CELEX: 62005CJ0248
Valsts pienākumu neizpilde
Gruntsūdeņu aizsardzība pret dažu bīstamu vielu radītu piesārņojumu
Direktīva 80/68/EEK

Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:
—
neveicot visus vajadzīgos pasākumus Balimirtas [
Ballymurtagh
] poligonā (Viklovas [
Wicklow
] grāfiste), lai izpildītu 4., 5., 7., 9. un 10. pantu Padomes1979. gada 17. decembra Direktīvā 80/68/EEK par gruntsūdeņu aizsardzību pret dažu bīstamu vielu radītu piesārņojumu (OV 1980, L 20, 43. lpp., turpmāk tekstā – “direktīva”), un
—
neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu direktīvas 5., 7., 8., 10., 12. un 13. pantu attiecībā uz netiešu emisiju no septiskām tvertnēm,
Īrija nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šīs direktīvas noteikumi.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīvas 1. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šīs direktīvas mērķis ir novērst gruntsūdeņu piesārņošanu ar vielām, kas pieder pie pielikumā dotajā I un II sarakstā uzskaitīto vielu saimēm un grupām, še turpmāk “I un II saraksta vielas”, un pēc iespējas apzināt vai likvidēt jau notikušā piesārņojuma sekas.”
Direktīvas 1. panta 2. punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
a)
“gruntsūdeņi” ir viss ūdens, kas atrodas zem zemes virsmas piesātinājuma zonā un ir tiešā saskarē ar augsni vai augsnes apakškārtu;
b)
“tieša novadīšana [emisija]” ir I vai II saraksta vielu ievadīšana gruntsūdeņos bez izsūkšanās caur augsni vai augsnes apakškārtu;
c)
“netieša novadīšana [emisija]” ir I vai II saraksta vielu ievadīšana gruntsūdeņos ar izsūkšanos caur augsni vai augsnes apakškārtu;
d)
“piesārņojums” ir cilvēka radīta vielu vai enerģijas tieša vai netieša novadīšana [emisija] gruntsūdeņos, kuras sekas ir tādas, kas apdraud cilvēku veselību vai ūdensapgādi, nodara kaitējumu dzīvajiem resursiem un ūdens ekosistēmai vai ir pretrunā ar citiem likumīgiem ūdens izmantošanas veidiem.”
Direktīvas 2. pantā ir noteikts, ka tā neattiecas uz:
“a)
sadzīves notekūdeņu novadīšanu [emisiju] no izolētiem mājokļiem, kas nav pievienoti kanalizācijas sistēmai un atrodas ārpus zonām, ko aizsargā, lai iegūtu ūdeni cilvēku patēriņam [lietošanai uzturā];
[..]”.
Direktīvas 3. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai:
a)
novērstu I saraksta vielu ievadīšanu gruntsūdeņos;
b)
ierobežotu II saraksta vielu novadīšanu gruntsūdeņos, tādējādi izvairoties no ūdens piesārņošanas ar šīm vielām.”
Direktīvas 4. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Lai izpildītu 3. panta a) apakšpunktā paredzētos pienākumus, dalībvalstis:
—
aizliedz I saraksta vielu tiešas novadīšanas [tiešu emisiju],
—
iepriekš izmeklē šo vielu jebkādu apglabāšanu vai izgāšanu apglabāšanas nolūkā, [kas] var radīt netiešu novadīšanu [emisiju]. Ņemot vērā izmeklēšanas iznākumu, dalībvalstis aizliedz šādu darbību vai piešķir atļauju ar nosacījumu, ka tiek ievērota tehniskā piesardzība, lai izvairītos no šādas novadīšanas [emisijas],
—
veic visus attiecīgos pasākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai izvairītos no I saraksta vielu netiešas novadīšanas [emisijas], ko rada uz zemes vai zemē veiktas darbības, kas nav otrajā ievilkumā minētās darbības. Tās par šādiem pasākumiem paziņo Komisijai, kura, ņemot vērā šo informāciju, var iesniegt Padomei priekšlikumu pārskatīt šo direktīvu.
2.   Tomēr, ja iepriekšējā izmeklēšanā konstatē, ka gruntsūdeņi, kuros paredzēts novadīt I saraksta vielas, ir pastāvīgi nepiemēroti citai izmantošanai, jo īpaši izmantošanai mājsaimniecībā un lauksaimniecībā, tad dalībvalstis var dot atļauju šo vielu novadīšanai [emisijai] ar nosacījumu, ka to klātbūtne netraucē zemes resursu izmantošanu.
Šādas atļaujas var piešķirt vienīgi tad, ja ir ievērota tehniskā piesardzība, lai nodrošinātu to, ka šīs vielas nevar nonākt citās ūdens sistēmās vai kaitēt citām ekosistēmām.”
Direktīvas 5. pantā ir noteikts:
“1.   Lai izpildītu 3. panta b) apakšpunktā paredzētos pienākumus, dalībvalstis veic iepriekšēju izmeklēšanu attiecībā uz:
—
visām II saraksta vielu tiešajām novadīšanām [emisijām], lai ierobežotu šādas novadīšanas,
—
šo vielu apglabāšanu vai izgāšanu apglabāšanas nolūkā, [kas] var radīt netiešu novadīšanu [emisiju].
Ņemot vērā šādas izmeklēšanas iznākumu, dalībvalstis var piešķirt atļauju ar nosacījumu, ka tiek ievērota tehniskā piesardzība, kas novērš gruntsūdeņu piesārņošanu ar šīm vielām.
