CELEX: 62004CJ0520
Laisvas asmenų judėjimas
Pajamų mokestis
Senatvės pensija
Didesnis pensininkų, gyvenančių kitoje valstybėje narėje, apmokestinimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 18 ir 39 straipsnių bei 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos dėl
pagal darbo sutartį ir savarankiškai dirbančių asmenų, kurie nutraukė savo profesinę veiklą, teisės apsigyventi (OL L 180,
p. 28), aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas byloje, pradėtoje P. M. Turpeinen, Suomijos pilietės pensininkės, pagrindinės bylos aplinkybių
metų gyvenusios Ispanijoje, pareiškimu dėl Suomijos institucijos jai mokamos senatvės pensijos apmokestinimo Suomijoje.

Pagrindinė byla ir teisės aktai
Iki 1998 m. P. M. Turpeinen turėjo nuolatinę gyvenamąją vietą Suomijoje ir dirbo vaikų psichiatre Suomijos viešojoje tarnyboje.
1998 m. ji išėjo į ankstyvo pensinio amžiaus pensiją ir persikraustė į Belgiją. 1999 m. galutinai išėjusi į pensiją, ji persikraustė
nuolat gyventi į Ispaniją.
P. M. Turpeinen pajamas sudaro tik senatvės pensija, kurią jai moka
Kuntien Eläkevakuutus
(Vietos socialinio draudimo senatvės pensijos tarnyba). Pagal Suomijos Respublikos ir Ispanijos Karalystės sudarytą susitarimą
dėl dvigubo apmokestinimo, minėta senatvės pensija, kurios mokėjimas susijęs su darbu viešajame sektoriuje, apmokestinama
tik Suomijoje.
Iki 2001 m. P. M. Turpeinen buvo taikoma visiškai apmokestinamų rezidentų mokesčių sistema, t. y. apimanti visas apmokestinamojo
asmens visame pasaulyje gautas pajamas. Minėta sistema numato progresinį apmokestinimą, pagal kurį P. M. Turpeinen pajamoms,
kurias sudaro senatvės pensija, buvo taikomas 28,5 % mokesčio tarifas.
2002 m., pagrindinėje byloje aptariamais mokestiniais metais,
Uudenmaan verovirasto
(Uudenmaan mokesčių tarnyba) P. M. Turpeinen informavo, kad pagal Suomijos pajamų mokesčio įstatymo (tuloverolaki, Nr. 1535/1992)
9 ir 11 straipsnius nuo šiol jai taikoma dalinio apmokestinimo sistema, apimanti tik Suomijoje gautas pajamas, kuri taikoma
Suomijos piliečiams, neturintiems nuolatinės gyvenamosios vietos Suomijoje trejus metus iš eilės. Remiantis šia sistema, pagal
Suomijos įstatymo dėl mokesčių mokėtojų, kurie apmokestinami iš dalies, pajamų ir turto apmokestinimo (lähdeverolaki, Nr. 627/1978)
1 straipsnio 1 dalį, 2 straipsnio 1 dalį, 3 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnį P. M. Turpeinen senatvės pensija buvo apmokestinta
mokesčiu prie pajamų šaltinio, taikant fiksuotą 35 % tarifą.
Manydama, kad ji turi būti apmokestinama kaip visiškai apmokestinamas mokesčių mokėtojas Suomijoje, t. y. progresyviu būdu,
P. M. Turpeinen apskundė
Uudenmaan verovirasto
sprendimą. Jos teigimu, Europos Sąjungoje asmens traktuotė turi nesikeisti, kai vertinančioji institucija lieka ta pati ir
kai visos kitos bylos aplinkybės, išskyrus gyvenamąją vietą, visiškai nepasikeitė. Kadangi jos skundas nebuvo patenkintas,
ji pareiškė ieškinį
Helsingin hallinto-oikeus
(Helsinkio administracinis teismas).

Hallinto-oikeus
atmetus P. M. Turpeinen ieškinį, ji dėl šio sprendimo pateikė apeliaciją prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame
teisme.

