CELEX: 62005CJ0443
Överklagande
Antidumpningstullar
Artikel 239 i tullkodexen
Eftergift av importtullar
Artikel 907 första stycket i förordning (EEG) nr 2454/93
Tolkning
Lagenlighet
Kommissionens beslut
Expertgrupp som sammanträder inom ramen för tullkodexkommittén
Enhet som är separat på det funktionella planet
Artiklarna 2 och 5.2 i rådets beslut 1999/468/EG
Artikel 4 i tullkodexkommitténs arbetsordning
Villkor för tillämpning av artikel 239 i tullkodexen
Uppenbar oaktsamhet föreligger inte

Common Market Fertilizers SA (nedan kallat CMF) har i sitt överklagande yrkat att domstolen skall upphäva den dom som meddelades
av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 27 september 2005 i de förenade målen T‑134/03 och T‑135/03, Common Market
Fertilizers mot kommissionen (REG 2005, s. II‑3923) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillades klagandens
talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2002) 5217 slutlig och K(2002) 5218 slutlig av den 20 december 2002 (nedan
kallade de omtvistade besluten), enligt vilka det inte var motiverat att efterge importtull såsom CMF hade begärt.

Tillämpliga bestämmelser
I artikel 1.3 andra stycket i rådets förordning (EG) nr 3319/94 av den 22 december 1994 om slutgiltig antidumpningstull på
import av karbomidammoniumnitratlösning med ursprung i Bulgarien och Polen, exporterad av företag som inte är undantagna från
tullen, samt slutgiltigt uttag av den införda provisoriska tullen (EGT L 350, s. 20; svensk specialutgåva, område 11, volym 34,
s. 74), fastställs följande särskilda antidumpningstull:
”För import som övergår till fri omsättning och som inte faktureras den oberoende importören direkt av någon av de ovan nämnda
exportörerna eller producenterna i Polen gäller följande tull:
… för den vara som intygas vara producerad av Zaklady Azotowe Pulawy, för vilken den särskilda tullen är 19 ecu per ton …”
I artikel 239 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302,
s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG)
nr 2700/2000 av den 16 november 2000 (EGT L 311, s. 17) (nedan kallad tullkodexen), föreskrivs följande:
”1. Import- eller exporttullar får återbetalas eller efterges i andra fall än de som avses i artiklarna 236–238 och vilka
–        bestäms enligt kommittéförfarandet,
–        följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller. De
fall vid vilka denna bestämmelse får tillämpas och de närmare reglerna för förfarandet fastställs enligt kommittéförfarandet.
Återbetalning eller eftergift får underkastas särskilda villkor.
2. Återbetalning eller eftergift av tullar av de skäl som anges i punkt 1 skall beviljas efter ingivande av ansökan till vederbörande
tullkontor …”
I artikel 4 i tullkodexen anges följande:
”I denna kodex används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
…
24.       kommittéförfarande: det förfarande som avses dels i artiklarna 247 och 247a, dels i artiklarna 248 och 248a.”
I artikel 247 stadgas följande:
”De åtgärder som krävs för att genomföra denna kodex … skall antas i enlighet med det föreskrivande förfarande som avses i
artikel 247a.2 …”
Artikel 247a i tullkodexen har följande lydelse:
”1. Kommissionen skall biträdas av en tullkodexkommitté (nedan kallad kommittén).
2. När det hänvisas till denna punkt skall artiklarna 5 och 7 i [rådets beslut 1999/468/EG av den 28 juni 1999 om de förfaranden
som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter] tillämpas …
3. Kommittén skall själv anta sin arbetsordning.”
I artikel 4 i tullkodexkommitténs arbetsordning föreskrivs följande:
”1. Kallelse till sammanträdet, dagordning samt förslag till åtgärder över vilka kommittén skall yttra sig och alla andra
arbetsdokument skall överlämnas av ordföranden till de ständiga representationerna och ledamöterna i kommittén enligt artikel 14.2,
i allmänhet senast fjorton kalenderdagar före dagen för sammanträdet.
2. I brådskande fall, och i fall då åtgärderna skall börja tillämpas genast, kan ordföranden på begäran av en kommittéledamot
eller på eget initiativ korta ned den tidsfrist som anges i föregående punkt till fem kalenderdagar före dagen för sammanträdet.
3. I ytterst brådskande fall kan ordföranden frångå de tidsfrister som anges i punkterna 1 och 2. För att en annan fråga skall
föras upp på dagordningen för ett sammanträde medan detta pågår, krävs det att en enkel majoritet av kommitténs ledamöter
godkänner detta.”
Artikel 905.1 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning
(EEG) nr 2913/92 (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1), i dess lydelse enligt kommissionens förordning
(EG) nr 1677/98 av den 29 juli 1998 (EGT L 212, s. 18) (nedan kallad tillämpningsförordningen), har följande innehåll:
”Om den beslutande tullmyndighet till vilken en ansökan om återbetalning eller eftergift enligt artikel 239.2 i kodexen har
ingivits inte kan fatta ett beslut på grundval av artikel 899, men ansökan är bestyrkt med bevis som kan ge upphov till en
särskild situation till följd av omständigheter under vilka inget bedrägeri eller klar försumlighet kan tillskrivas personen
i fråga, skall den medlemsstat som denna myndighet tillhör överlämna ärendet till kommissionen för ett avgörande enligt det
förfarande som fastställs i artikel 906–909.
Den beslutande tullmyndigheten får dock, utom i händelse av tveksamhet, själv besluta om återbetalning eller eftergift av
tullavgifterna om den anser att de villkor som avses i artikel 239.1 i kodexen är uppfyllda, under förutsättning att det belopp
som berör varje aktör till följd av samma särskilda situation och som i förekommande fall avser flera import- eller exporttransaktioner,
inte överstiger 50 000 ecu.
Beteckningen ’den berörda personen’ skall tolkas på samma sätt som i artikel 899.
I alla andra fall skall den beslutande tullmyndigheten avslå ansökan.”
Artikel 906 i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
”Kommissionen skall inom 15 dagar efter mottagandet av det ärende som avses i artikel 905.2 överlämna ett exemplar av ärendet
till medlemsstaterna.
En behandling av ärendet i fråga skall så snart som möjligt införas på dagordningen för ett möte i den kommitté som avses
i artikel 247 i kodexen.”
Artikel 906 andra stycket i tillämpningsförordningen har efter tidpunkten för de faktiska omständigheterna i förevarande fall
ändrats på följande sätt genom kommissionens förordning (EG) nr 1335/2003 av den 25 juli 2003 om ändring av förordning nr 2454/93
(EGT L 187, s. 16):
”Ärendet skall för prövning snarast möjligt föras upp på dagordningen för ett möte i den expertgrupp som avses i artikel 907.”
Artikel 906a i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
”När kommissionen avser att fatta ett beslut som innebär avslag för den part som ansöker om återbetalning eller eftergift,
skall kommissionen när som helst under det förfarande som avses i artiklarna 906 och 907 skriftligen underrätta parten om
sina invändningar samt om de dokument som den grundar sina invändningar på. Den part som ansökt om återbetalning eller eftergift
skall skriftligen framföra sina synpunkter inom en tidsperiod av en månad från det datum invändningarna skickades. Om han
inte har gjort detta inom denna tidsfrist skall han anses ha avstått från möjligheten att uttrycka sin ståndpunkt.”
Artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
”Efter samråd med en expertgrupp som består av företrädare för alla medlemsstater och som möts inom ramen för kommittén för
att pröva fallet i fråga skall kommissionen fatta ett beslut i vilket det fastställs antingen att den situation som prövats
berättigar till återbetalning eller eftergift eller att den inte berättigar till detta.”
I artikel 5 i kommittologibeslutet, under rubriken ”Det föreskrivande förfarandet”, anges följande:
”1. Kommissionen skall biträdas av en föreskrivande kommitté som skall bestå av företrädare för medlemsstaterna och ha kommissionens
företrädare som ordförande.