2.   Turklāt dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai ierobežotu II saraksta vielu netiešas novadīšanas [emisijas], ko rada uz zemes vai zemē veiktas darbības un kas nav pirmajā punktā minētās darbības.”
Direktīvas 7. pants ir formulēts šādi:
“Iepriekšējā izmeklēšanā, kas minēta 4. un 5. pantā, pārbauda attiecīgā apgabala hidroģeoloģiskos apstākļus, augsnes un augsnes apakškārtas iespējamo attīrīšanas spēju, kā arī piesārņojuma risku un gruntsūdeņu kvalitātes izmaiņas, ko varētu radīt novadīšana [emisija], un konstatē, vai vielu novadīšana [emisija] gruntsūdeņos ir apmierinošs risinājums no vides viedokļa.”
Direktīvas 8. pantā ir paredzēts:
“Šīs direktīvas 4., 5. un 6. pantā minētās atļaujas dalībvalstu kompetentas iestādes nedrīkst piešķirt, kamēr nav nodrošināts, ka tiks veikta vajadzīgā uzraudzība attiecībā uz gruntsūdeņiem un īpaši to kvalitāti.”
Direktīvas 9. pantā ir paredzēts:
“Ja saskaņā ar 4. panta 2. un 3. punktu vai 5. pantu tiek atļauta tieša novadīšana [emisija] vai ja saskaņā ar 5. pantu tiek atļauta notekūdeņu apglabāšana, kas neizbēgami rada netiešu novadīšanu [emisiju], šādā atļaujā konkrēti jānorāda:
—
novadīšanas [emisijas] vieta,
—
novadīšanas [emisijas] metode,
—
būtiskie piesardzības pasākumi, īpašu uzmanību pievēršot notekūdeņos esošo vielu dabai un koncentrācijai, saņēmējvides īpašībām un ūdens, it īpaši dzeramā, termiskā vai minerālūdens, ieguves vietu tuvumam,
—
maksimālais pieļaujamais vielas daudzums notekūdeņos vienā vai vairākos noteiktos laika periodos un prasības attiecībā uz šo vielu koncentrāciju,
—
pasākumi, kas ļauj uzraudzīt gruntsūdeņos novadāmos notekūdeņus,
—
vajadzības gadījumā, pasākumi gruntsūdeņu un it īpaši to kvalitātes, uzraudzībai.”
Direktīvas 10. pants ir formulēts šādi:
“Ja saskaņā ar 4. vai 5. pantu tiek atļauta apglabāšana vai izgāšana apglabāšanas nolūkā, kas var radīt netiešu novadīšanu [emisiju], atļaujā ir konkrēti jānorāda:
—
vieta, kur šāda apglabāšana vai izgāšana tiek veikta,
—
apglabāšana vai izgāšanas metodes,
—
būtiskie piesardzības pasākumi, īpašu uzmanību pievēršot to vielu dabai un koncentrācijai, kas ir noglabājamajā vai izgāžamajā materiālā, saņēmējvides īpašībām un ūdens, it īpaši dzeramā, termiskā vai minerālūdens, ieguves vietu tuvumam,
—
tāda materiāla maksimālais pieļaujamais daudzums, kurā ir I un II saraksta vielas, vienā vai vairākos noteiktos laika periodos un, ja iespējams, pašu šo vielu daudzums, kas noglabājams vai izgāžams, kā arī atbilstīgas prasības attiecībā uz šo vielu koncentrāciju,
—
4. panta 1. punktā un 5. panta 1. punktā minētajos gadījumos tehniskās piesardzības pasākumi, kas jāievieš, lai novērstu jebkādas I saraksta vielu novadīšanas [emisijas] gruntsūdeņos un jebkādu šo ūdeņu piesārņošanu ar II saraksta vielām,
—
vajadzības gadījumā, attiecīgi pasākumi gruntsūdeņu, it īpaši to kvalitātes, uzraudzībai.”
Direktīvas 12. pantā ir paredzēts:
“1.   Ja persona, kas lūdz 4. vai 5. pantā paredzēto atļauju, paziņo, ka nespēj izpildīt paredzētos nosacījumus, vai ja šī situācija attiecīgās dalībvalsts kompetentai iestādei ir acīmredzama, atļauju atsaka.
2.   Gadījumā, ja atļaujā noteiktie nosacījumi netiek ievēroti, attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde veic pasākumus, lai nodrošinātu minēto nosacījumu izpildi; vajadzības gadījumā tā atsauc atļauju.”
Direktīvas 13. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstu kompetentās iestādes uzrauga to nosacījumu ievērošanu, kas paredzēti atļaujās, un ietekmi, kādu rada novadīšana [emisija] gruntsūdeņos.”
Pirmstiesas procedūra
1999. gadā Komisija reģistrēja sūdzību par Balimirtas vecajām raktuvēm, ko Viklovas grāfistes padome bija pārveidojusi par pašvaldības poligonu.
2000. gadā Komisija reģistrēja vēl vienu sūdzību par neatļautu emisiju gruntsūdeņos, kas Veksfordas [
Wexford
] grāfistē izplūda no
Creacon Lodge
(
New Ross
) viesnīcas, kuras darbība sākās 1995. gadā. Izskatot šo sūdzību, Komisija saistībā ar notekūdeņiem, kas izplūst no septiskām tvertnēm, noskaidroja plašākas problēmas par direktīvas piemērošanas nosacījumiem Īrijas lauku apvidos attiecībā uz komerciālu vai neapdzīvojamu ēku un tādu neizolētu mājokļu lietošanu, kas atrodas dažādās aglomerācijās.
