnio) bei Direktyvų 75/117 ir 76/207 reikalavimus?
Remiantis Teisingumo Teismo praktika ir atsižvelgiant į faktą, kad ne viso darbo laiko darbas yra mažiau apmokamas, ar ginčijamą
nuostatą galima aiškinti kaip automatiškai tiesiogiai diskriminuojančią dėl lyties, atsižvelgiant į tai, kad ji ne viso darbo
laiko darbą tiesiogiai sieja su darbuotojų lytimi (moterys) bei turi neigiamą poveikį tik moterų atžvilgiu?
2.      Ar aplinkybė, kad pagal šakos lygio kolektyvinės sutarties, sudarytos 1987 m. lapkričio 2 d. tarp OTE ir OTE darbuotojų federacijos
(
Omospondia Ergazomenon OTE)
, nuostatos nenumato galimybės ne visą darbo laiką pagal neterminuotą sutartį laikinai dirbančių valytojų būti paskirtomis
nuolatinėmis darbuotojomis (nepriklausomai nuo ne viso darbo laiko darbo sutarties sudarymo termino), pavyzdžiui, kaip yra
šioje byloje, nes ši kolektyvinė sutartis reikalauja ne mažiau dvejų metų darbo stažo dirbant visą darbo laiką, prieštarauja
(EB sutarties 119 straipsniui) ir nurodytoms direktyvoms ar kitai Bendrijos teisės nuostatai, nes netiesiogiai diskriminuoja
dėl lyties, jeigu daroma prielaida, kad ši nuostata (nepaisant savo neutralaus pobūdžio, nes nedaro nuorodos į darbuotojo
lytį) netaikoma tik valytojų moterų atžvilgiu, nes nebuvo vyrų, dirbančių ,,bendrųjų reikalų“ (kuriam priklauso valytojos)
ar kitame OTE padalinyje ne visą darbo laiką pagal neterminuotą darbo sutartį?
3.      OTE pagal šakos lygio kolektyvinę sutartį, sudarytą 1991 m. gegužės 10 d. tarp OTE ir
Omospondia Ergazomenon OTE
, paskirdama (išbandymo terminui) laikinuosius darbuotojus nuolatiniais, reikalavo, kad jie pagal neterminuotą darbo sutartį
dirbtų visą darbo laiką.
Ar galimybės ne visą darbo laiką dirbančioms valytojoms būti paskirtomis nuolatinėmis darbuotojomis nesuteikimas (nepriklausomai
nuo jų darbo sutarties termino), pavyzdžiui, kaip šioje byloje, yra nepateisinama netiesioginė diskriminacija dėl lyties pagal
Bendrijos teisės nuostatas (EB sutarties 119 straipsnis bei Direktyvos 75/117 ir 76/207), atsižvelgiant į tai, kad šakos lygio
kolektyvinė sutartis netaikoma tik valytojų moterų atžvilgiu, nes nebuvo vyrų, dirbančių OTE padalinyje ne visą darbo laiką
pagal neterminuotą darbo sutartį?
4.      Pagal OTE bendrųjų personalo nuostatų iki 1996 m. sausio 1 d. galiojančios redakcijos 5 straipsnio 9 dalį, nustatant geriausias
darbo užmokesčio sąlygas, į darbo stažą visiškai neįskaičiuojamas ne viso darbo laiko darbas. Nuo 1996 m. sausio 1 d. ši nuostata
pakeista šakos lygio kolektyvine sutartimi, nusprendžiant ne viso darbo laiko darbą įskaičiuoti (į darbo stažą), prilyginant
jį pusei to pačio laikotarpio viso darbo laiko darbui.
Jeigu daroma prielaida, kad ne viso darbo laiko darbas išimtinai arba didžiąja dalimi susijęs tik su moterimis, ar nuostatos,
pagal kurias ne viso darbo laiko darbas yra visiškai neįskaičiuojamas (iki 1996 m. sausio 1 d.) arba ,,įskaičiuojamas proporcingai“
viso darbo laiko darbui (nuo 1996 m. sausio 1 d.), atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, gali būti aiškinamos kaip įtvirtinančios
netiesioginę diskriminaciją dėl lyties, kuri yra draudžiama (pagal Bendrijos teisės nuostatas), ir todėl į darbo stažą turi
būti įskaičiuojami visi ne viso darbo laiko darbo laikotarpiai?
5.      Jeigu Teisingumo Teismo atsakymas į nurodytus 1–4 klausimus yra teigiamas, t. y., kad ginčijamos nuostatos, įtvirtintos teisės
aktuose ir kolektyvinėse sutartyse, prieštarauja Bendrijos teisei, kam tenka įrodinėjimo pareiga, jei darbuotojas teigia,
kad jo atžvilgiu buvo pažeistas vienodo požiūrio principas?“

Teisingumo Teismo vertinimas

Pirminės pastabos
22     Pirmiausia reikia pateikti dvi pastabas prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo klausimų atžvilgiu. Pirma, reikia
pripažinti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamoje kolektyvinėje sutartyje numatyta galimybė pagal neterminuotą darbo sutartį
laikinajam OTE darbuotojui būti paskirtam nuolatiniu darbuotoju. Paskiriant nuolatiniu darbuotoju akivaizdu, kad terminuota
darbo sutartis savo pobūdžiu iš esmės skiriasi nuo neterminuotos darbo sutarties ar nuolatinio darbo. Todėl paskyrimo nuolatiniu
darbuotoju atžvilgiu darbuotojų, sudariusių terminuotas darbo sutartis, padėtis nėra panaši į darbuotojų, sudariusių neterminuotas
darbo sutartis, padėtį. Taigi prejudiciniai klausimai nagrinėjami tik darbuotojų, sudariusių neterminuotas darbo sutartis,
atžvilgiu.