2. Kommissionens företrädare skall förelägga kommittén ett förslag till åtgärder. Kommittén skall yttra sig över förslaget
inom den tid som ordföranden får bestämma med hänsyn till hur brådskande frågan är. Den skall fatta sitt beslut med den majoritet
som enligt artikel 205.2 [EG] skall tillämpas vid beslut som rådet skall fatta på förslag av kommissionen. Rösterna från medlemsstaternas
företrädare i kommittén skall vägas enligt bestämmelserna i samma artikel. Ordföranden får inte rösta.
3. Kommissionen skall, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 8, själv anta de föreslagna åtgärderna om de är förenliga
med kommitténs yttrande.
4. Om de föreslagna åtgärderna inte är förenliga med kommitténs yttrande eller om inget yttrande avges skall kommissionen
utan dröjsmål lägga fram ett förslag inför rådet om vilka åtgärder som skall vidtas samt informera Europaparlamentet.
…”

Bakgrund till tvisten
CMF, ett bolag med säte i Belgien, är grossist i kemiska produkter, bland annat kvävehaltiga lösningar (karbomidammoniumnitrat).
I bolagets koncern ingår bland annat bolagen Rellmann GmbH (nedan kallat Rellmann), som har sitt säte i Hamburg (Tyskland)
och ägs av klaganden till 100 procent, och Agro Baltic GmbH (nedan kallat Agro Baltic), som har sitt säte i Rostock (Tyskland)
och ägs av Rellmann till 100 procent. År 1989 förvärvade det Champagne Fertilisants, som är bolagets skatteombud för dess
transaktioner i Frankrike.
Det polska företaget Zaklady Azotowe Pulawy (nedan kallat ZAP) exporterar varor och säljer dem till Agro Baltic. Inom klagandens
koncern återsäljer sedan Agro Baltic varorna till Rellmann, som i sin tur säljer dem vidare till CMF. Fakturor upprättas för
dessa transaktioner.
Beträffande mål T‑134/03 köpte Agro Baltic mellan mars och september år 1997 tre laster med karbomidammoniumnitratlösning
från ZAP. Dessa laster följde den handelsväg som beskrivits i ovanstående punkt.
Cogema, som är auktoriserat tullombud, hade getts i uppdrag att se till att varorna övergick till fri omsättning i Agro Baltics
namn och att de frisläpptes för konsumtion i CMF:s namn.
Varorna övergick således i ett första skede till fri omsättning i Agro Baltics namn, under deklaration EU0, vartill bifogades
ZAP:s fakturor till Agro Baltic och intygen EUR.1, som visade varornas polska ursprung. Varorna placerades samtidigt i lager,
varifrån de några minuter senare togs ut för att släppas fria för konsumtion i Champagne Fertilisants namn.
Vad gäller mål T‑135/03 köpte Agro Baltic i januari år 1995 en last av ZAP, som därefter följde den handelsväg som beskrivits
ovan i punkt 15 i förevarande dom.
Agro Baltic gav bolaget SCAC Rouen, som är auktoriserat tullombud, i uppdrag att se till att varorna övergick i fri omsättning
i Agro Baltics namn och att de frisläpptes för konsumtion i CMF:s namn. Det var således fråga om att för en och samma vara
inge två tulldeklarationer till ett och samma tullkontor och därvid ange två skilda mottagare för att på så sätt skilja betalningen
av tull från betalningen av mervärdesskatt.
I CMF:s namn använde SCAC Rouen ett förenklat tullförfarande för övergång till fri omsättning och för frisläppande för konsumtion.
Bolaget inlämnade härvidlag en deklaration IM4 i CMF:s namn, vartill Rellmanns faktura till klaganden och ett intyg EUR.1
som visade varornas polska ursprung hade bifogats.
I de båda målen T‑134/03 och T‑135/03 godtog de behöriga franska myndigheterna först deklarationerna som avser de två förevarande
målen, beviljade befrielse från importtull på grundval av intygen EUR.1 och avstod från att kräva betalning av antidumpningstull.
Efter genomförandet av en kontroll i efterhand bedömde de dock att den särskilda tullen på 19 ecu per ton som införts enligt
artikel 1.3 andra stycket i förordning nr 3319/94 borde ha tillämpats på alla lasterna. Enligt myndigheterna var det nämligen
CMF, som inte hade fakturerats direkt av ZAP trots att ZAP hade intygat de ifrågavarande produkterna, som var den verkliga
importören av varorna.
Vad gäller de laster som var aktuella i mål T‑134/03 ansåg de behöriga franska myndigheterna bland annat att den mellanliggande
uppläggningen av varorna på lagret var en rättslig fiktion, då den var extremt kortvarig, och att CMF hade förvärvat varorna
genom de tre transaktionerna innan deklarationerna för övergång till fri omsättning lämnades in i Agro Baltics namn. Myndigheterna
påförde därför bolaget tullar och skatter till ett belopp av 3 911 497 FRF (564 855 euro).
Beträffande lasterna i mål T‑135/03 ansåg de att det hade gjorts en enda deklaration i CMF:s namn om övergång till fri omsättning
och om frisläppande för konsumtion. De påförde därför CMF tullar och skatter till ett belopp av 840 271 FRF (128 098 euro).
På grundval av artikel 239 i tullkodexen ansökte CMF i november och december år 1999 om eftergift av tull vid den franska
tullmyndigheten. Denna överlämnade den 14 februari 2002 dessa ansökningar till kommissionen.
Genom skrivelser av den 9 och den 10 september 2002 meddelade kommissionen klaganden att den avsåg att anta ett för denna
negativt beslut i de båda ärendena.
I november år 2002 möttes expertgruppen REM/REC inom ramen för tullkommittén, sektionen för återbetalningar. Den slutliga
omröstning som hölls ledde vad avser de båda ärendena till följande resultat: ”Sex delegationer röstar till förmån för kommissionens
förslag, fyra delegationer avhåller sig från att rösta och fem delegationer röstar emot kommissionens förslag.”
Kommissionen ansåg att uppenbar vårdslöshet kunde tillskrivas CMF, att det inte var fråga om något särskilt fall och att villkoren
för att tillämpa artikel 239 i tullkodexen följaktligen inte var uppfyllda. Den antog därför den 20 december 2002 de omtvistade
besluten. Kommissionen underrättade den franska tullmyndigheten om dessa beslut, vilken i sin tur den 10 februari 2003 överlämnade
dem till CMF.

Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
I ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 april 2003 och registrerades under målnummer T‑134/03 respektive
T‑135/03 yrkade CMF att de omtvistade besluten skulle ogiltigförklaras.
Till stöd för sin talan i dessa mål åberopade CMF tre grunder.
Den första grunden, om åsidosättande av väsentliga formföreskrifter och rätten till försvar, bestod av fem delgrunder:
–        Åsidosättande av artikel 7 EG och artikel 5 i kommittologibeslutet.
–        Åsidosättande av artikel 906.1 i tillämpningsförordningen.
–        Åsidosättande av artikel 4.1 i tullkodexkommitténs arbetsordning.
–        Åsidosättande av artikel 3 i rådets förordning nr 1 av den 15 april 1958 om vilka språk som skall användas i Europeiska ekonomiska
gemenskapen (EGT 1958, 17, s. 385; svensk specialutgåva, område 1, volym 1, s. 14).
–        Åsidosättande av rätten till försvar.
Den andra grunden, avseende en uppenbart oriktig bedömning vid tillämpningen av artikel 239 i tullkodexen, bestod av tre delgrunder:
–        Kommissionens bedömning att det inte var fråga om ett särskilt fall.
–        Bedömningen att CMF inte hade gjort sig skyldigt till bedrägeri.
–        Kommissionens bedömning att klaganden inte kunde tillskrivas uppenbar vårdslöshet.
Den tredje grunden avsåg åsidosättande av motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG.
De båda målen T‑134/03 och T‑135/03 förenades med avseende på det muntliga förfarandet och domen.
Genom den överklagade domen ogillade förstainstansrätten talan och förpliktade klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.