Komisija arī iepazinās ar ziņojumu par Kerijas [
Kerry
] grāfistē esošo Kilarnī [
Killarney
] ezeru eitrofikācijas problēmām, un šajā ziņojumā bija norādīts, ka viens no ūdeņu paaugstināta piesārņojuma izraisītājiem bija septiskajām tvertnēm pieslēgtās iekārtas un ka septiskās tvertnes bieži vien bija nepiemērotas vai slikti uzturētas.
Veicot izmeklēšanu saistībā ar otro sūdzību, Komisija 2001. gada 8. maijā nosūtīja Īrijai vēstuli, kurā to informēja par iepriekš minēto ziņojumu.
Tā kā Komisija nebija apmierināta ar atbildēm, kas tika sniegtas pirmās sūdzības izmeklēšanā, un tā kā atbilde uz otro sūdzību vispār netika sniegta, Komisija2001. gada 23. oktobrī nosūtīja Īrijai brīdinājuma vēstuli, kurā tā darīja zināmas savas šaubas par nosacījumiem, kādos šī dalībvalsts piemēroja vairākus direktīvas noteikumus, un aicināja to šajā sakarā iesniegt savus apsvērumus.
Komisija atbildi uz šo vēstuli nesaņēma un 2002. gada 17. decembrī šai dalībvalstij nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot to veikt nepieciešamos pasākumus, lai minēto atzinumu izpildītu divu mēnešu laikā no tā saņemšanas.
2003. gada 9. septembra vēstulē Īrijas iestādes uz šo atzinumu sniedza atbildi, kurā tās pauda informāciju par veiktajiem pasākumiem un apstiprināja direktīvas ievērošanu. Tā kā Komisija Īrijas pieņemto nostāju uzskatīja par neapmierinošu, tā cēla šo prasību.
Par prasību
Vispirms ir jānorāda, ka Komisija savos rakstveida apsvērumos ir skaidri atzinusi, ka Īrija ir pieņēmusi vajadzīgos tiesību aktus, lai direktīvu transponētu valsts tiesībās.
Par sūdzībām, kas skar Balimirtas pašvaldības poligonu
Komisija savā prasībā iebilst pret Īriju, ka tā nav veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai saistībā ar Balimirtas pašvaldības poligonu izpildītu direktīvas 4., 5., 7., 9. un 10. pantu.
Pirmkārt, Komisija šai dalībvalstij pārmet, ka tā pirms šī poligona darbības uzsākšanas nav piešķīrusi nevienu oficiālu atļauju, lai gan pirms darbību uzsākšanas jaunā vietā šāda atļauja ir jāpieprasa un jāpiešķir, lai šīs darbības varētu pakļaut piemērotiem nosacījumiem direktīvas 9. panta izpratnē. Otrkārt, Komisija uzskata, ka nav veikti vajadzīgie tehniskās piesardzības pasākumi, lai netiktu emitētas direktīvas pielikumā minētās I un II saraksta vielas. Treškārt, tā apgalvo, ka atkritumu apsaimniekošanas atļauja, ko 2001. gada 3. aprīlī par minētā poligona darbību izsniegusi
Environmental Protection Agency
(Vides aizsardzības aģentūra, turpmāk tekstā – “
EPA
”), neatbilst direktīvas noteikumiem gan pašas atļaujas, gan iepriekšējas izmeklēšanas nepilnību dēļ.
Jānorāda, ka Komisija iesniegtajā replikas rakstā atteicās no iebildumiem, kas skar oficiālas atļaujas neesamību par poligonu pirms tā darbības uzsākšanas un direktīvas 9. panta neievērošanu.
Attiecībā uz iebildumu par direktīvas neievērošanu sakarā ar I un II saraksta vielu emisiju
– Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka Īrija nav izpildījusi pienākumu ievērot “tehnisko piesardzību” saskaņā ar direktīvas 4. panta 2. punkta otro daļu, atļaudama Balimirtas pašvaldības poligona izveidošanu un darbību, lai gan tā zināja, ka I saraksta vielas, piemēram, kadmijs un tādas II saraksta vielas kā smagie metāli un fosfors, neizbēgami noplūdīs Avokas [
Avoca
] upē, ja zem šī poligona nebūs ierīkota aizsargmembrāna.
Komisija apgalvo, ka šādu vielu emisijai jāpiemēro nosacījumi, kas attiecīgajā teritorijā nebija izpildīti. To starpā ir direktīvas 4. panta 2. punktā minētās prasības, no kurām izriet, ka emisijai jānotiek tikai gruntsūdeņos un šajos ūdeņos esošās I saraksta vielas nedrīkst nonākt citās ūdens sistēmās.
Saskaņā ar Komisijas teikto gruntsūdeņi zem Balimirtas poligona un Avokas upes nav uzskatāmi par vienas ūdens sistēmas daļu.
Katrā ziņā saskaņā ar Komisijas teikto, pat ja šie gruntsūdeņi, kas ieplūst Avokā, kopā ar šo upi būtu uzskatāmi par vienu ūdens sistēmu, tie nav uzskatāmi par pastāvīgi nepiemērotiem citai izmantošanai. Novērtējumā par Balimirtas pašvaldības poligona ietekmi uz vidi (
Environmental Impact Statement on Ballymurtagh Landfill
, turpmāk tekstā – “novērtējums par ietekmi uz vidi”), kas iesniegts saskaņā ar valsts tiesību aktiem par atkritumu apsaimniekošanu, ir precizēts, ka “Avoka, kas tek raktuvju un poligona tuvumā, ir strauja akmeņaina upe, ko var uzskatīt par ļoti labu lašu dzimtas zivju dzīvotni”.