23     Antra, nepaisant nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos tik valytojos gali dirbti laikinosiomis darbuotojomis ne visą darbo
laiką, OTE tvirtina, kad pagal neterminuotą darbo sutartį ne viso darbo laiko darbui nuolat priimdavo vyrus.
24     Taigi antrą ir trečią klausimus, kuriuose kalbama apie netiesioginę diskriminaciją, reikia suprasti kaip grindžiamus prielaida,
kad OTE teiginiai teisingi, todėl vyrams taip pat nebuvo suteikta ginčijamose sutartyse numatyta galimybė būti paskirtiems
nuolatiniais darbuotojais. Tačiau pirmas klausimas, kuriame kalbama apie tiesioginę diskriminaciją, remiasi prielaida, kad
tik valytojoms  nebuvo suteikta galimybė būti priimtomis nuolatinėmis darbuotojomis. Kadangi abi šios prielaidos prieštarauja
viena kitai, nacionalinis teismas turi patikslinti, su kuria iš šių dviejų aplinkybių yra susijusi pagrindinė byla.

Dėl pirmojo klausimo
25     Pirmuoju kausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Bendrijos teisė draudžia priimti
nuostatas, pavyzdžiui, OTE bendrųjų nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punktą, kuris numato, kad tik moterys valytojos įdarbinamos
į ne viso darbo laiko neterminuotą darbą, ir, konkrečiai kalbant, ar tokia nuostata įtvirtina tiesioginę diskriminaciją dėl
lyties, atsižvelgiant į tai, kad ji ne viso darbo laiko darbą sieja su moterimis, kurioms ji turi neigiamą finansinį poveikį.
26     Taigi, siekiant nustatyti į V. Nikoloudi situaciją panašias situacijas bei norint taikyti vienodo požiūrio principą nagrinėjamoje
byloje, pirmiausia reikia išsiaiškinti, ar yra toks pats arba tokios pačios vertės darbas.
27     Priešingai nei tvirtina Komisija ir Graikijos vyriausybė, tai, kad OTE nėra vyrų, dirbančių tokio pačio darbo kaip V. Nikoloudi,
nesudaro kliūties taikyti šio principo.
28     Dėl vienodo darbo užmokesčio ir atsižvelgiant į pačią EB sutarties 119 straipsnio formuluotę bei į teismų praktiką, reikia
pripažinti, kad darbas, kurį norima palyginti, nebūtinai turi būti tas pats, kurį dirba asmuo, besiremiantis šiuo principu
savo naudai (žr. 2000 m. kovo 30 d. Sprendimo
JämO
, C‑236/98, Rink. p. I‑2189, 49 punktą ir 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Lawrence ir kt
., C‑320/00, Rink. p. I‑7325, 4 punktą). Tai, kad turi būti palyginama atsižvelgiant į Direktyvą 76/207, niekaip nepakeičia
šios išvados.
29     Tik nacionalinis teismas, kompetentingas įvertinti faktus, gali nustatyti, ar atsižvelgiant į faktines su vykdomų darbų pobūdžiu
susijusias aplinkybes ir į darbų vykdymo sąlygas tokios pačios vertės darbas kaip V. Nikoloudi yra OTE, nebūtinai atsižvelgiant
į darbotvarkę, pagal kurią tas darbas atliekamas(žr. šiuo klausimu 1995 m gegužės 31 d. Sprendimo
Royal Copenhagen
, C‑400/93, Rink. p. I‑1275, 43 punktą ir pirmiau nurodyto sprendimo
JämO
20 ir 49 punktus).
30     Jei šiuo atveju egzistuoja į V. Nikoloudi panašios situacijos, tuomet reikia išnagrinėti tariamą skirtingą požiūrį, siekiant
nustatyti, ar jis tiesiogiai grindžiamas lytimi.
31     Šiuo atveju kalbama apie laikinuosius darbuotojus, kurie įdarbinti neterminuotai. Iš bylos medžiagos matyti, kad pagal OTE
bendrųjų nuostatų 24a straipsnio 2 dalį tokią sutartį galima sudaryti tik dviem atvejais, kurie nurodyti šios bylos 9 punkte,
tai yra, pirma, įdarbinant valytoją darbui ne visą darbo laiką ir, antra, įdarbinant mirusio darbuotojo išlaikytinius. Taigi
skirtingas požiūris pagrindinėje byloje susijęs su tuo, kad valytojos darbas, reglamentuojamas sutartimi pagal šio straipsnio
a punkto nuostatą, yra vykdomas ne visą darbo laiką, tačiau sutartyse, sudarytose pagal to paties straipsnio c punktą, kurios,
beje, yra neutralios darbuotojo lyties atžvilgiu, nėra tokio patikslinimo.