Parternas yrkanden
CMF har yrkat att domstolen skall
–        upphäva den överklagade domen,
–        bifalla de yrkanden som framställdes i första instans, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna för såväl överklagandet som förfarandet i första instans.
Kommissionen har yrkat att domstolen skall
–        ogilla överklagandet, och
–        förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.

Överklagandet
CMF har åberopat följande fyra grunder till stöd för sitt överklagande:
–        Ofullständig redogörelse för de tillämpliga bestämmelserna.
–        Förvanskning av de faktiska omständigheterna.
–        Felaktig tolkning av uttrycket åsidosättande av väsentliga formföreskrifter.
–        Felaktig tillämpning av artikel 239 i tullkodexen.

Grunden avseende en ofullständig redogörelse för de tillämpliga bestämmelserna
Parternas argument
–       Klagandens argument
Klaganden har delat upp sin första grund i två delgrunder och har klandrat förstainstansrätten för att denna i sin redogörelse
för de tillämpliga bestämmelserna i målen inte nämnde
–        punkt 39 i förordning nr 3319/94, enligt vilken kommissionen ”… mot bakgrund av de befintliga importkanalerna via företag
i tredje land finner … det skäligt att införa en rörlig tull på den nivå som möjliggör för gemenskapsindustrin att höja priserna
till lönsamma nivåer för import som faktureras direkt av bulgariska eller polska producenter eller av parter som har exporterat
den berörda varan under undersökningsperioden, och en särskild tull på samma grundval för all annan import, för att undvika
att antidumpningsåtgärderna kringgås”, och
–        artikel 2 i kommittologibeslutet, enligt vilken ”[v]alet av metoder för förfarandet för antagande av genomförandeåtgärder
skall vägledas av följande kriterier:
a)      Förvaltningsåtgärder, däribland sådana som gäller tillämpningen av den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskepolitiken
eller genomförandet av program med betydande budgetkonsekvenser, bör antas enligt förvaltningsförfarandet.
b)      Åtgärder med allmän räckvidd som är avsedda att tillämpa bestämmelser som utgör del av de viktigaste grunddragen i grundläggande
rättsakter, inbegripet åtgärder som gäller skydd av människors, djurs eller växters hälsa eller säkerhet, bör antas enligt
det föreskrivande förfarandet.
Om det i en grundläggande rättsakt bestäms att vissa bestämmelser som inte utgör del av de viktigaste grunddragen i akten
kan anpassas eller uppdateras inom ramen för ett genomförandeförfarande, bör dessa åtgärder antas enligt det föreskrivande
förfarandet.
c)      Utan att det påverkar tillämpningen av a och b skall det rådgivande förfarandet tillämpas i alla sådana fall när det anses
vara det lämpligaste.”
Eftersom förstainstansrätten inte beaktade punkt 39 i förordning nr 3319/94, tolkade den inte artikel 1.3 andra stycket i
förordningen mot bakgrund av nämnda punkt, vilket den borde ha gjort. Om så hade skett, hade den kommit fram till slutsatsen
att det inte är möjligt att påföra en särskild tull när antidumpningslagstiftningen såsom i detta fall inte faktiskt har kringgåtts.
Genom att inte nämna artikel 2 i kommittologibeslutet, en bestämmelse som innehåller icke bindande kriterier för valet av
vilka genomförandeåtgärder som skall följas, fann förstainstansrätten i punkt 55 i den överklagade domen att det föreskrivande
förfarandet bara kan användas för åtgärder med allmän räckvidd.
–       Kommissionens argument
Kommissionen anser inte att det är relevant att åberopa punkt 39 i förordning nr 3319/94 vad gäller tolkningen av artikel 1.3
andra stycket i förordningen, vari föreskrivs en särskild tull när två objektiva villkor samtidigt är uppfyllda, nämligen
indirekt fakturering och att en vara importeras av ZAP.
Vad gäller artikel 2 i kommittologibeslutet har kommissionen bestritt CMF:s uppgift att förstainstansrätten funnit att det
föreskrivande förfarandet endast kan användas för åtgärder med allmän räckvidd.
Domstolens bedömning
De två delgrunderna under bedömning, och således denna grund som helhet, saknar självständig existens.
Dessa två delgrunder förefaller på ytan rikta sig mot själva den omständigheten att en punkt i en förordning och en artikel i
ett beslut inte formellt redovisats bland de tillämpliga bestämmelserna i den överklagade domen. Vad klaganden i praktiken
har åberopat är dock att förstainstansrätten inte beaktade dessa bestämmelser när den tolkade den aktuella rätten, det vill
säga vid den rättsliga prövningen.
Såsom generaladvokaten har framhållit i punkt 41 i sitt förslag till avgörande tas dessa två delgrunder upp mer specifikt
inom ramen för den fjärde och den tredje grunden för överklagandet, vilka vänder sig mot förstainstansrättens rent rättsliga
bedömning.
De sammanfaller således med dessa.
Följaktligen skall de inte prövas separat.

Grunden avseende förvanskning av de faktiska omständigheterna
Parternas argument
–       Klagandens argument
CMF har hävdat att förstainstansrätten i punkterna 14–28 i den överklagade domen, där de faktiska omständigheterna i målet
gås igenom, godtog de behöriga nationella myndigheternas helt och hållet fiktiva rättsliga konstruktion vad gäller förekomsten
av indirekt fakturering.
Denna genomgång är ofullständig och felaktig och utgör en förvanskning av de faktiska omständigheterna. Följden av detta blev
att förstainstansrätten felaktigt fann att det faktiskt förelåg indirekt fakturering och att den tillämpade artikel 1.3 andra
stycket i förordning nr 3319/94 på ett oriktigt sätt.
–       Kommissionens argument
Kommissionen anser att den anförda grunden saknar relevans och därmed verkan.
Tvisten mellan CMF och kommissionen rörde nämligen inte, och kunde inte heller röra, frågan huruvida tullarna faktiskt skulle
erläggas, utan endast frågan huruvida villkoren för återbetalning av skulden var uppfyllda.
Domstolens bedömning
Tvärtemot vad klaganden har påstått tog förstainstansrätten i förevarande fall inte ställning till frågan om förekomsten av
indirekt fakturering, och följaktligen inte heller till förekomsten av tullskulden.
Det omtvistade beslutet innebar att en ansökan om eftergift av en tullskuld som förmodades föreligga avslogs. Ansökan grundade
sig på artikel 239 i tullkodexen.
I förstainstansrätten åberopades en grund avseende uppenbart oriktig bedömning vid tillämpningen av denna bestämmelse. Förstainstansrätten
prövade denna grund i punkterna 135–150 i den överklagade domen.
I sin bedömning prövade förstainstansrätten det ena av de kumulativa villkor som räknas upp i bestämmelsen, nämligen att den
berörda parten inte gjort sig skyldig till uppenbar oaktsamhet.
Den fann att detta villkor inte var uppfyllt och biföll därför inte talan på nämnda grund.
Eftersom den här prövade grunden för överklagande saknar verkan, kan överklagandet inte bifallas på denna grund.

Grunden avseende felaktig tolkning av uttrycket åsidosättande av väsentliga formföreskrifter
Parternas argument
–       Klagandens argument
CMF har klandrat förstainstansrätten för att ha tolkat artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen fel när den fann
att kommissionen enligt denna bestämmelse ensam kan fatta beslut om återbetalning och eftergift av tullar.
Klaganden anser att en sådan tolkning förutsätter att bestämmelsen i fråga är rättsstridig.
Klaganden har gjort gällande att artikel 907 första stycket ingår i en förordning som rör tillämpningen av en grundförordning,
nämligen tullkodexen.
CMF har understrukit att de åtgärder som krävs för att genomföra denna kodex enligt artikel 247 i tullkodexen skall antas
i enlighet med det föreskrivande förfarande som avses i artikel 247a.2 i kodexen.
Tillämpningsförordningen kan således endast innehålla genomförandeåtgärder.