Komisija arī apgalvo, ka Viklovas grāfistes padome nevar ignorēt, ka bez aizsargbarjeras šķidrumu atlikums, kas rodas no ūdens izsūkšanās caur atkritumiem (turpmāk tekstā – “izskalojums”), sasniegtu Avoku, jo 1987. gadā veiktais hidroģeoloģiskais pētījums (Cullen K. T.,
Ballymurtagh Open Pit: Report on the Hydrogeological Survey of a Proposed Waste Disposal Site
, 1987. gada 10. marts, turpmāk tekstā – “hidroģeoloģiskais pētījums”) pirms poligona nodošanas ekspluatācijā šajā sakarā piedāvāja izvēlēties vai nu izskalojuma atšķaidīšanu un dispersiju, vai arī šahtas pamatnes hidroizolāciju. Viklovas grāfistes padome izvēlējās izskalojumu atšķaidīšanu un dispersiju, kas gan radītu citas ūdens sistēmas piesārņošanu.
Īrija apgalvo, ka saskaņā ar direktīvas 4. panta 2. punktu I saraksta vielu emisija ir pieļaujama, ievērojot zināmus nosacījumus.
Šī dalībvalsts savus argumentus pamato ar hidroģeoloģiskā pētījuma secinājumiem, kuros teikts, ka “augstais piesārņojuma līmenis gan raktuves, gan Avokas upes gruntsūdeņos ļauj nopietni apsvērt šo “atšķaidīšanas un dispersijas” variantu, jo vienīgās sekas attiecībā uz raktuves gruntsūdeņu vai Avokas upes ūdens kvalitāti būtu atkrāsošanās atkarībā no izskalojumu veida un sastāva”.
Īrija uzskata, ka vecajās izrakteņu ieguves vietās un to zemākajās nogāzēs esošie gruntsūdeņi ir sevišķi piesārņoti iepriekšējas kalnrūpniecības darbību dēļ un tie nav piemēroti lietošanai mājsaimniecībā vai lauksaimniecībā. Tā norāda, ka katrā ziņā saskaņā ar jaunāko
EPA
ziņojumu par ūdens kvalitāti lielākais metālu piesārņojums ir Avokas upē, kurā ir augsts vara, cinka un mazākā mērā – svina piesārņojuma līmenis.
Turklāt saskaņā ar šīs dalībvalsts teikto ūdens sistēmu veido virszemes strautu ūdeņi, kā arī gruntsūdeņi, un šajā gadījumā nevar būt runas par divām savstarpēji nesaistītām sistēmām.
– Tiesas vērtējums
Pirmkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar direktīvas 3. panta a) apakšpunktu dalībvalstīm ir pienākums veikt nepieciešamos pasākumus, lai novērstu I saraksta vielu novadīšanu gruntsūdeņos.
Lai izpildītu šo pienākumu, dalībvalstīm saskaņā ar direktīvas 4. panta 1. punktu, pirmkārt, ir jāaizliedz šo vielu tieša emisija un, otrkārt, jānosaka iepriekšēja izmeklēšana par šo vielu apglabāšanu vai izgāšanu apglabāšanas nolūkā, kas varētu radīt netiešu emisiju, lai šādu darbību vai nu aizliegtu, vai arī piešķirtu atļauju ar nosacījumu, ka ir ievērota vajadzīgā tehniskā piesardzība, lai novērstu šādu emisiju.
Turklāt no direktīvas 4. panta 2. punkta pirmās daļas izriet, ka dalībvalstis var atļaut I saraksta vielu emisiju, ja iepriekšējā izmeklēšanā ir konstatēts, ka gruntsūdeņi, kuros paredzēts emitēt šīs vielas, ir pastāvīgi nepiemēroti citai izmantošanai, jo īpaši izmantošanai mājsaimniecībā vai lauksaimniecībā, turklāt ar nosacījumu, ka šo vielu klātbūtne netraucē zemes resursu izmantošanu.
Turklāt saskaņā ar šī noteikuma otro daļu šādu atļauju var piešķirt vienīgi tad, ja ir ievērota tehniskā piesardzība, lai nodrošinātu, ka attiecīgās vielas nevar nonākt citās ūdens sistēmās vai kaitēt citām ekosistēmām.
Otrkārt, saskaņā ar direktīvas 3. panta b) apakšpunktu dalībvalstīm ir jāierobežo II saraksta vielu ievadīšana gruntsūdeņos, lai šos ūdeņus nepiesārņotu ar šīm vielām.
Lai izpildītu šo pienākumu, dalībvalstīm saskaņā ar direktīvas 5. panta 1. punkta pirmo daļu ir jāveic iepriekšēja izmeklēšana gan par visām šī saraksta vielu tiešām emisijām, lai ierobežotu šādas emisijas, gan par šo vielu apglabāšanu vai izgāšanu apglabāšanas nolūkā, kas var radīt netiešu emisiju. Saskaņā ar 5. panta 1. punkta otro daļu, ņemot vērā šādas izmeklēšanas iznākumu, dalībvalstis var piešķirt atļauju ar nosacījumu, ka tiek ievērota tehniskā piesardzība, kas novērš gruntsūdeņu piesārņošanu ar šīm vielām.
Pirmkārt, ir jānorāda – Īrija atzīst, ka gruntsūdeņi, kuros nonāk netieši emitētas I saraksta vielas, var iekļūt Avokas upē, kurā dažu šo vielu klātbūtne turklāt var izraisīt ūdens atkrāsošanos.