32     Be to, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad remiantis OTE bendrųjų nuostatų 3 straipsnio v dalies
d punktu, įstatymo galią turinčia nuostata, tik moterys pagal šių nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punktą gali būti įdarbintos
valytojomis ne visam darbo laikui, todėl tik jos gali sudaryti neterminuotą darbo sutartį ne visam darbo laikui.
33     Šiuo klausimu OTE tvirtina, kad ne viso darbo laiko valytojos darbas pateisinamas nedideliu valomų patalpų plotu, o valytojomis
įdarbinamos tik moterys, siekiant joms padėti ir patenkinti specifinius jų poreikius.
34     Tiesa, kad tam tikros darbuotojų grupės, kurias sudaro tik vienos lyties atstovai, yra leidžiamos, pavyzdžiui, pagal Direktyvos 76/207
2 straipsnio 2 ir 4 dalis, ir todėl darbuotojų grupės, kurią sudaro tik moterys, įkūrimas pats savaime nėra tiesioginė diskriminacija
moterų atžvilgiu; tačiau reikia pripažinti, kad nepalankus požiūris į šią grupę, kuris susijęs su vienodu požiūriu ar vienodu
darbo užmokesčiu, gali sudaryti tokią diskriminaciją.
35     Kalbant apie vienodą požiūrį pagrindinėje byloje, reikia pastebėti, kad visi darbuotojai, sudarę neterminuotas sutartis, išskyrus
dirbančius ne visą darbo laiką, tai yra valytojas, buvo paskirti nuolatiniais darbuotojais.
36     Iš to matyti, kad viso darbo laiko darbo kriterijus, kaip išankstinė paskyrimo nuolatiniu darbuotoju sąlyga, kuri yra neutrali
darbuotojo lyties atžvilgiu, netaikomas tik darbuotojų grupei, kurią pagal kartu skaitomų OTE bendrųjų nuostatų 3 straipsnio
v dalies d punktą ir 24a straipsnio 2 dalį gali sudaryti tik moterys. Kadangi dėl šio kriterijaus paskyrimo nuolatiniu darbuotoju
atžvilgiu dvi situacijos nėra panašios, o visais kitais aspektais jas galima palyginti, jis yra tiesioginė diskriminacija
dėl lyties.
37     Dėl vienodo darbo užmokesčio reikia pripažinti, kad, pirma, remiantis bylos medžiaga negalima tvirtinti, jog darbuotojų, dirbančių
ne visą darbo laiką, darbo užmokesčio koeficientas skiriasi nuo darbuotojų, dirbančių visą darbo laiką, darbo užmokesčio koeficiento.
38     Bet kuriuo atveju, kaip generalinė advokatė pabrėžė savo išvados 33 punkte, jog remiantis tuo, kad ne viso darbo laiko valandinis
darbo užmokestis yra mažesnis už viso darbo laiko valandinį darbo užmokestį, ne visada galima teigti, kad yra diskriminacija,
nes ne viso ir viso laiko darbo užmokesčio skirtumą galima paaiškinti objektyviai pateisinamomis priežastimis, kurios nesusijusios
su bet kokia diskriminacija dėl lyties (šiuo klausimu žr.1981 m. kovo 31 d. Sprendimo
Jenkins
, 96/80, Rink. p. 911, 10 ir 11 punktus). Teisingumo Teismas šioje byloje neturi tokiam nagrinėjimui būtinos informacijos.
39     Antra, atsakant į patikslintą prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo klausimą, atrodytų, kad niekas nekliudo
moterims dirbti visą darbo laiką. Iš tiesų V. Nikoloudi dirbo visą darbo laiką nuo 1996 m. lapkričio 28 d. iki savo išėjimo
į pensiją. Taigi paprasčiausia aplinkybė, kad moterys, pasirinkusios galimybę dirbti ne visą darbo laiką, yra mažiau apmokamos
nei jų kolegos, dirbantys visą darbo laiką, nes jos dirba mažiau, pati savaime nėra tiesioginė diskriminacija net ir tuo atveju,
kai tik moterys dirba ne visą darbo laiką.
40     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmą klausimą reikia atsakyti, kad Bendrijos teisė, būtent EB sutarties 119 straipsnis
ir Direktyva 76/207, turi būti aiškinami, jog OTE bendrųjų nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punkto, kuris numato, kad tik
moterys įdarbinamos valytojomis dirbti ne visą darbo laiką pagal neterminuotą sutartį, egzistavimas ir taikymas pats savaime
nėra tiesioginė diskriminacija dėl lyties moterų atžvilgiu. Tačiau vėlesnis galimybės būti paskirtam nuolatiniu darbuotoju
nesuteikimas, darbuotojo lyties atžvilgiu darant neutralaus pobūdžio nuorodą į darbuotojų kategoriją, kurią pagal įstatymo
galią turinčius nacionalinės teisės aktus sudaro tik moterys, yra tiesioginė diskriminacija dėl lyties Direktyvos 76/207 prasme.
Kad nebūtų tiesioginės diskriminacijos dėl lyties, kriterijus, apibūdinantis kategoriją, kuriai priklauso darbuotojas, kuriam
nesuteikta galimybė, turi būti toks, jog paskyrimo nuolatiniu darbuotoju atžvilgiu šis darbuotojas atsirastų objektyviai skirtingoje
padėtyje, palyginti su ta, kurioje yra darbuotojas, galintis būti paskirtas nuolatiniu darbuotoju.

Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
41     Antruoju ir trečiuoju klausimu, kurie turi būti nagrinėjami kartu, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš
esmės klausia, ar galimybės laikiniesiems darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo laiką, būti paskirtiems nuolatiniais darbuotojais
nesuteikimas, remiantis ginčijamomis sutartimis, yra netiesioginė diskriminacija dėl lyties.
42     Pateikdamas šiuos klausimus, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas remiasi prielaida, kad toks galimybės nesuteikimas
susijęs tik su darbuotojomis moterimis, ir, jo teigimu, OTE neterminuotam laikotarpiui ne viso laiko darbui nebuvo priėmusi
jokio vyro. Jei taip yra šiuo atveju, atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, nereikia atsakyti į antrąjį ir trečiąjį klausimus.
43     Tačiau iš bylos medžiagos matyti, kad OTE tvirtina nuolat pagal tokias sutartis įdarbindavusi vyrus ne viso darbo laiko darbui.
Be to, iš prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo ketvirtojo klausimo formuluotės matyti, kad ne viso darbo laiko
darbas tik didžiąja dalimi, o ne išimtinai susijęs su moterimis. Todėl atsakymas į šiuos du klausimus būtų naudingas tuo atveju,
jei darbuotojų, kuriems nesuteikiama galimybė būti paskirtiems nuolatiniais darbuotojais, grupę sudarytų ir vyrai, ir moterys.
44     Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nacionalinė priemonė yra netiesioginė diskriminacija, jeigu ji, nors ir suformuluota
neutraliai, turi neigiamą poveikį daug didesniam procentui moterų nei vyrų (žr. 1997 m. spalio 2 d. Sprendimo
Gerster
, C‑1/95, Rink. p. I‑5253, 30 punktą; 1997 m. spalio 2 d. Sprendimo
Kording
, C‑100/95, Rink. p. I‑5289, 16 punktą ir 2004 m. spalio 12 d. Sprendimo
Wippel
, C‑313/02, Rink. p. I–0000, 43 punktą).
45     Šiuo atveju iš bylos medžiagos akivaizdu, kad ginčijamos sutartys laikinųjų darbuotojų, sudariusių neterminuotas darbo sutartis,
grupės atžvilgiu turi nepalankų poveikį ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams, palyginti su visą laiką dirbančiais
darbuotojais, tiek, kiek šiems darbuotojams suteikiama galimybė būti paskirtais nuolatiniais darbuotojais pagal šias sutartis.
46     Taigi nacionalinis teismas turi patikrinti, ar OTE priėmė vyrus pagal tokias darbo sutartis dirbti ne visą darbo laiką, ir
prireikus nustatyti, ar darbuotojų, priimtų neterminuotam laikotarpiui dirbti ne visą darbo laiką, grupės, kuriai daromas
neigiamas poveikis, atžvilgiu daug didesniam procentui moterų nei vyrų nebuvo suteikta galimybė būti paskirtomis nuolatinėmis
darbuotojomis pagal ginčijamų sutarčių nuostatas.
47     Tokiu atveju reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nuostatos iš tiesų diskriminuoja darbuotojas moteris
darbuotojų vyrų atžvilgiu ir iš esmės turi būti pripažintos prieštaraujančiomis Direktyvos 76/207 3 straipsniui tiek, kiek
jos susijusios su galimybe būti paskirtiems nuolatiniais darbuotojais jos 3 straipsnio prasme. Kitaip būtų tuo atveju, jei
nevienodas požiūris į šias dvi darbuotojų grupes būtų pateisinamas su bet kokia diskriminacija dėl lyties nesusijusiomis priežastimis
(žr. šiuo klausimu 1989 m. liepos 13 d. Sprendimo
Rinner-Kühn
, 171/88, Rink. p. 2743, 12 punktą ir 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Steinicke
, C‑77/02, Rink. p. I‑9027, 57 punktą).
48     Tik nacionalinis teismas, kompetentingas įvertinti faktines aplinkybes ir išaiškinti nacionalinės teisės aktus, gali nustatyti,
ar toks pateisinimas egzistuoja. Šiuo klausimu reikia patikrinti, atsižvelgiant į visus susijusius veiksnius ir į galimybę
kitais būdais pasiekti nagrinėjamomis nuostatomis siekiamus tikslus, ar šie tikslai nesusiję su bet kokia diskriminacija dėl
lyties, ir ar šios nuostatos, kaip priemonės tam tikriems tikslams pasiekti, padeda juos įgyvendinti (žr. šiuo klausimu pirmiau
nurodytų sprendimų
Rinner‑Kühn
15 punktą ir
Steinicke
58 punktą).
49     Nors tik pats nacionalinis teismas, kaip prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, turi nustatyti tokias objektyvias
priežastis konkrečioje jo nagrinėjamoje byloje, Teisingumo Teismas, kuris turi pateikti tinkamus atsakymus nacionaliniam teismui,
yra kompetentingas pateikti informaciją, grindžiamą pagrindinės bylos medžiaga, bei rašytines, o prireikus ir žodines pastabas,
kurios jam buvo pateiktos, siekdamas padėti nacionaliniam teismui priimti sprendimą (žr. 1993 m. kovo 30 d. Sprendimo
Thomas ir k
t., C‑328/91, Rink. p.  I‑1247, 13 punktą ir pirmiau nurodyto sprendimo
Steinicke
59 punktą).