Den rätt som kommissionen själv tagit sig att ensam fatta beslut om eftergift och återbetalning av tull och att ur intet upprätta
en expertgrupp utgör emellertid inte åtgärder för att genomföra grundförordningen.
Artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen kan således inte utgöra den rättsliga grunden för en sådan behörighet.
Förstainstansrätten kunde därför inte fastställa att kommissionen hade agerat inom ramen för sin behörighet på grundval av
denna bestämmelse.
Behörigheten i fråga är inte heller uttryckligt stadgad i EG‑fördraget.
Artikel 7 EG, enligt vilken varje institution skall handla inom ramen för de befogenheter som den har tilldelats genom fördraget,
har således överträtts.
CMF har gjort gällande att det gjorde en invändning om rättsstridighet i förstainstansrätten beträffande artikel 907 första
stycket i tillämpningsförordningen.
Bolaget har klandrat förstainstansrätten för att i punkt 51 i den överklagade domen ha funnit att denna invändning om rättsstridighet
inte kunde prövas i sak, då den tagits upp först i repliken och inte grundats på någon rättslig eller faktisk omständighet
som framkommit under förfarandet i den mening som avses i artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler.
Klaganden har medgett att det är den tolkning av artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen som kommissionen gjort
i sitt svaromål – nämligen att den expertgrupp som avses i denna bestämmelse inte är en kommitté som styrs av kommittologibeslutet
– som föranlett diskussionen om denna bestämmelses rättsstridighet.
Bolaget anser dock att denna tolkning av kommissionen utgjorde en rättsfråga som tagits upp under förfarandets gång.
Klaganden har klandrat förstainstansrätten för att den därefter, i punkt 52 i den överklagade domen, inte ansåg sig skyldig
att ex officio pröva rättsstridigheten hos artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen av det skälet, som enligt
klaganden är felaktigt, att denna grund inte avsåg tvingande bestämmelser.
CMF har för övrigt hävdat att förstainstansrätten i punkt 55 i den överklagade domen, när den fastställde vilken rättslig
status den kommitté som kommissionen konsulterat hade, gjorde en felaktig tolkning av kriterierna för valet mellan förvaltningsförfarandet
och det föreskrivande förfarandet, vilka anges i artikel 2 i kommittologibeslutet (se punkt 40 ovan i förevarande dom), när
den fann att det föreskrivande förfarandet används för åtgärder med allmän räckvidd som är avsedda att genomföra de väsentliga
delarna av en grundläggande rättsakt.
Enligt CMF är kriteriet ”åtgärder med allmän räckvidd” inte det enda kriteriet för att tillämpa det föreskrivande förfarandet.
Kriterierna i artikel 2 i kommittologibeslutet är dessutom inte tvingande. Rådet hade således rätt att stadga att det föreskrivande
förfarandet skulle följas för åtgärder avseende återbetalning av tullar.
Det kan tilläggas att förstainstansrättens tolkning i punkt 56 i den överklagade domen, enligt vilken de angripna besluten
är individuella beslut utan allmän räckvidd, i sig är felaktig. Även dessa beslut har nämligen allmän räckvidd i den mån de,
beträffande en tullskuld, direkt berör gemenskapens egna medel.
CMF har hävdat att gemenskapslagstiftarens avsikt med artikel 239.1 i tullkodexen var att slå fast att kommitténs föreskrivande
förfarande skulle tillämpas för att fatta beslut angående återbetalning eller eftergift av tull.
Bolaget har framhållit att artikel 239.1 innehåller två hänvisningar till ”kommittéförfarandet”, först beträffande ”fall …
vilka bestäms enligt kommittéförfarandet” och sedan när det anges att ”[d]e fall vid vilka denna bestämmelse får tillämpas
och de närmare reglerna för förfarandet fastställs enligt kommittéförfarandet”.
Den första hänvisningen rör antagandet av beslut i sak angående återbetalning eller eftergift. Den andra gäller tillämpningsbestämmelserna
till artikel 239.1 i tullkodexen, vilka skall antas och definieras i tillämpningsförordningen. En annan förklaring till denna
dubbla hänvisning skulle leda till slutsatsen att gemenskapslagstiftaren upprepat sig helt utan anledning.
Klaganden har klandrat förstainstansrätten för att inte i den överklagade domen ha noterat att den expertgrupp som konsulterades
hade varit verksam i flera år helt utanför budgeten, såsom klaganden hade anfört. Enligt klaganden hade de omtvistade besluten
på så sätt antagits i direkt strid mot gemenskapens budgetlagstiftning. Denna överträdelse skall läggas till den omständigheten
att det inte finns någon rättslig grund för de omtvistade besluten och understryker ytterligare att besluten i fråga antogs
i ett sammanhang som var fullständigt rättsstridigt.
CMF har även klandrat förstainstansrätten för att i punkt 59 i den överklagade domen ha funnit att den expertgrupp som avses
i artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen är en enhet som på det funktionella planet skiljer sig från tullkodexkommittén,
utan att precisera denna enhets exakta karaktär. Förstainstansrätten gjorde sig således skyldig till felaktig rättstillämpning
genom att inte behandla frågan på vilken rättslig grund expertgruppen hade upprättats.
Klaganden har slutligen klandrat förstainstansrätten för att i punkterna 78 och 79 i den överklagade domen ha funnit att fysiska
och juridiska personer inte kan åberopa ett påstått åsidosättande av artikel 4 i tullkodexkommitténs arbetsordning.
Enligt klaganden borde förstainstansrätten ha beaktat den rättspraxis som följer av dom av den 15 juni 1994 i mål C‑137/92
P, kommissionen mot BASF (REG 1994, s. I‑2555; svensk specialutgåva, volym 15, s. I‑201), och av den 10 februari 1998 i mål C‑263/95,
Tyskland mot kommissionen (REG 1998, s. I‑441), punkterna 31 och 32, som hade åberopats under förfarandet.
CMF anser att det var särskilt viktigt att iakttaga fristen på fjorton dagar i artikel 4 i tullkodexkommitténs arbetsordning.
Då förstainstansrätten i punkt 77 i den överklagade domen angav att expertgruppens medlemmar hade tretton kalenderdagar på
sig att ta del av klagandens svar, borde den ha konstaterat att väsentliga formföreskrifter hade åsidosatts.
–       Kommissionens argument
Kommissionen har gjort gällande att artikel 907 första stycket i tilämpningsförordningen skall tolkas så att den expertgrupp
som avses i denna bestämmelse inte är en föreskrivande kommitté i den mening som avses i artikel 5 i kommittologibeslutet.
Dess rättsliga ställning grundar sig inte på behörighet som har delegerats av rådet, utan på en bestämmelse – artikel 907
i tillämpningsförordningen – som kommissionen antagit.
Kommissionen var således behörig att fatta de omtvistade besluten med stöd av nämnda bestämmelse.
Förstainstansrätten har inte heller gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att finna att kommissionen i enlighet
med artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen blev behörig att fatta de omtvistade besluten.
Vad gäller den invändning som gjordes vid förstainstansrätten att denna bestämmelse är rättsstridig, var denna åtskild från
den grund som inledningsvis åberopades i ansökan. Förstainstansrätten fann med rätta att denna invändning inte kunde prövas
i sak, eftersom den tagits upp först i repliken, och att det inte fanns skäl att ta upp den påstådda rättsstridigheten till
prövning ex officio, eftersom den inte utgjorde tvingande rätt.
Kommissionen har i sak anfört att de omtvistade besluten är individuella beslut, oaktat deras budgetmässiga följder.
Enligt kommissionen var det artikel 907 i tillämpningsförordningen i sig som, med tillämpning av artikel 239 i tullkodexen,
skulle antas och som också faktiskt antogs efter yttrande av tullkodexkommittén, inte de individuella beslut som senare antogs
på grundval av artikel 907. Förstainstansrätten åsidosatte följaktligen inte artikel 239 i tullkodexen.
Vad beträffar den omständigheten att expertgruppen hade varit verksam i flera år helt utanför budgeten, har kommissionen uppgett
att den själv lämnat denna upplysning som svar på skriftliga frågor som förstainstansrätten ställt inför förhandlingen.