Tā kā Avokas upe, par kuru ir pierādīts, ka tās avots nav zem Balimirtas poligona esošie gruntsūdeņi, pieder ūdens sistēmai, kurai kaitējumu nodara minētā emisija, direktīvas 4. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētais nosacījums nav izpildīts, jo šī emisija nav ierobežota tikai ar emisiju gruntsūdeņos. Dažādu pētījumu secinājumiem par šīs upes agrāku piesārņojumu nav nozīmes attiecībā uz novērtējumu par pēdējā nosacījuma ievērošanu.
Līdz ar to, Balimirtas pašvaldības poligonā izvēloties izskalojumu atšķaidīšanas un dispersijas sistēmu, lai gan saskaņā ar hidroģeoloģisko pētījumu bija cits risinājums, proti, šahtas pamatnes ūdensnecaurlaidīga izolācija, kas būtu ļāvis nepalielināt Avokas upes piesārņojuma līmeni, ko Īrija turklāt neapstrīd, un tādējādi pieļaujot, ka I saraksta vielas nonāk citā ūdens sistēmā, nevis gruntsūdeņos zem šo atkritumu poligona, minētā dalībvalsts nav izpildījusi pienākumu veikt tehniskās piesardzības pasākumus, ko paredz direktīvas 4. panta 2. punkta otrā daļa.
Otrkārt, ciktāl Īrijas tehniskajai izvēlei ir raksturīga II saraksta vielu, jo īpaši smago metālu un fosfora, ievadīšana gruntsūdeņos, šāda izvēle neatbilst no direktīvas 3. panta b) apakšpunkta izrietošajam pienākumam ierobežot šo vielu ievadīšanu attiecīgajos ūdeņos, lai novērstu to piesārņošanu, jo šī mērķa sasniegšanai nav veikti visi tehniskās piesardzības pasākumi.
Līdz ar to nav ievērotas arī direktīvas 5. pantā minētās prasības, kas, kā jau norādīts šī sprieduma 39. punktā, ir paredzētas, lai izpildītu direktīvas 3. panta b) apakšpunktā minēto pienākumu.
Pamatojoties uz visu iepriekš minēto, jāatzīst, ka Īrija sakarā ar Balimirtas pašvaldības poligonu nav ievērojusi no direktīvas 4. un 5. panta izrietošās prasības par I un II saraksta vielu emisijām.
Par iebildumu par direktīvas neievērošanu pretlikumīgas atļaujas piešķiršanas dēļ
– Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka
EPA
2001. gada 3. aprīlī izdotā atļauja atkritumu jomā neatbilst direktīvas 4., 5., 7. un 10. pantam.
Komisija uzskata, ka pirms šādas atļaujas piešķiršanas nav ievērotas prasības par iepriekšēju izmeklēšanu. Šajā sakarā tā apgalvo, ka pat no atļaujas nosacījumu formulējuma, kurā teikts, ka “sešu mēnešu laikā pēc šīs atļaujas piešķiršanas datuma atļaujas turētājs iesniedz priekšlikumu, lai novērtētu emisijas gruntsūdeņos kontroles iespējas un emisiju ietekmi uz Avoku”, izriet, ka ir pārkāpts direktīvas 4. un 5. pants, jo izmeklēšana par ietekmi uz gruntsūdeņiem un iespējamie tehniskās piesardzības pasākumi nav veikti pirms šādas atļaujas piešķiršanas.
Komisija piebilst – pat pieņemot, ka hidroģeoloģisko pētījumu varētu uzskatīt par “iepriekšēju izmeklēšanu” direktīvas 4. panta 2. punkta izpratnē, šāda izmeklēšana katrā ziņā nebūtu pietiekama jo īpaši tādēļ, ka nav pierādīts, ka tajā būtu apkopota pilnīga informācija par I un II saraksta vielām, un tajā nav skaidras atsauces uz direktīvas 4. pantu.
Turklāt saskaņā ar Komisijas teikto šī pētījuma trūkumus nenovērš novērtējuma par ietekmi uz vidi atzinumi.
Īrija uzskata, ka direktīvas prasības par iepriekšēju izmeklēšanu ir ievērotas, jo tika veikta hidroģeoloģiska izmeklēšana un izpēte par ietekmi uz vidi.
Tā piebilst, ka
EPA
, pirms 2001. gada 3. aprīļa atļaujas atkritumu jomā izdošanas, ņēma vērā vairāku pētījumu par gruntsūdeņiem un hidroģeoloģiskas izpētes atzinumus, tostarp ģeoloģisku un hidroģeoloģisku pētījumu par Balimirtas pašvaldības poligonu (Co. Wicklow B. J. Murphy & Associates,
Geological and Hydrogeological Study of the Ballymurtagh Landfill near Avoca
, 1997).
– Tiesas vērtējums
Šī sprieduma 42. un 43. punktā jau ir konstatēts, ka, Balimirtas pašvaldības poligonā izvēloties izskalojumu atšķaidīšanas un dispersijas sistēmu, Īrija nav veikusi visus tehniskās piesardzības pasākumus, ko direktīvas 4. pants paredz attiecībā uz I saraksta vielām, bet direktīvas 5. pants paredz attiecībā uz II saraksta vielām. Tādēļ šī dalībvalsts nevar juridiski korekti piešķirt atļauju saskaņā ar šiem pantiem, jo šādu atļauju var piešķirt ar nosacījumu, ka tiek veikti šajos pantos prasītie tehniskās piesardzības pasākumi, kas šajā gadījumā nav darīts.