50     Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors tik ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams negalėjo būti suteikta galimybė būti
paskirtiems nuolatiniais darbuotojais, jokia tokį pasirinkimą pateisinanti priežastis nebuvo nurodyta Teisingumo Teismui.
51     Iš tikrųjų dėl OTE pateiktų pastabų reikia pripažinti, kad nagrinėjamo nevienodo požiūrio pateisinimo paaiškinimas tuo, jog
ne viso darbo laiko veiksnys yra pakankama priežastis, nesusijusi su lytimi, nėra priimtinas. Tą patį galima pasakyti ir dėl
nevienodo požiūrio pateisinimo tuo, kad jis yra pagrįstas objektyviomis bendrojo viešo ir socialinio intereso priežastimis,
t. y., kad valstybinei komunalinei įstaigai neturėtų atitekti neproporcinga našta.
52     Net ir darant prielaidą, kad šiuo paskutiniu argumentu OTE siekia įrodyti teisėtą ekonominio vystymo ir darbo vietų kūrimo
politikos tikslą, jis vis dėlto yra paprastas bendro pobūdžio tvirtinimas, kurio nepakanka įrodyti, kad nagrinėjamų priemonių
tikslas yra nesusijęs su bet kokia diskriminacija dėl lyties (žr. šiuo klausimu 1999 m. vasario 9 d. Sprendimo
Seymour-Smith ir Perez
, C‑167/97, Rink. p. I‑623, 76 punktą).
53     Be to, nors biudžetinio pobūdžio argumentai gali būti valstybės narės socialinės politikos pasirinkimo pagrindas ir daryti
įtaką socialinės apsaugos, kurią valstybė siekia įgyvendinti, priemonių pobūdžiui bei taikymo sričiai, patys argumentai bet
kuriuo atveju nėra šios politikos tikslas, todėl negali pateisinti diskriminacijos vienos lyties atžvilgiu (žr. 1994 m. vasario
24 d. Sprendimo
Roks ir kt
., C‑343/92, Rink. p. I‑571, 35 punktą ir pirmiau nurodyto sprendimo
Steinicke
66 punktą).
54     Taigi, jeigu nacionalinis teismas mano, kad nėra tinkamo pagrindinėje byloje nagrinėjamų nuostatų pateisinimo, dar reikia
išnagrinėti, ar V. Nikoloudi atžvilgiu turėjo būti taikoma pirma iš šių ginčijamų sutarčių, kuri reikalavo ne mažiau nei dvejų
metų darbo stažo dirbant visą darbo laiką, ar antra sutartis.
55     Dėl darbo stažo, kuris turi būti specialiai išnagrinėtas atsakant į ketvirtąjį klausimą (žr. šio sprendimo 61–65 punktus),
pakanka pastebėti, kad jei iš tikrųjų, kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 50 punkte, darbo stažas įgyjamas kartu
su patirtimi ir bendrąja prasme leidžia darbuotojui geriau atlikti užduotis, tokio kriterijaus tikslas priklauso nuo visų
kiekvieno atvejo aplinkybių (žr. šiuo klausimu 1991 m. vasario 7 d. Sprendimo
Nimz
, C‑184/89, Rink. p. I‑297, 14 punktą; pirmiau nurodytų sprendimų
Gerster
39 punktą ir
Kording
23 punktą).
56     Todėl nacionalinis teismas turi išnagrinėti pirmos ginčijamos sutarties, kuri galimybei būti paskirtu nuolatiniu darbuotoju
numato dvejų metų darbo stažo dirbant visą darbo laiką sąlygą, tikslą. Iš tikrųjų, atsižvelgdamas į šį tikslą, jis turi nustatyti,
ar nurodyta sąlyga turėjo būti tai pat taikoma darbuotojų, dirbančių ne visą darbo laiką, atžvilgiu, ar pagrindinės bylos
aplinkybės pateisino šios sąlygos taikymą proporcingai darbo laikui. Beje, V. Nikoloudi atveju, kai darbas dirbamas ne visą
darbo laiką, turėjo būti taikoma ketverių metų darbo stažo sąlyga. Atrodytų, kad abiem šiais atvejais V. Nikoloudi įvykdo
nurodytą sąlygą. Bet kuriuo atveju, antra ginčijama sutartis priėmimui į nuolatinį darbą netaikė darbo stažo sąlygos, todėl
ji turėjo būti taikoma ir darbuotojų, dirbančių ne visą darbo laiką, atžvilgiu.
57     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad tuo atveju, kai prielaida, jog tik
valytojoms, dirbančioms ne visą darbo laiką, nesuteikiama galimybė būti paskirtomis nuolatinėmis darbuotojomis, yra klaidinga,
ir kai ginčijamų sutarčių nuostatos daro poveikį daug didesniam procentui darbuotojų moterų nei darbuotojų vyrų, kolektyvinėmis
sutartimis grindžiamas galimybės laikiniesiems ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams būti paskirtiems nuolatiniais
darbuotojais nesuteikimas yra netiesioginė diskriminacija. Tokia situacija prieštarauja Direktyvos 76/ 3 straipsniui, nebent
nevienodas požiūris į ne visą ir visą darbo laiką dirbančius darbuotojus pateisinamas priežastimis, nesusijusiomis su jokia
diskriminacija dėl lyties. Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar taip yra šioje byloje.