Prejudiciniai klausimai

Korkein hallinto-oikeus
(Aukščiausias administracinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius
klausimus:
„1.      Ar EB 18 straipsnis, numatantis Sąjungos piliečio teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, arba EB 39 straipsnis,
užtikrinantis darbuotojų judėjimo laisvę Bendrijoje, aiškintini taip, kad vienas iš šių straipsnių arba jie abu draudžia nacionalinės
teisės aktus, pagal kuriuos mokesčių mokėtojo, iš dalies apmokestinamo valstybėje narėje ir gyvenančio užsienyje, senatvės
pensijai, kurią viešosios teisės reguliuojamų darbo santykių pagrindu moka valstybė narė, kurioje ši pensija apmokestinama,
taikomas mokestis prie šaltinio kai kuriais atvejais viršija mokestį, kurį mokesčių mokėtojas šioje valstybėje mokėtų kaip
rezidentas ir visiškai apmokestinamas asmuo?
2.      Ar aiškintina, kad Direktyva (90/365) draudžia tokius, kokie nurodyti, nacionalinės teisės aktus?“

Dėl prejudicinių klausimų
Savo prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 18 ir 39 straipsniai
bei Direktyva 90/356 draudžia tokius, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjami, teisės aktus, pagal kuriuos mokestis už
senatvės pensiją, mokamą atitinkamoje valstybėje narėje asmeniui, gyvenančiam kitoje valstybėje narėje, kai kuriais atvejais
viršija mokestį, kurį reikėtų mokėti tuo atveju, jei šis asmuo gyventų pirmojoje valstybėje narėje.
Pirmiausia reikia priminti, kad nors pagal dabar galiojančią Bendrijos teisę, su tiesioginiais mokesčiais susiję klausimai
priklauso valstybių narių kompetencijai, tačiau jos šia kompetencija privalo naudotis nepažeisdamos Bendrijos teisės, ypač
EB sutarties nuostatų, susijusių su kiekvienam Europos Sąjungos piliečiui pripažįstama teise judėti ir laisvai apsigyventi
valstybėse narėse (2005 m. liepos 12 d. Sprendimo
Schempp
, C‑403/03, Rink. p. I‑6421, 19 punktas ir nurodyta teismo praktika).
Tokiomis aplinkybėmis visų pirma reikia patikrinti, ar EB 18 ir 39 straipsniai draudžia tokius, kaip antai pagrindinėje byloje
nagrinėjami, nacionalinės teisės aktus.

EB 18 ir 39 straipsniai
EB 18 straipsnis tik bendrai nustato teisę kiekvienam Sąjungos piliečiui laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje,
o EB 39 straipsnyje įtvirtinta konkreti jo išraiška, susijusi su darbuotojų judėjimo laisve (žr. 2002 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Oteiza Olazabal
, C‑100/01, Rink. p. I‑10981, 26 punktą). Šiomis aplinkybėmis iš pradžių reikia patikrinti, ar pagrindinė byla susijusi su
EB 39 straipsniu.
Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, jog Sutarties nuostatomis laisvo asmenų judėjimo srityje siekiama palengvinti
Bendrijos piliečiams vykdyti bet kokią profesinę veiklą visoje Bendrijoje bei uždrausti priemones, kurios galėtų sudaryti
nepalankesnes sąlygas šiems piliečiams, siekiantiems vykdyti ekonominę veiklą kitoje valstybėje narėje (žr. 1999 m. sausio
26 d. Sprendimo
Terhoeve
, C‑18/95, Rink. p. I‑345, 37 punktą; 2000 m. birželio 15 d. Sprendimo
Sehrer
, C‑302/98, Rink. p. I‑4585, 32 punktą ir 2005 m. kovo 17 d. Sprendimo
Kranemann,
C‑109/04, Rink. p. I‑2421, 25 punktą).
Nacionalinės nuostatos, kliudančios valstybės narės piliečiui arba jį atgrasančios išvykti iš savo kilmės valstybės norint
pasinaudoti teise laisvai judėti, sudaro kliūčių šiai laisvei, net jei yra taikomos neatsižvelgiant į atitinkamų darbuotojų
pilietybę (minėtų sprendimų
Terhoeve
39 punktas;
Sehrer
33 punktas ir
Kranemann
26 punktas).