Turklāt jānorāda, ka direktīvas 4. un 5. pantā minētās iepriekšējās izmeklēšanas priekšmets ir emisiju saņēmējvide. Attiecībā uz šo specifisko priekšmetu direktīvas 7. pants paredz, ka šīm izmeklēšanām ir specifisks mērķis, proti, pārbaudīt attiecīgā apgabala hidroģeoloģiskos apstākļus, augsnes un augsnes apakškārtas iespējamo attīrīšanas spēju, kā arī piesārņojuma risku un gruntsūdeņu kvalitātes izmaiņas, ko varētu radīt emisijas, lai konstatētu, vai vielu emisijas šajos ūdeņos ir piemērots risinājums no vides viedokļa. Līdz ar to minētais 7. pants atļauju piešķiršanu pakļauj precīziem un sīki izstrādātiem nosacījumiem, kas ir jāuzskata par imperatīviem direktīvas mērķa sasniegšanai (šajā sakarā skat. 1991. gada 28. februāra spriedumu lietā
C-360/87 Komisija/Itālija,
Recueil
, I-791. lpp.
, 23. punkts).
Lai skaidri atbilstu Kopienu likumdevēja izvirzītajam mērķim, iepriekšējai izmeklēšanai, no kuras ir atkarīga atļaujas piešķiršana, jāsniedz pilnīga un detalizēta izpratne par emisiju saņēmējvides stāvokli, lai gan nav vajadzīga tās skaidra atsauce uz direktīvu.
Šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka pilnīga informācijas apkopošana netika veikta par piesārņotājiem, uz kuru iespējamo klātbūtni Balimirtas pašvaldības poligona izskalojumos tika norādīts hidroģeoloģiskajā pētījumā. Līdz ar to hidroģeoloģiskajā izmeklēšanā netika izsmeļoši uzskaitīti piesārņojuma riski un gruntsūdeņu kvalitātes izmaiņas sakarā ar I un II saraksta vielu emisijām.
Turklāt no
EPA
2001. gada 3. aprīlī izdotās atkritumu apsaimniekošanas atļaujas teksta, kā jau atgādināts šī sprieduma 47. punktā, izriet, ka noplūdes gruntsūdeņos un virszemes ūdeņos ietekme uz vidi netika pilnībā izprasta pirms šīs atļaujas piešķiršanas, kas ir pretrunā prasībām, kuras izriet no direktīvas 7. panta.
Visbeidzot, minētā atļauja turklāt neatbilst nosacījumiem, kas ir paredzēti direktīvas 10. pantā.
Līdz ar to iebildums par direktīvas 4., 5., 7. un 10. panta pārkāpumu sakarā ar pretlikumīgas atļaujas izdošanu Balimirtas pašvaldības poligonam ir pamatots.
No visa iepriekš minētā izriet, ka, neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu direktīvas 4., 5., 7. un 10. pantu attiecībā uz Balimirtas pašvaldības poligonu, Īrija nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar šo direktīvu.
Par iebildumu par II saraksta vielu, kas izplūst no septiskām tvertnēm, netiešu emisiju gruntsūdeņos
Komisija uzskata, ka Īrija nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai ievērotu direktīvu un visos lauku apvidos aizsargātu gruntsūdeņus no II saraksta vielu, kas izplūst no septiskām tvertnēm, netiešas emisijas, proti, nav ieviesusi ūdens attīrīšanas sistēmas, kas ir paredzētas sadzīves notekūdeņu apglabāšanai augsnē.
Iekārtām, kas ir atkarīgas no septiskajām tvertnēm, nav sistemātiski piemērotas pienācīgas iepriekšējas izmeklēšanas un atļaujas procedūras, lai gan septisko tvertņu notekūdeņu sastāvā ir ievērojams fosfora un amonjaka daudzums, tādējādi nav izpildīti pienākumi, kas izriet no direktīvas 5. panta un tādējādi no saistītajām normām, proti, direktīvas 7., 8., 10. un 13. panta.
Komisija šī iebilduma pamatojumam kā pierādījumu izvirza šādus apstākļus:
—
Īrija šauri interpretē direktīvas 5. panta 1. punktu un tā nav veikusi pienācīgus pasākumus, lai šis noteikums tiktu interpretēts pareizi;
—
Īrija vairākus gadus nav rīkojusies attiecībā uz neatļautu emisiju no viesnīcas Veksfordas grāfistē;
—
Īrija nav ievērojusi direktīvas prasības par septiskajām tvertnēm Kilarnī ezeru reģionā, un
—
oficiāli ziņojumi par ūdens piesārņojumu un 1980. gada 15. jūlija Direktīvas 80/778/EEK par dzeramā ūdens kvalitāti (
OV L 229, 11. lpp.
) pārkāpumiem.
Ievadā ir jānorāda, ka Komisija šajā prasības daļā neprasa konstatēt Īrijas pienākumu, ko tai uzliek direktīva, neizpildi attiecībā uz konkrētiem faktiskiem apstākļiem, bet gan kritizē pienākumu neizpildi, kas izriet no Kopienu tiesībām pretējas administratīvas prakses, ko raksturo vairāki piemēri.
Šajā sakarā, pirmkārt, jāatgādina, ka Komisija var lūgt Tiesu konstatēt direktīvas noteikumu neizpildi tādēļ, ka dalībvalsts iestādes ir pieņēmušas direktīvai pretēju vispārēju praksi, ilustrējot šādu praksi ar konkrētām situācijām (šajā sakarā skat. 2005. gada 26. aprīļa spriedumu lietā
C-494/01 Komisija/Īrija, Krājums, I-3331. lpp.