Dėl ketvirtojo klausimo
58     Ketvirtuoju klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar ne viso darbo laiko darbo neįskaičiavimas
arba proporcingas įskaičiavimas į darbo stažą yra netiesioginė diskriminacija dėl lyties, atsižvelgiant į tai, kad jis turi
poveikį tik (ar didžiąja dalimi) darbuotojų moterų atžvilgiu. Ar reikia įskaičiuoti visus ne viso darbo laiko darbo laikotarpius
apskaičiuojant šį stažą?
59     Pirmiausia, reikia pabrėžti, kad šis klausimas susijęs su Direktyvos 76/207 ir būtent su jos 5 straipsnio taikymo sritimi.
Be to, iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad pagrindinė byla susijusi su sąlygomis, pagal kurias reikia išdirbti tam tikrą
laikotarpį norint pripažinti tam tikrą darbuotojo darbo stažą. Todėl darbuotojas gali pasinaudoti, be kita ko, galimybe pagal
ginčijamas sutartis būti paskirtu nuolatiniu darbuotoju bei, kaip pabrėžia nacionalinis teismas, geresnėmis darbo užmokesčio
sąlygomis.
60     Dėl ne viso darbo laiko darbo neįtraukimo apskaičiuojant darbo stažą pagal OTE bendrųjų nuostatų ankstesnės nei 1996 m. sausio
1 d. redakcijos 5 straipsnio 9 dalį, reikia pabrėžti, kaip buvo paminėta šio sprendimo 44 ir 47 punktuose, kad tai yra netiesioginė
diskriminacija, jeigu nacionalinė priemonė, nors ir suformuluota neutraliai, turi neigiamą poveikį daug didesniam procentui
moterų nei vyrų. Šiuo atžvilgiu pati šio klausimo formuluotė nurodo, kad ,,ne viso darbo laiko darbas (susijęs) tik (ar didžiąja
dalimi) su moterimis“. Todėl visų ne viso darbo laiko darbo laikotarpių neįskaičiavimas apskaičiuojant darbo stažą prieštarauja
Direktyvai 76/207, nebent OTE gali įrodyti, kad nagrinėjama nuostata paaiškinama objektyviai pateisinamomis bei nesusijusiomis
su jokia diskriminacija dėl lyties priežastimis.
61     Dėl ne viso darbo laiko darbo proporcingo įskaičiavimo į darbo stažą, numatyto šio nurodyto straipsnio pakeitimais, padarytais
1996 m. sausio 1 d., reikia pabrėžti, kaip nurodyta šio sprendimo 55 punkte (ir pirmiau nurodytoje teismų praktikoje), kad
jei iš tikrųjų darbo stažas įgyjamas kartu su patirtimi ir bendrąja prasme leidžia darbuotojui geriau atlikti užduotis, tokio
kriterijaus tikslas priklauso nuo visų kiekvieno atvejo aplinkybių, būtent nuo vykdomų pareigų pobūdžio ir patirties, įgytos
išdirbus tam tikrą valandų skaičių tokiose pareigose, santykio.
62     Pagrindinėje byloje darbo stažo apskaičiavimas, OTE manymu, pagrįstas administracijos poreikiu įvertinti darbuotojų profesinę
patirtį. Reikia pripažinti, kad šis tikslas numato ir darbuotojų, vykdančių savo užduotis ne visą darbo laiką, įvertinimą.
Tuomet tereikia išsiaiškinti vienintelį klausimą, numatytą šio sprendimo 56 punkte, ar laikotarpį, kurio metu vykdomas šis
vertinimas, reikia pratęsti proporcingai darbo laiko sutrumpinimui.
63     Be to, kaip pastebėjo generalinė advokatė savo išvados 62 punkte, šio požiūrio tinkamumas priklauso nuo darbo trukmės apskaičiavimo
tikslo. Šis tikslas gali būti atlyginimas už lojalumą įmonei ar įgytos patirties pripažinimas.
64     Tačiau, kaip jau buvo pastebėta, tik nacionalinis teismas kompetentingas įvertinti faktines aplinkybes, ir jis, atsižvelgdamas
į visas aplinkybes, turi nustatyti, ar ir kiek nagrinėjama nuostata yra pateisinama objektyviomis ir nesusijusiomis su bet
kokia diskriminacija dėl lyties priežastimis.
65     Jeigu šis teismas nusprendžia, kad proporcingas valytojų, dirbančių ne visą darbo laiką, darbo valandų įskaičiavimas yra pateisinamas
tokiomis priežastimis, vienintelė aplinkybė, kad nacionalinės teisės aktai daro poveikį didesniam procentui darbuotojų moterų
nei vyrų neturi būti laikoma pažeidžiančia Direktyvos 76/207 5 straipsnį (žr. šiuo klausimu pirmiau nurodytų sprendimų
Rinner‑Kühn
14 punktą bei
Seymour‑Smith ir Perez
69 punktą).