Vis dėlto, kaip savo išvados 60 punkte pažymėjo generalinis advokatas, EB 39 straipsniu užtikrinama judėjimo laisve negali
remtis asmenys, kurie visą profesinę veiklą vykdė valstybėje narėje, kurios piliečiai jie yra, ir pasinaudojo teise apsigyventi
kitoje valstybėje narėje tik išėję į pensiją, neketindami joje užsiimti darbine veikla. Iš sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį
sprendimą išdėstytų pagrindinės bylos aplinkybių matyti, kad būtent taip yra P. M. Turpeinen atveju.
Kadangi pagrindinė byla nesusijusi su EB 39 straipsniu, reikia nuspręsti dėl EB 18 straipsnio.
Pagal Teisingumo Teismo praktiką Sąjungos pilietybe siekiama suteikti valstybių narių piliečiams esminį statusą, leidžiantį
piliečiams, kurie yra tokioje pačioje situacijoje, Sutarties taikymo
ratione materiae
srityje būti vienodai teisiškai vertinamiems, neatsižvelgiant į jų pilietybę ir nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų
išimčių (žr., pvz., 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Grzelczyk
, C‑184/99, Rink. p. I‑6193, 31 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Pusa
, C‑224/02, Rink. p. I‑5763, 16 punktą).
Tarp situacijų, kurios patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį, yra ir tos, kurios susijusios su naudojimusi Sutarties užtikrinamomis
pagrindinėmis laisvėmis, ypač tos, kurios susijusios su EB 18 straipsniu suteikta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių
narių teritorijoje (ypač žr. minėtų sprendimo
Grzelczyk
33 punktą ir sprendimo
Pusa
17 punktą).
Kadangi Sąjungos pilietis kiekvienoje valstybėje narėje turi būti vienodai teisiškai vertinamas kaip ir šių valstybių narių
piliečiai, esantys tokioje pačioje situacijoje, su teise laisvai judėti būtų nesuderinama tai, kad šis pilietis valstybėje
narėje, kurios pilietis jis yra, vertinamas mažiau palankiai nei tuo atveju, jei jis nepasinaudoja Sutarties suteiktomis galimybėmis
judėjimo srityje (2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Hoop
, C‑224/98, Rink. p. I‑6191, 30 punktas ir minėto sprendimo
Pusa
18 punktas).
Iš tiesų šios galimybės nebūtų visiškai veiksmingos, jei valstybės narės pilietį nuo pasinaudojimo jomis būtų galima sulaikyti
sudarant kliūčių jo apsigyvenimui priimančiojoje valstybėje narėje, t. y. jo kilmės valstybės teisės aktais jį nubaudžiant
dėl to, kad jis pasinaudojo minėtomis galimybėmis (minėto sprendimo
Pusa
19 punktas).
Nacionalinės teisės aktai, dėl kurių kai kurie šios valstybės piliečiai atsiduria mažiau palankioje padėtyje vien dėl to,
kad jie pasinaudojo savo judėjimo ir apsigyvenimo kitoje valstybėje narėje laisve, lemtų nevienodą vertinimą, pažeidžiantį
principus, kuriais pagrįstas Sąjungos piliečio statusas, t. y. vienodo teisinio vertinimo naudojantis savo judėjimo laisve
garantiją.(minėto sprendimo
Pusa
20 punktas).
Kadangi P. M. Turpeinen pasinaudojo EB 18 straipsnio 1 dalimi suteiktomis teisėmis laisvai judėti ir apsigyventi, ji gali
remtis šia nuostata prieš savo kilmės valstybę.
Akivaizdu, kad tam tikrais atvejais pagrindinėje byloje nagrinėjami Suomijos teisės aktai skirtingai vertina Suomijos piliečius,
kurie ir toliau gyvena Suomijoje, ir tuos, kurie įsikūrė kitoje valstybėje narėje: toks vertinimas yra mažiau palankus pastarųjų
atžvilgiu vien dėl to, kad jie pasinaudojo savo teise laisvai judėti.