Under förhandlingen tog klaganden för fullständighetens skull upp frågan om budgeten såsom en omständighet som kunde stärka
dess huvudgrund, det vill säga att expertgruppen i praktiken var den föreskrivande kommittén.
Kommissionen har gjort gällande att om CMF numera anser att avsaknaden av en särskild budgetpost är en separat grund, kan
denna inte prövas i sak, eftersom den inte tagits upp i ansökningarna i första instans.
Eftersom den inte är relevant, saknar den dessutom verkan. De omtvistade besluten rör inte utbetalningar som kommissionen
gjort efter att ha samrått med expertgruppen. Vad gäller argumentet att förstainstansrätten inte preciserat expertgruppens
exakta karaktär efter att den angett att denna utgjorde en separat enhet, har kommissionen anfört att någon sådan precisering
inte var nödvändig eftersom förstainstansrätten endast behövde fastställa huruvida expertgruppen var en föreskrivande kommitté.
Vad gäller det påstådda åsidosättandet av artikel 4 i tullkodexkommitténs arbetsordning, anser kommissionen att domen i det
ovannämnda målet kommissionen mot BASF m.fl. inte är relevant, då domstolen i det målet fann att den aktuella formföreskriften
om bestyrkande syftade till det väl avgränsade och specifika målet att garantera rättssäkerheten för den som rättsakten riktades
till.
I den överklagade domen prövade förstainstansrätten emellertid arten av formföreskriften i artikel 4 i tullkodexkommitténs
arbetsordning och fann att denna syftade till att säkerställa kommitténs interna arbetssätt, inte till att skydda intressena
hos den som den kommande rättsakten riktades till.
Domstolens bedömning
Den grund som är under prövning består av fem delgrunder:
–        Felaktig tolkning av artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen, genom att förstainstansrätten medgav att kommissionen
med tillämpning av denna förordning själv antagit de omtvistade besluten utan att först ha inhämtat ett yttrande från tullkodexkommittén
som antagits med den majoritet som föreskrivs i artikel 5.2 i kommittologibeslutet, vari hänvisas till den majoritet som föreskrivs
i artikel 205.2 EG.
–        Åsidosättande av artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, genom att förstainstansrätten fann att klagandens invändning
om att artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen var rättsstridig inte kunde tas upp till sakprövning.
–        Underlåtenhet att beakta att den rättsstridighet som klaganden invänt mot utgjorde tvingande rätt, genom att förstainstansrätten
inte ex officio konstaterade att artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen var rättsstridig.
–        Åsidosättande av gemenskapens budgetbestämmelser, genom att de omtvistade besluten antogs efter samråd med en expertgrupp
som hade verkat helt utanför budgeten.
–        Åsidosättande av artikel 4 i tullkodexkommitténs arbetsordning, genom att förstainstansrätten fann att enskilda inte kan åberopa
att nämnda bestämmelse åsidosatts.
Dessa delgrunder kommer att prövas i ovannämnda ordningsföljd.
–       Den första delgrunden: Felaktig tolkning av artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen
I artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen föreskrivs att kommissionen skall samråda ”med en grupp av experter
som består av företrädare från alla medlemsstaterna som sammanträder inom ramen för kommittén”.
Beträffande den formuleringen fann förstainstansrätten i punkt 59 i den överklagade domen med rätta att ”[u]ttrycket ’inom
ramen för kommittén’ återspeglar det förhållandet att den expertgrupp som avses i artikel 907 uppenbart är en enhet som på
det funktionella planet skiljer sig från tullkodexkommittén”.
Denna tolkning motsägs inte av artikel 906 andra stycket i tillämpningsförordningen, enligt vilken ”[e]n behandling av ärendet
i fråga … så snart som möjligt [skall] införas på dagordningen för ett möte i den kommitté som avses i artikel 247 i kodexen”.
Nämnda artikel 906 andra stycket skall förstås så, att tullkodexkommittén inte tar upp ärendet som sådant, i syfte att avge
ett yttrande från kommittén, utan som en instans inom ramen för vilken expertgruppen, vilken är åtskild från nämnda instans,
har att yttra sig.
Klaganden har således felaktigt klandrat förstainstansrätten för att inte ha funnit att de omtvistade besluten borde ha antagits
efter det att tullkodexkommittén hade yttrat sig.
Klaganden kan inte med framgång klandra förstainstansrätten för att inte ha preciserat expertgruppens exakta karaktär. Förstainstansrätten
behövde nämligen bara avgöra huruvida expertgruppen var en föreskrivande kommitté.
Talan kan således inte bifallas på den första delgrunden.
–       Den andra delgrunden: Åsidosättande av artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler
Enligt artikel 48.2 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler får ”[n]ya grunder … inte åberopas under rättegången,
såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet”.
Det är ostridigt att klaganden inför förstainstansrätten åberopade att artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen
var rättsstridig efter kommissionens svarsskrivelse.
I motsats till vad klaganden har hävdat utgjorde kommissionens enda tolkning av nämnda bestämmelse i svarsskrivelsen inte
i sig någon rättslig omständighet som framkommit först under förfarandet i den mening som avses i artikel 48.2 första stycket.
Förstainstansrätten fann således med rätta, i punkterna 51 och 53 i den överklagade domen, att invändningen om rättsstridighet
inte kunde prövas i sak.
Talan kan således inte bifallas på den andra delgrunden.
–       Den tredje delgrunden: Underlåtenhet att beakta att den rättsstridighet som klaganden invänt mot utgjorde tvingande rätt,
genom att förstainstansrätten inte ex officio konstaterade att artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen var rättsstridig
I punkt 52 i den överklagade domen fann förstainstansrätten förvisso att den eventuella rättsstridigheten hos artikel 907
första stycket i tillämpningsförordningen inte utgör tvingande rätt och tillade att det inte framgår av rättspraxis att förstainstansrätten
på eget initiativ skall undersöka frågan huruvida kommissionen, genom att anta innehållet i nämnda bestämmelse, som utgör
den rättsliga grunden för de omtvistade besluten, har överskridit sin behörighet.
Förstainstansrätten underströk emellertid i samma punkt i den överklagade domen följande:
”Det råder i förevarande fall dock inte något tvivel om att kommissionen handlade inom ramen för sin behörighet när den antog
de omtvistade besluten. Dessa beslut antogs nämligen på grundval av artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen,
vilken antagits enligt utlåtandet från tullkodexkommittén …”
Förstainstansrätten konstaterade därmed med rätta att artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen inte var rättsstridig
såsom påståtts, då den fann, underförstått men nödvändigtvis, att enbart antagandet av denna bestämmelse – och inte kommissionens
därpå följande fattande av individuella beslut – omfattades av den föreskrivande kommitténs förfarande.
Det skall i det avseendet erinras om att rådet enligt artikel 202 tredje strecksatsen EG skall ge kommissionen befogenhet
att genomföra de regler som rådet beslutar och, om så behövs, uppställa närmare villkor för utövandet av denna befogenhet
eller, i särskilda fall, förbehålla sig rätten att direkt utöva befogenheten att genomföra reglerna.
Begreppet genomföra i den mening som avses i denna bestämmelse omfattar både utarbetande av tillämpningsföreskrifter och tillämpning
av bestämmelser i särskilda fall genom rättsakter som inte äger allmän giltighet (dom av den 23 februari 2006 i mål C‑122/04,
kommissionen mot parlamentet och rådet, REG 2006, s. I‑2001, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
På grundval av artikel 202 tredje strecksatsen EG antog rådet kommittologibeslutet, vari fastställs villkoren för kommissionens
befogenheter att genomföra rådets regler.
I artikel 2 i detta beslut (se punkt 40 ovan i förevarande dom) anges de kriterier som skall vägleda valet mellan tre olika
förfaranden, nämligen förvaltningsförfarandet, det föreskrivande förfarandet och det rådgivande förfarandet.
De tre förfarandena definieras i artiklarna 3–5 i nämnda beslut.