66     Taigi į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad jeigu visiškas ne viso darbo laiko darbo neįtraukimas apskaičiuojant darbo
stažą daro poveikį daug didesniam procentui darbuotojų moterų nei darbuotojų vyrų, jis yra netiesioginė diskriminacija dėl
lyties, prieštaraujanti Direktyvai 76/207, nebent šis neįtraukimas pateisinamas objektyviomis ir su jokia diskriminacija dėl
lyties nesusijusiomis priežastimis. Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar taip yra šioje byloje. Ne viso darbo laiko darbo
proporcingas įskaičiavimas apskaičiuojant darbo stažą taip pat prieštarauja šiai direktyvai, nebent darbdavys įrodo, kad jis
pateisinamas priežastimis, kurių objektyvumas priklauso būtent nuo darbo stažo įskaitymo tikslo, ir tais atvejais, kurie susiję
su įgytos patirties pripažinimu, nuo vykdomų pareigų pobūdžio ir patirties, įgytos išdirbus tam tikrą darbo valandų skaičių
tokiose pareigose, santykio.

Dėl penktojo klausimo
67     Penktuoju klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, kam tenka įrodinėjimo pareiga, kai
darbuotojai tvirtina, kad jo atžvilgiu buvo pažeistas vienodo požiūrio principas.
68     Direktyva 97/80, taikoma atvejams, kuriuos apima Sutarties 119 straipsniai bei Direktyvos 75/117/EEB ir 76/207/EEB, savo 4 straipsnyje
numato, kad valstybės narės taiko tokias priemones, kurios yra būtinos norint užtikrinti, jog tais atvejais, kai asmenys,
manantys esą nuskriausti, kadangi jiems nebuvo taikomas vienodo požiūrio principas, nurodo teismui ar kitai kompetentingai
institucijai aplinkybes, leidžiančias daryti prielaidą dėl tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos, atsakovas turėtų
įrodyti, kad vienodo požiūrio principas nebuvo pažeistas.
69     Ši direktyva kodifikavo ir aiškiai išplėtė vienodo požiūrio principo Direktyvos 76/207 prasme atžvilgiu ankstesnę teismo praktiką,
pagal kurią įrodinėjimo pareiga, kuri paprastai tekdavo darbuotojui, gali būti perkelta (kitam asmeniui), jeigu tai būtina
siekiant, kad darbuotojai, kurie akivaizdžiai patyrė diskriminaciją, neprarastų galimybės pasinaudoti visomis veiksmingomis
priemonėmis, jog būtų laikomasi vienodo darbo užmokesčio principo. Taigi, kai priemonė, kuri darbuotojus išskiria pagal jų
darbo laiką, iš tikrųjų turi neigiamą poveikį daug didesniam procentui vienos ar kitos lyties atstovų, darbdavys turi įrodyti,
kad yra objektyvios priežastys, pateisinančios nustatytą nevienodą požiūrį (žr. 1993 m. spalio 27 d. Sprendimo
Enderby
, C‑127/92, Rink. p. I‑5535, 13, 14 ir 18 punktus ir 2001 m. birželio 26 d. Sprendimo
Brunnhofer
, C‑381/99, Rink. p. I‑4961, 52, 53 ir 60 punktus).
70     Nacionalinis teismas turi nustatyti, ar Graikijos teisės aktai atitinka Direktyvą 97/80. Jeigu bus dvejojama dėl šių nuostatų
atitikties nurodytai direktyvai, primintina, pirma, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką visais atvejais, kai direktyvos
nuostatos, atsižvelgiant į jų turinį, yra besąlyginės ir pakankamai aiškios, asmenys jomis gali remtis nacionaliniame teisme
prieš valstybę, įskaitant įstaigas ar įmones, nepriklausomai nuo jų teisinės formos, kurios yra pavaldžios valstybės valdžios
institucijai arba yra valstybės kontroliuojamos, ar kurios turi didelę galią, palyginti su ta, kuri išplaukia iš taisyklių,
taikomų santykiuose tarp asmenų (šiuo klausimu žr.1990 m. liepos 12 d. Sprendimo
Foster ir kt
., C‑188/89, Rink., p. I‑3313, 16, 18 ir 20 punktus ir 2003 m. kovo 20 d. Sprendimo Kutz‑Bauer, C‑187/00, Rink. p. I‑2741,
69 punktą).
71     Tačiau direktyva pati savaime negali įpareigoti asmens ir dėl to ja negalima remtis prieš asmenį (žr. 1994 m. liepos 14 d.
Sprendimo
Faccini Dori
, C‑91/92, Rink. p. I‑3325, 20 punktą ir 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo
Pfeiffer ir kt
., C‑397/01 – C‑403/01, Rink. p. I–0000, 108 punktą).
72     Todėl nacionalinis teismas turi išnagrinėti OTE teisinį pobūdį ir jos vidinės struktūros ypatybes, norėdamas užtikrinti, kad
Direktyva 97/80 nebūtų galima remtis prieš asmenį.
73     Antra, primintina, kad bet kuriuo atveju ir remiantis nusistovėjusia teismo praktika, kadangi nagrinėjama situacija patenka
į direktyvos taikymo sritį, nacionalinis teismas, taikydamas nacionalinės teisės aktus, turi aiškinti juos kiek įmanoma atsižvelgdamas
į susijusios direktyvos formuluotę ir į jos tikslą, kad būtų pasiektas direktyvoje numatytas rezultatas (žr. 1990 m. lapkričio
13 d. Sprendimo
Marleasing
, C‑106/89, Rink. p. I‑4135, 8 punktą; pirmiau nurodytų sprendimų
Faccini Dori
26 punktą ir
Pfeiffer ir kt
. 113 punktą).