Iš tiesų tiek, kiek remiantis Suomijos viešosios institucijos mokamos senatvės pensijos bruto dydžiu pensininkams rezidentams
taikomas progresinio apmokestinimo tarifas yra mažesnis nei pensininkams ne rezidentams taikomas fiksuotas 35 % tarifas, pensininkai,
kurie trejus metus iš eilės gyvena kitoje valstybėje narėje ir gauna tokią pačią senatvės pensiją, yra apmokestinami didesniais
mokesčiais.
Iš tiesų tiesioginių mokesčių srityje Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad rezidentų ir ne rezidentų padėtis paprastai nėra
panaši (1995 m. vasario 14 d. Sprendimo
Schumacker
C‑279/93, Rink. p. I‑225, 31 punktas).
Dėl pajamų mokesčio Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad rezidento situacija skiriasi nuo ne rezidento, nes didžioji jo
pajamų dalis paprastai gaunama jo gyvenamosios vietos valstybėje. Be to, ši valstybė dažniausiai turi visą informaciją, kurios
reikia norint įvertinti bendrąjį mokesčio mokėtojo mokumą atsižvelgiant į jo asmeninę ir šeimyninę padėtį (minėto sprendimo
Schumacker
33 punktas ir 2005 m. liepos 5 d. Sprendimo
D.
, C‑376/03, Rink. p. I‑5821, 27 punktas).
Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat pripažino, kad kai mokesčių mokėtojas ne rezidentas – dirbantis pagal darbo sutartį
ar savarankiškai, – visas ar beveik visas savo pajamas gauna valstybėje, kurioje jis vykdo savo profesinę veiklą, pajamų apmokestinimo
atžvilgiu objektyviai jis yra tokioje pačioje padėtyje, kaip ir šios valstybės rezidentas, joje vykdantis tokią pačią veiklą.
Jie abu apmokestinami šioje vienoje valstybėje, ir jiems taikoma apmokestinamoji bazė yra ta pati (1995 m. rugpjūčio 11 d.
Sprendimo
Wielockx
, C‑80/94, Rink. p. I‑2493, 20 punktas).
Toks aiškinimas
mutatis mutandis
taikomas tokiai kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama situacijai, kur apmokestinamąsias pajamas sudaro senatvės pensija.
Iš tiesų, kaip savo išvados 74 punkte teisingai pažymėjo generalinis advokatas, Suomijos mokesčių teisės aktai numato, kad
tokios, kaip antai P. M. Turpeinen mokama, senatvės pensijos tiek, kiek jos susijusios su mokesčių mokėtojais rezidentais,
apmokestinamos kaip bet kokios kitos tiesiogiai iš ekonominės veiklos gaunamos pajamos, taikant progresyvų tarifą ir lengvatas,
kuriomis siekiama atsižvelgti į mokesčių mokėtojo mokumą bei į jo asmeninę ir šeimyninę padėtį.
Taigi reikia konstatuoti, kad tiek, kiek Suomijoje mokama senatvės pensija sudaro visas ar beveik visas pensininkų ne rezidentų,
pavyzdžiui, P. M. Turpeinen, pajamas, pastarieji pajamų mokesčio atžvilgiu objektyviai yra tokioje pačioje padėtyje kaip ir
Suomijoje gyvenantys pensininkai, kurie gauna tokią pačią senatvės pensiją.
Todėl skirtingas vertinimas, kurį lemia tokie, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjami, teisės aktai, galėtų būti pateisinama,
tik jeigu ji būtų pagrįsta objektyviais veiksniais, proporcingais nacionalinės teisės siekiamam teisėtam tikslui (šiuo klausimu
žr. minėto sprendimo
Pusa
20 punktą).
Negalima pritarti nė vienam iš Suomijos vyriausybės Teisingumo Teisme nurodytų argumentų, kuriais siekiama pateisinti skirtingą
vertinimą pagrindinėje byloje.