Det framgår av ordalydelsen i artikel 2 i kommittologibeslutet att de tillämpliga kriterierna vid valet av kommittéförfarande
inte är bindande, något som uttryckligen bekräftas i punkt 5 i beslutet.
Utan att det påverkar ett eventuellt nyttjande av det rådgivande förfarandet kan åtgärder med allmän räckvidd således omfattas
av tillämpningsområdet för artikel 2 a eller 2 b i kommittologibeslutet (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot
parlamentet och rådet, punkt 38).
Sådana åtgärder kan omfattas av förvaltningsförfarandet när de är nära förbundna med åtgärder som inte äger allmän giltighet
och ingår i ett sammanhang som är tillräckligt utvecklat i den grundläggande rättsakten (se domen i det ovannämnda målet kommissionen
mot parlamentet och rådet, punkt 41).
Utan att det påverkar ett eventuellt nyttjande av det rådgivande förfarandet kan åtgärder med allmän räckvidd däremot endast
omfattas av tillämpningsområdet för artikel 2 a i kommittologibeslutet (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot parlamentet
och rådet, punkt 38).
I förevarande mål kan konstateras att artikel 239 i tullkodexen ingår i en rättsakt från rådet.
I denna bestämmelse ger rådet, i enlighet med artikel 202 tredje strecksatsen EG, kommissionen genomförandebefogenheter i
form av en rätt att avgöra dels i vilka fall tullar får återbetalas eller efterges, dels de närmare reglerna för förfarandet.
Mot bakgrund av artiklarna 4.24, 247 och 247a i tullkodexen innebär hänvisningen till kommittéförfarandet i artikel 239 i
tullkodexen att det föreskrivande förfarandet, som gäller åtgärder med allmän räckvidd, skall tillämpas.
Tvärtemot vad klaganden har påstått har ett beslut av kommissionen om att återbetala eller efterge tullar inte allmän räckvidd,
oaktat att det inverkar på gemenskapens egna medel.
Precis som ett beslut av kommissionen att ålägga böter på konkurrensområdet, som också har en sådan inverkan, utgör det ett
individuellt beslut.
Beslutet kunde följaktligen endast antas av rådet genom förvaltningsförfarandet, en möjlighet som inte utnyttjats i artiklarna 239,
247 och 247a i tullkodexen.
Klaganden har således felaktigt hävdat dels att rådet kunde begära att det föreskrivande förfarandet skulle användas för att
anta beslut om enskilda aktörer, dels att förstainstansrätten gjorde en oriktig tolkning av de kriterier för valet mellan
förvaltningsförfarandet och det föreskrivande förfarandet som anges i artikel 2 i kommittologibeslutet.
Såväl vid en bokstavlig som vid en systematisk tolkning av artikel 239.1 i tullkodexen skall begreppet fall, båda gånger det
förekommer, anses syfta på abstrakt definierade fall, inte på fall avseende enskilda aktörer som konkret utvärderats inom
ramen för individuella beslut.
Den slutsatsen stärks av den andra meningen i nämnda bestämmelse, där ”[d]e fall vid vilka denna bestämmelse får tillämpas”
nämns jämsides med ”de närmare reglerna för förfarandet”, vilka för sin del utgör åtgärder med allmän räckvidd.
Genom att anta den åtgärd med allmän räckvidd som artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen utgör, utövade kommissionen
den befogenhet att genomföra regler som delegerats till institutionen i artikel 239 i tullkodexen vad gäller de närmare reglerna
för förfarandet.
Det är utrett att kommissionen i detta syfte regelmässigt inhämtat tullkodexkommitténs synpunkter.
Eftersom kommissionen enligt artikel 239 i tullkodexen inte var hänvisad till ett särskilt förfarande för den konkreta prövningen
av ansökningar om återbetalning eller eftergift av tullar kunde den lagligen välja
–        att fatta beslut efter samråd med en expertgrupp, funktionellt fristående från tullkodexkommittén, lika väl som den hade kunnat
utöva denna befogenhet utan medverkan av en sådan grupp och lika väl som den hade kunnat föreskriva, i artikel 905.1 andra
stycket i tillämpningsförordningen, att tullmyndigheten själv kan besluta att återbetala eller efterge tullar när begäran
avser ett belopp under en viss gräns, och
–        att inte underkasta expertgruppens yttrande kvalificerad majoritet.
Artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen strider således inte mot artikel 239 i tullkodexen, som antagits i enlighet
med artikel 202 tredje strecksatsen EG.
Den strider följaktligen inte heller mot artikel 7 EG.
Av vad som anförts följer att klagandens invändning mot att förstainstansrätten i den överklagade domen angett att den eventuella
rättsstridigheten av artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen inte utgjorde tvingande rätt har riktats mot ett
överflödigt domskäl i nämnda dom och därför är verkningslös och inte kan medföra att domen upphävs (se bland annat dom av
den 28 oktober 2004 i mål C‑164/01 P, Van den Berg mot rådet och kommissionen, REG 2004, s. I‑10225, punkt 60, och av den
28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot
kommissionen, REG 2005, s. I‑5425, punkt 148).
Frågan huruvida en rättsstridighet utgör tvingande rätt är i själva verket inte relevant när förstainstansrätten med rätta
finner att en rättsakt inte är rättsstridig och därför inte ex officio slår fast att den är rättsstridig.
Talan kan således inte bifallas på den tredje delgrunden.
–       Den fjärde delgrunden: Åsidosättande av gemenskapens budgetbestämmelser
Det är inte nödvändigt att pröva huruvida klaganden i förstainstansrätten faktiskt åberopade ett åsidosättande av gemenskapens
budgetbestämmelser som grund för en ogiltigförklaring av de omtvistade besluten. Det räcker att framhålla att det inte har
nämnts i detta mål att kommissionen skulle ha haft några kostnader för expertgruppens verksamhet.
Under dessa omständigheter saknar frågan huruvida en viss budgetpost föreligger betydelse för de omtvistade beslutens rättsenlighet,
vilka rör ansökningar om eftergift av tullar.
Av detta följer att talan inte kan bifallas på den fjärde delgrunden, som i alla händelser är verkningslös.
–       Den femte delgrunden: Åsidosättande av artikel 4 i tullkodexkommitténs arbetsordning
I artikel 4 i tullkodexkommitténs arbetsordning föreskrivs bland annat att förslag till åtgärder över vilka kommittén skall
yttra sig och alla andra arbetsdokument skall överlämnas till de ständiga representationerna och ledamöterna i kommittén,
i allmänhet senast fjorton kalenderdagar före dagen för sammanträdet. I brådskande fall kan denna tidsfrist kortas ned till
fem kalenderdagar, och i ytterst brådskande fall kan den kortas ned ännu mer.
I punkt 79 i den överklagade domen fann förstainstansrätten med rätta att bestämmelsen i nämnda artikel syftar till att säkerställa
att tullkodexkommittén fungerar internt och att dess medlemmars rättigheter iakttas fullt ut.
Den noterade vidare att fysiska och juridiska personer inte med framgång kan åberopa ett påstått åsidosättande av dessa regler,
eftersom de inte är avsedda att skydda enskilda (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 maj 1991 i mål C‑69/89, Nakajima
mot rådet, REG 1991, s. I‑2069, punkterna 49 och 50, svensk specialutgåva, volym 11, s. I‑149).
Efter att för övrigt ha konstaterat att expertgruppen inte var en föreskrivande kommitté och att klaganden dessutom var tredje
part, fann förstainstansrätten med rätta att domen i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen inte utgjorde relevant
rättspraxis i detta fall. I nämnda dom hade en medlemsstat väckt talan angående en ständig byggkommitté bestående av representanter
utsedda av respektive medlemsstat. I nämnda dom ogiltigförklarade domstolen det angripna beslutet på grund av att den frist
för att översända handlingar till kommitténs medlemmar som föreskrevs i kommitténs arbetsordning inte hade iakttagits.