74     Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, kad atsižvelgiant į Direktyvos 97/80 septynioliktą ir aštuonioliktąją konstatuojamąsias dalis,
direktyva siekiama, be kita ko, veiksmingo vienodo požiūrio principo įgyvendinimo ir tais atvejais, kai diskriminacija akivaizdžiai
egzistuoja, darbdaviui tenka įrodinėti, kad šis principas nebuvo pažeistas.
75     Taigi į penktąjį klausimą reikia atsakyti, kad kai darbuotojas tvirtina, jog jo atžvilgiu buvo pažeistas vienodo požiūrio
principas, ir jis įrodo faktus, leidžiančius daryti prielaidą, kad yra netiesioginė ar tiesioginė diskriminacija, Direktyva
97/80 turi būti aiškinama ta prasme, kad pareiga įrodyti, jog šis principas nebuvo pažeistas, tenka atsakovui.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
76     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Kitų šalių, pateikusių Teisingumo Teismui savo pastabas, bylinėjimosi
išlaidos nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Bendrijos teisė, būtent EB sutarties 119 straipsnis (EB sutarties 117–120 straipsniai po pakeitimo – EB 136–143 straipsniai)
ir 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyva 76/207/EED dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo,
profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu, turi būti aiškinami, kad
Organismos Tilepikoinonion Ellados
bendrųjų nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punkto, kuris numato, kad tik moterys įdarbinamos valytojomis dirbti ne visą
darbo laiką pagal neterminuotą sutartį, egzistavimas ir taikymas pats savaime nėra tiesioginė diskriminacija dėl lyties moterų
atžvilgiu. Tačiau vėlesnis galimybės būti paskirtam nuolatiniu darbuotoju nesuteikimas, darbuotojo lyties atžvilgiu darant
neutralaus pobūdžio nuorodą į darbuotojų kategoriją, kurią pagal įstatymo galią turinčius nacionalinės teisės aktus sudaro
tik moterys, yra tiesioginė diskriminacija dėl lyties Direktyvos 76/207 prasme. Kad nebūtų tiesioginės diskriminacijos dėl
lyties, kriterijus, apibūdinantis kategoriją, kuriai priklauso darbuotojas, kuriam nesuteikta galimybė, turi būti toks, kad
paskyrimo nuolatiniu darbuotoju atžvilgiu šis darbuotojas atsirastų objektyviai skirtingoje padėtyje, palyginti su ta, kurioje
yra darbuotojas, galintis būti paskirtas nuolatiniu.
2.
Tuo atveju, kai prielaida, kad tik valytojoms, dirbančioms ne visą darbo laiką, nesuteikiama galimybė būti paskirtomis nuolatinėmis
darbuotojomis, yra klaidinga, ir kai 1987 m. lapkričio 27 d. ir 1991 m. gegužės 10 d. šakos lygio kolektyvinių sutarčių nuostatos
daro poveikį daug didesniam procentui darbuotojų moterų nei darbuotojų vyrų, šiomis sutartimis grindžiamas galimybės laikiniesiems
ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams būti paskirtiems nuolatiniais darbuotojais nesuteikimas yra netiesioginė diskriminacija.
Tokia situacija prieštarauja Direktyvos 76/207 3 straipsniui, nebent nevienodas požiūris į ne visą ir visą darbo laiką dirbančius
darbuotojus pateisinamas priežastimis, nesusijusiomis su jokia diskriminacija dėl lyties. Nacionalinis teismas turi patikrinti,
ar taip yra šioje byloje.
3.
Jeigu visiškas ne viso darbo laiko darbo neįtraukimas apskaičiuojant darbo stažą daro poveikį daug didesniam procentui darbuotojų
moterų nei darbuotojų vyrų, jis yra netiesioginė diskriminacija dėl lyties, prieštaraujanti Direktyvai 76/207, nebent šis
neįtraukimas pateisinamas objektyviomis ir su jokia diskriminacija dėl lyties nesusijusiomis priežastimis. Nacionalinis teismas
turi patikrinti, ar taip yra šioje byloje. Ne viso darbo laiko darbo proporcingas įskaičiavimas apskaičiuojant darbo stažą
taip pat prieštarauja šiai direktyvai, nebent darbdavys įrodo, kad jis pateisinamas priežastimis, kurių objektyvumas priklauso
būtent nuo darbo stažo įskaitymo tikslo, ir tais atvejais, kurie susiję su įgytos patirties pripažinimu, nuo vykdomų pareigų
pobūdžio ir patirties, įgytos išdirbus tam tikrą darbo valandų skaičių tokiose pareigose, santykio.
4.
Kai darbuotojas tvirtina, kad jo atžvilgiu buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, ir jis įrodo faktus, leidžiančius daryti
prielaidą, kad yra netiesioginė ar tiesioginė diskriminacija, 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyva 97/80 dėl įrodinėjimo
pareigos diskriminacijos dėl lyties bylose turi būti aiškinama ta prasme, kad pareiga įrodyti, jog šis principas nebuvo pažeistas,
tenka atsakovui.
Parašai.
*
Proceso kalba: graikų.