Iš tikrųjų, kaip savo išvados 78 punkte pažymi generalinis advokatas, mokesčių mokėtojų ne rezidentų atžvilgiu Suomijos mokesčių
sistemos supaprastinimo ir padarymo aiškesnės tikslai galėtų būti pasiekti mažiau Sąjungos piliečių judėjimo laisvę suvaržančiomis
priemonėmis nei apmokestinimu, kuris kai kuriais atvejais gali būti didesnis nei tas, kuris taikomas mokesčių mokėtojams rezidentams,
gaunantiems tokias pačias pajamas.
Dėl tariamų sunkumų surenkant galutinį mokestį iš mokesčių mokėtojų ne rezidentų konstatuotina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama
mokesčių sistema viršija tai, kas būtina užtikrinant veiksmingą mokesčių surinkimą.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyva 77/799/EEB dėl valstybių narių kompetentingų
institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginio apmokestinimo srityje (OL L 336, p. 15) leidžia valstybei narei iš kitos valstybės
narės kompetentingų institucijų gauti bet kokią informaciją, kuri gali padėti jai atlikti teisingą pajamų mokesčių įvertinimą
arba bet kokią informaciją, kuri, jos nuomone, yra būtina nustatant tikslų pajamų mokesčio, kurį pagal jos taikomus teisės
aktus turi sumokėti mokesčių mokėtojas, dydį (2003 m. birželio 26 d. Sprendimo
Skandia ir Ramstedt
, C‑422/01, Rink. p. I‑6817, 42 punktas ir nurodyta teismų praktika).
Be to, pagal 1976 m. kovo 15 d. Tarybos direktyvą 76/308/EEB dėl savitarpio paramos patenkinant pretenzijas, susijusias su
tam tikromis rinkliavomis, muitais ir mokesčiais bei kitomis priemonėmis (OL L 73, p. 18), iš dalies pakeistą 2001 m. birželio
15 d. Tarybos direktyva 2001/44/EB (OL L 175, p. 17), valstybė narė gali paprašyti kitos valstybės narės paramos dėl pretenzijų,
susijusių su pajamų mokesčiu, kurį turi mokėti mokesčių mokėtojas, gyvenantis pastarojoje valstybėje narėje.
Be to, Suomijos vyriausybė per posėdį patvirtino, jog nuo 2006 m. sausio 1 d. nagrinėjama mokesčių sistema buvo iš dalies
pakeista ir kad dabar iš dalies apmokestinamojo asmens senatvės pensija yra apmokestinama taip pat kaip ir Suomijoje visiškai
apmokestinamojo asmens pensija, t. y. remiantis progresiniu tarifu su tokiomis pačiomis mokestinėmis lengvatomis ir pagal
tą pačią mokesčių deklaravimo procedūrą. Šios vyriausybės teigimu, toks sprendimas pagrįstas praktinėmis aplinkybėmis bei
politiniu pasirinkimu sumažinti nedidelę senatvės pensiją gaunančių asmenų mokesčių naštą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į užduotus klausimus reikia atsakyti taip: EB 18 straipsnis turi būti aiškinamas kaip
draudžiantis nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos pajamų mokestis, susijęs su senatvės pensija, mokama atitinkamos valstybės
narės institucijos asmeniui, gyvenančiam kitoje valstybėje narėje, kai kuriais atvejais viršija mokestį, kurį reikėtų mokėti
tuo atveju, jei šis asmuo gyventų šioje pirmojoje valstybėje narėje, kai minėta pensija sudaro visas ar beveik visas minėto
asmens pajamas.
Tokiomis aplinkybėmis nėra reikalo aiškinti Direktyvą 90/365.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
EB 18 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos pajamų mokestis, susijęs
su senatvės pensija, mokama atitinkamos valstybės narės institucijos asmeniui, gyvenančiam kitoje valstybėje narėje, kai kuriais
atvejais viršija mokestį, kurį reikėtų mokėti tuo atveju, jei šis asmuo gyventų šioje pirmojoje valstybėje narėje, kai minėta
pensija sudaro visas ar beveik visas minėto asmens pajamas.
Parašai.
*
Proceso kalba: suomių.