Förstainstansrätten gjorde sig inte heller skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte analogt tillämpa den rättspraxis
som följer av domen i det ovannämnda målet kommissionen mot BASF m.fl., angående artikel 12 första stycket i kommissionens
då gällande arbetsordning, enligt vilken rättsakter som antas av nämnda institution under ett sammanträde eller genom skriftligt
förfarande skall bestyrkas, på det eller de språk på vilka de är giltiga, genom ordförandens och generalsekreterarens underskrifter.
I punkterna 75–78 i nämnda dom biföll domstolen nämligen talan på en grund som anförts av en juridisk person angående ett
åsidosättande av artikel 12 första stycket i arbetsordningen av det skälet, som inte är tillämpligt i förevarande mål, att
det bestyrkande av rättsakterna som föreskrevs i nämnda bestämmelse hade till syfte att trygga rättssäkerheten genom att på
de giltiga språken fastställa den text som kollegiet har antagit och därför utgjorde en väsentlig formföreskrift.
Talan kan således inte bifallas på den femte delgrunden.
Av vad som anförts följer att talan inte kan bifallas på denna grund.

Grunden om felaktig tillämpning av artikel 239 i tullkodexen
Parternas argument
–       Klagandens argument
Klaganden anser att förstainstansrätten tolkade artikel 239 i tullkodexen felaktigt när den fann att villkoret att uppenbar
vårdslöshet inte får föreligga inte var uppfyllt.
Grunden består av tre delgrunder.
CMF har i den första delgrunden kritiserat förstainstansrätten för att, med hänvisning till sin dom av den 21 september 2004
i mål T‑104/02, Gondrand Frères mot kommissionen (REG 2004, s. II‑3211), punkt 66, felaktigt ha funnit att artikel 1.3 andra
stycket i förordning nr 3319/94 inte var nämnvärt svårtolkad, då den införts i syfte att eliminera risken för att antidumpningsåtgärder
skall kringgås med hjälp av triangulära importkanaler och då en risk för kringgående presumeras föreligga när producenten
eller exportören inte fakturerar den oberoende importören direkt för de importerade varorna.
Artikel 1.3 andra stycket i förordning nr 3319/94 innebär dock inte att någon särskild tull åläggs vid risk för kringgående.
Om förstainstansrätten hade tolkat den bestämmelsen tillsammans med punkt 39 i nämnda förordning (se punkt 40 ovan i förevarande
dom) hade den funnit att en särskild tull skall erläggas endast om kringgående faktiskt har konstaterats.
Förstainstansrättens tolkning visar att bestämmelsen i fråga var svårtolkad.
I den andra delgrunden har klaganden kritiserat förstainstansrätten för att denna fann att klaganden inte kunde undgå ansvar
genom att hänvisa till sina tullombuds misstag och att klaganden hade tillräcklig erfarenhet av verksamheten i fråga.
Klaganden har gjort gällande att tullombuds yrkesansvar erkänts i gemenskapsrätten (dom av den 13 november 1984 i de förenade
målen 98/83 och 230/83, Van Gend & Loos och Expeditiebedrijf Wim Bosman mot kommissionen, REG 1984, s. 3763, punkt 16).
Klaganden har även anfört, vad gäller dess erfarenhet på området, att företaget bedriver grossistverksamhet med kemiska produkter
och jordbruksmaterial, bland annat kvävelösningar, och att det följaktligen regelmässigt köper in sådana produkter som avses
i förordning nr 3319/94, mycket ofta från Polen och Litauen.
Det betyder dock inte att företaget är specialiserat på förfarandena för förtullning av dessa varor i Frankrike. Det anlitar
franska tullexperter just för att ta hand om komplicerade tullformaliteter.
Klaganden skulle således kunna betecknas som erfaren ekonomisk aktör beträffande import och export av kvävelösningar men inte
som erfaren aktör vad gäller tulltransaktioner.
De fel som tullombuden gjort sig skyldiga till är således inte klagandens ansvar.
I den tredje delgrunden har CMF hävdat att förstainstansrätten felaktigt, på grundval av en oriktig tolkning av de faktiska
omständigheterna, funnit att klaganden i sitt uppträdande visat prov på bristande omsorg.
I punkterna 143 och 144 i den överklagade domen angav förstainstansrätten felaktigt att klaganden inte alls hade rådgjort
med sina tullombud och att företaget hade begått misstag vid upprättandet av sina fakturor.
Klaganden har understrukit att företaget i en försändelse av den 7 mars 2000 begärt att de franska tullmyndigheterna skulle
lämna klargöranden avseende förordning nr 3319/94.
De misstag vid faktureringen som förstainstansrätten hänvisar till i allmänna ordalag rörde för övrigt i själva verket endast
mål T‑134/03 och dessutom bara en av de tre laster som var aktuella i det målet.
Det ena av de två misstag som begicks, och som snabbt rättades till, bestod i en fakturering i franska franc i stället för
i dollar och det andra i en underlåtenhet att bokföra lastningskostnaderna.
Sådana misstag ingår bland de normala affärsmässiga riskerna vid denna typ av transaktioner. De kan inte anses vara utslag
av bristande omsorg från klagandens sida.
–       Kommissionens argument
Kommissionen anser inte att förstainstansrätten gjorde en oriktig bedömning när den fann att artikel 1.3 andra stycket i förordning
nr 3319/94 inte var nämnvärt svårtolkad. Bestämmelsen i fråga innehåller inget subjektivt element som kräver att aktörens
vilja prövas. Det räcker att två objektiva villkor, som nämns i bestämmelsen, är uppfyllda för att den skall vara tillämplig.
Vad gäller de misstag som klaganden tillskrivit sina tullombud, har kommissionen gjort gällande att ombudens eventuella ansvar
inte utesluter att även klaganden hålls ansvarig, då det ankommer på klaganden att i förekommande fall själv axla ansvaret.
Vad gäller aktörens yrkeserfarenhet har kommissionen anfört att denna skall bedömas utifrån aktörens erfarenhet av import-
och exportverksamhet, inte utifrån dennes erfarenhet av tullförfaranden (dom av den 11 november 1999 i mål C‑48/98, Söhl &
Söhlke, REG 1999, s. I‑7877, punkt 57).
Vad gäller frågan om CMF:s omsorg, har kommissionen först anfört att företaget begärde klargöranden från de nationella myndigheterna
först efter tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet.
Den har därefter hävdat att ifrågasättandet av förstainstansrättens bedömning av faktureringsmisstagen inte kan prövas i sak,
eftersom det avser en bedömning av faktiska omständigheter, vilket – förutsatt att det inte är fråga om en missuppfattning
av den framlagda bevisningen – inte är en rättsfråga och därmed inte omfattas av domstolens kontroll inom ramen för ett överklagande.
I alla händelser rör detta ifrågasättande endast en del av de faktiska omständigheter som förstainstansrätten prövat. Icke
desto mindre gav klaganden sina tullombud instruktioner som var noggranna men ogenomförbara och begärde alltför sent klargöranden
från de nationella myndigheterna.
Domstolens bedömning
Förstainstansrätten erinrade i punkt 135 i den överklagade domen om att det, vid bedömningen av om det föreligger uppenbar
vårdslöshet i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen, skall tas särskild hänsyn till komplexiteten av de bestämmelser
som inte har iakttagits och som har gett upphov till tullskulden samt till aktörens yrkeserfarenhet och den omsorg som denne
har visat (domen i det ovannämnda målet Söhl & Söhlke, punkt 56, och av den 13 mars 2003 i mål C‑156/00, Nederländerna mot
kommissionen, REG 2003, s. I‑2527, punkt 92).
I punkt 136 i nämnda dom påpekade förstainstansrätten också med rätta att återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar,
vilket endast kan medges under vissa förutsättningar och i vissa bestämda fall, utgör ett undantag från den normala import-
och exportordningen och att de bestämmelser som föreskriver en sådan återbetalning eller eftergift följaktligen skall tolkas
restriktivt (domen i det ovannämnda målet Söhl & Söhlke, punkt 52).