, 27. punkts).
It īpaši Tiesa ir nolēmusi, ka, lai valsts rīcība, kas veido Kopienu tiesībām pretēju administratīvo praksi, EKL 226. panta nozīmē būtu uzskatāma par valsts pienākumu neizpildi, šādai administratīvai praksei ir jābūt zināmā mērā nemainīgai un vispārējai (skat. it īpaši 2006. gada 27. aprīļa spriedumu lietā
C-441/02 Komisija/Vācija, Krājums, I-3449. lpp.
, 50. punkts, un 2007. gada 14. jūnija spriedumu lietā
C-342/05 Komisija/Somija, Krājums, I-4713. lpp.
, 33. punkts).
Otrkārt, pienākumu neizpildes procedūrā atbilstoši EKL 226. pantam Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv apgalvotā pienākumu nepildīšana. Tieši Komisijai ir jāiesniedz Tiesai vajadzīgie pierādījumi, lai tā varētu pārbaudīt, ka pastāv pienākumu neizpilde, bez tiesībām pamatoties uz jebkādu prezumpciju (šajā sakarā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Īrija, 41. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija, 48. punkts).
Tomēr dalībvalstīm saskaņā ar EKL 10. pantu ir pienākums palīdzēt Komisijai īstenot tās uzdevumu, ko saskaņā ar EKL 211. pantu it īpaši veido EK līguma noteikumu, kā arī saskaņā ar Līgumu iestāžu izdoto noteikumu piemērošanas uzraudzība (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Īrija, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā perspektīvā ir jāņem vērā fakts, ka, pārbaudot tādu valsts noteikumu pareizu piemērošanu, kuru mērķis ir efektīvi ieviest direktīvu, Komisija lielā mērā ir atkarīga no informācijas, ko sniedz iespējamie sūdzību iesniedzēji, kā arī attiecīgā dalībvalsts (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Īrija, 43. punkts).
No tā izriet – ja Komisija iesniedz pietiekamus pierādījumus, kas liecina, ka atbildētājas dalībvalsts iestādes ir pieņēmušas atkārtotu un ilgstošu praksi, kas ir pretēja direktīvas noteikumiem, šai dalībvalstij pēc būtības un detalizēti ir jāapstrīd iesniegtās ziņas un no tām izrietošās sekas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Īrija, 47. punkts).
Pašreizējais Komisijas celtais iebildums ir jāizvērtē šo principu kontekstā.
Visbeidzot, jānorāda – tā kā šeit formulētie iebildumi neskar valsts tiesību normu saturu, šo iebildumu pamatojuma vērtējumā nav nozīmes Īrijas izvirzītajiem argumentiem par valsts tiesību aktu, ar kuriem transponēta direktīva, efektivitāti un par teritoriālās plānošanas valsts tiesību aktu papildinošo raksturu attiecībā uz šādu direktīvu.
Par Īrijas sniegto direktīvas 5. panta 1. punkta interpretāciju
– Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka Īrija direktīvas 5. panta 1. punktu interpretē šauri, kā rezultātā pretēji direktīvas prasībām netiek ieviesta ar šo pantu noteiktā atļauju piešķiršanas sistēma attiecībā uz II saraksta vielu netiešām emisijām no septiskajām tvertnēm visā Īrijas teritorijā.
Komisija piebilst, šāda analīze pārsvarā attiecas uz Veksfordas grāfisti un it īpaši saistībā ar
Creacon Lodge
viesnīcu.
Komisija turklāt norāda, ka visās grāfistēs atļauju skaits notekūdeņu emisijai gruntsūdeņos ir ļoti mazs attiecībā pret apstākļiem, kādos direktīva ir piemērojama, kas ilustrē direktīvas nepareizu interpretāciju.
Īrija iebilst, ka pēc termiņa beigām atbildes sniegšanai uz Komisijas izdoto argumentēto atzinumu Īrija esot mainījusi savu interpretāciju par strīdīgo noteikumu.
Tā piebilst, ka vietējās iestādes, kuru uzdevums ir īstenot valsts tiesību aktus, ar kuriem ir transponēta direktīva, praksē vienmēr ir vadījušās pēc direktīvas 5. panta 1. punkta mērķim atbilstošas interpretācijas.
– Tiesas vērtējums
Kā jau ir norādīts šī sprieduma 39. punktā un kā nepārprotami izriet no direktīvas 5. panta 1. punkta formulējuma, dalībvalstīm attiecībā uz II saraksta vielām, tostarp vielām no septiskajām tvertnēm, principā ir jāievieš iepriekšējas izmeklēšanas un atļaujas piešķiršanas procedūras par visām šādu vielu apglabāšanas vai izgāšanas darbībām apglabāšanas nolūkā, kas varētu radīt netiešu emisiju.
Īrija no šī brīža atzīst vajadzību īstenot direktīvu, piemērojot šādu 5. panta 1. punkta interpretāciju, kas ir vienīgā ar Kopienu prasībām saderīgā interpretācija.
Tomēr jānoskaidro, vai šī noteikuma nepamatoti šaurā interpretācija, kuru sākotnēji uzturēja Īrija, tika konkrēti īstenota praksē, un tas jādara, izvērtējot pārējos Komisijas iesniegtos pierādījumus, kas ilustrē šādu interpretāciju un attiecas uz to pašu kritizēto administratīvo praksi.