–       Den första delgrunden: Huruvida artikel 1.3 andra stycket i förordning nr 3319/94 är komplicerad
I punkt 137 i den överklagade domen fann förstainstansrätten, med hänvisning till sin tidigare dom i det ovannämnda målet
Gondrand Frères mot kommissionen (punkt 66), att artikel 1.3 andra stycket i förordning nr 3319/94 inte var nämnvärt svårtolkad.
Förstainstansrätten gjorde därmed en rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna för att fastställa huruvida tullagstiftningen
i fråga kunde anses ”komplicerad” när det gäller tillämpningen av artikel 239 i tullkodexen (se analogt dom av den 3 mars 2005
i mål C‑499/03 P, Biegi Nahrungsmittel och Commonfood mot kommissionen, REG 2005, s. I‑1751, punkterna 42 och 43).
Det kan därvid konstateras att enligt artikel 1.3 andra stycket i förordning nr 3319/94 är de enda villkoren för att en särskild
tull skall åläggas indirekt fakturering samt att en vara importeras av ZAP.
Bestämmelsen innehåller inte därutöver något krav på bevis för att aktören söker kringgå antidumpningsbestämmelserna.
Denna slutsats ifrågasätts inte i punkt 39 i förordning nr 3319/94. Där anges målsättningen att ”undvika” att antidumpningsåtgärderna
kringgås. Det framgår tydligt att avsikten snarare är att förebygga antidumpningsåtgärder än att påföra tull när kringgående
konstaterats.
När förstainstansrätten fann att artikel 1.3 andra stycket i förordning nr 3319/94 inte var nämnvärt svårtolkad, då den skulle
anses ha till syfte att ”undvika att antidumpningsåtgärderna kringgås”, gjorde den således inte en oriktig rättslig kvalificering
av de omständigheter som kan utgöra ett av villkoren för tillämpning av artikel 239 i tullkodexen.
Av detta följer att talan inte kan bifallas på den första delgrunden.
–       Den andra delgrunden, avseende dels uteslutande av ansvarsbefrielse för faktiska misstag begångna av tullombud, dels beaktande
av klagandens tillräckliga yrkeserfarenhet inom den aktuella branschen
I punkt 139 i den överklagade domen fann förstainstansrätten att klaganden inte kan undgå ansvar genom att hänvisa till sina
tullombuds misstag, oavsett om dessa är verkliga eller inte.
Det skall därvid erinras om att enligt artikel 5.2 i tullkodexen kan ombudskapet för ett ombud som utsetts för att fullgöra
de handlingar och formaliteter som fastställs i tullagstiftningen vara direkt, varvid ombudet skall handla i en annan persons
namn och för dennes räkning, eller, indirekt, varvid ombudet skall handla i eget namn men för en annan persons räkning.
Det kan för övrigt påpekas att
–        deklaranten enligt artikel 4.18 i tullkodexen är den person som avger en tulldeklaration i eget namn eller den person i vars
namn en tulldeklaration avges, och att
–        gäldenären till en tullskuld enligt artikel 201.3 i tullkodexen utgörs av deklaranten och, vid indirekt ombudskap, även den
person för vars räkning tulldeklarationen görs.
Det framgår av dessa bestämmelser att en aktör som använder sig av ett tullombud, oavsett om det rör sig om ett direkt eller
indirekt ombudskap, ändå alltid är gäldenär till tullskulden i förhållande till tullmyndigheterna.
Förstainstansrätten gjorde sig därför inte skyldig till felaktig rättstillämpning när den uteslöt att klaganden inte kunde
undgå ansvar genom att hänvisa till sina tullombuds eventuella misstag, då det ansvar som dessa kan tänkas ha ådragit sig
i förhållande till CMF enbart rör deras kontraktuella förhållande till detta företag.
Vad gäller villkoret om aktörens yrkeserfarenhet har förstainstansrätten i punkt 140 i den överklagade domen med rätta erinrat
om att det skall undersökas om det rör sig om en yrkesmässig näringsverksamhet, där den huvudsakliga verksamheten består av
import och export, och om aktören redan hade en viss erfarenhet av verksamheten i fråga (domen i det ovannämnda målet Söhl
& Söhlke, punkt 57).
Efter att därefter ha konstaterat, i punkt 141 i den överklagade domen, att klaganden själv medgett att den har viss erfarenhet
av sådan import av kvävehaltiga produkter som avses i förordning nr 3319/94, vilket för övrigt bekräftas i överklagandet (se
punkt 160 ovan i förevarande dom), fann förstainstansrätten således med rätta att kommissionen kunnat anse att klaganden hade
erforderlig yrkeserfarenhet.
Av detta följer att talan inte kan bifallas på den andra delgrunden.
–       Den tredje delgrunden: Fel som begåtts vid prövningen av villkoret om aktörens omsorg
I punkt 142 i den överklagade domen erinrade förstainstansrätten om att det ankommer på aktören att, så snart denne är tveksam
om tillämpningen av de bestämmelser som, om de inte iakttas, kan ge upphov till en tullskuld, inhämta information och söka
klargöra så mycket som möjligt för att inte överträda bestämmelserna i fråga (domen i det ovannämnda målet Söhl & Söhlke,
punkt 58).
Den underströk därefter, i punkt 143 i domen, att klaganden, trots att företaget påstått att tillämpningen av förordning nr 3319/94
i sig innebär svårigheter, inte bara helt hade underlåtit att rådgöra med sina tullombud, utan även hade lämnat dem noggranna
instruktioner.
I punkt 144 i den överklagade domen tillade förstainstansrätten följande: ”Dessutom talar även sökandens misstag vid upprättandet
av sina fakturor för att den visat prov på bristande omsorg.”
I punkt 146 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten att klaganden under de ifrågavarande transaktionerna
inte kunde anses ha agerat tillräckligt omsorgsfullt.
Det skall till att börja med noteras att förstainstansrätten härigenom gjorde en rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna
för att avgöra huruvida villkoret om ”omsorg” var uppfyllt (se analogt domen i det ovannämnda målet Biegi Nahrungsmittel och
Commonfood mot kommissionen, punkterna 42 och 43). Tvärtemot vad kommissionen har anfört kan därför klagandens ifrågasättande
beträffande faktureringsmisstagen tas upp till prövning i sak.
Den slutsats som presenterats förefaller dock motiverad redan genom konstaterandet att CMF helt avstått från att begära upplysningar
och klargöranden avseende tulltransaktionerna i fråga, trots att företaget ansåg att förordning nr 3319/94 var ”komplicerad”.
Med hänsyn till ordalydelsen i artikel 1.3 andra stycket i denna förordning måste klaganden ha hyst tvivel vad avser tillämpningen
av den särskilda tullen på det importupplägg som klaganden hade valt och som innebar att två företag placerades mellan den
polska exportören och klaganden själv.
Under dessa omständigheter borde CMF, om företaget ansåg att punkt 39 i förordning nr 3319/94 inte gav uttryck för ett allmänt
förebyggande syfte utan snarare innehöll ett ytterligare villkor – om bevis för faktiskt kringgående – utöver de två villkor
som anges i artikel 1.3 andra stycket i nämnda förordning, uppenbarligen ha informerat sig och skaffat sig alla klargöranden
som gick att få före tulltransaktionerna i fråga, och inte först under år 2000, som företaget i detta förfarande uppgett.
Av detta följer att klagandens anmärkning avseende faktureringsmisstagen, som förstainstansrätten endast beaktade som kompletterande
omständigheter vid prövningen, även om den skulle antas vara välgrundad inte kan betyda att rätten gjorde sig skyldig till
felaktig rättstillämpning genom sin slutsats om den ekonomiska aktörens omsorgsplikt i den överklagade domen.
Överklagandet skall således ogillas, eftersom det inte finns stöd för någon av grunderna för överklagandet.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 är tillämplig på mål om överklagande, skall tappande part
förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Klaganden har tappat målet och skall därför förpliktas
att ersätta rättegångskostnaderna, enligt vad kommissionen har yrkat.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Common Market Fertilizers SA skall ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.