Par
Creacon Lodge
viesnīcas emitēto notekūdeņu apglabāšanu
– Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka Veksfordas grāfistē esošās
Creacon Lodge
viesnīcas notekūdeņu apglabāšana izraisīja vairāku gadu garumā II saraksta vielu emisiju, tādējādi pa cauruļvadu piesārņojot zināmas pieguļošās teritorijas, it īpaši ūdensteci.
Laikā no 1995. līdz 2001. gadam šajā iestādē, kura saskaņā ar Komisijas teikto varēja uzņemt līdz 200 personām, bija ierīkota 250 galonu septiskā tvertne, pārkāpjot būvatļaujas noteikumu, kas noteica papildu septiskas tvertnes ierīkošanu. 1999. gada janvārī tika uzcelta jauna notekūdeņu attīrīšanas iekārta, lai gan pirms tam netika veikta direktīvas 5. panta 1. punktā noteiktā iepriekšējā izmeklēšana un netika piešķirta šajā noteikumā paredzētā notekūdeņu emisijas atļauja. Galīga notekūdeņu emisijas atļauja tika piešķirta tikai 2001. gada novembrī.
Apstrīdot Komisijas apgalvotās
Creacon Lodge
viesnīcas viesu izmitināšanas kapacitāti, Īrija precizē, ka laikā no 1994. līdz 2000. gadam tika izskatītas četras būvatļaujas un noteikti stingri nosacījumi un pārbaudes par šīs iestādes ēku izvadīto notekūdeņu attīrīšanu un apglabāšanu. Tā piebilst, ka 1996. gadā ekspluatācijā tika nodota septiskā tvertne ar 2000 galonu tilpumu.
Īrija precizē, ka pēc galīgas emisijas atļaujas piešķiršanas 2001. gada 30. novembrī, kuru izdeva
Board Pleana
, neatkarīga iestāde, kas ir pilnvarota izskatīt sūdzības būvatļauju jomā, un kurā bija noteikta prasība ierīkot notekūdeņu attīrīšanas iekārtas, gan Veksfordas grāfistes padome, gan
EPA
veica pārbaudes, kas ietvēra
Creacon Lodge
viesnīcas notekūdeņu attīrīšanas iekārtu ūdeņu paraugu izpēti, lai nodrošinātu šo iekārtu atbilstību emisijas atļaujā paredzētajiem nosacījumiem.
Visbeidzot, Īrija norāda, ka minētās iestādes īpašnieks tika vairākkārt brīdināts, precizējot tos pasākumus, kas viņam ir jāizpilda, un visi šie pasākumi ilustrē centienus nodrošināt, lai par šo iestādi atbildīgās personas izpildītu minētajā emisiju atļaujā paredzētos nosacījumus.
– Tiesas vērtējums
Vispirms, runājot par Komisijas šeit iesniegtajiem pierādījumiem, ir jānorāda, ka tā atzīst, ka bijusi slikti informēta par atsevišķiem konkrētiem faktiem attiecībā uz
Creacon Lodge
viesnīcu. Piemēram, tā tas ir attiecībā uz 1996. gadā ierīkoto septisko tvertni, ko Komisija uzskata par piemērotu viesnīcas apmeklējumam parastas uzturēšanās laikā vai ārkārtas pasākumos.
Turklāt no vairākiem kompetento iestāžu izskatītajiem būvatļauju pieprasījumiem izriet, ka tad, kad attiecīgajā iestādē bija augstākais vienpadsmit numuri, minētās iestādes uzskatīja, ka šīs viesnīcas novadītos notekūdeņus var uzskatīt par sadzīves notekūdeņiem direktīvas 2. panta a) apakšpunkta izpratnē.
Kad tika iesniegts būvatļaujas pieprasījums, lai paplašinātu viesu izmitināšanas kapacitāti viesnīcā, kura tika izdota 1997. gada 12. februārī un 2000. gada 14. septembrī, viesnīcas īpašnieki tika informēti par pienākumu saņemt atļauju par viņu iestādes radīto notekūdeņu emisiju.
Visbeidzot, ir noskaidrots, ka
Board Pleana
2001. gada 30. novembra lēmums Īrijas valsts tiesībās ir līdzvērtīgs galīgai notekūdeņu emisijas atļaujai.
Pašreizējo pierādījumu atbilstība ir jāvērtē šo ziņu kontekstā.
Pirmkārt, no direktīvas 2. panta a) apakšpunkta izriet, ka direktīva neattiecas uz sadzīves notekūdeņu emisiju no izolētiem mājokļiem, kas nav pievienoti kanalizācijas sistēmai un atrodas ārpus zonām, ko aizsargā, lai iegūtu dzeramo ūdeni.
Ņemot vērā
Creacon Lodge
viesnīcas viesu izmitināšanas kapacitāti, it īpaši numuru skaitu un notiekošos pasākumus, šī iestāde nevar likumīgi izvairīties no direktīvas piemērošanas, jo tās radītie notekūdeņi nav kvalificējami par “sadzīves notekūdeņiem”, kas tiek izvadīti no izolētiem mājokļiem direktīvas 2. panta a) apakšpunkta izpratnē.
Otrkārt, tā kā minētajai viesnīcai direktīva ir piemērojama un nav apstrīdēts, ka II saraksta vielas izplūst no viesnīcā ierīkotās septiskās tvertnes un tiek emitētas gruntsūdeņos, tai vajadzēja piemērot, kā jau minēts šī sprieduma 77. punktā, iepriekšējas izmeklēšanas un atļaujas piešķiršanas procedūru, kā tas ir noteikts direktīvas 5. panta 1. punktā.
Šajā sakarā minētajā noteikumā paredzētajai iepriekšējai izmeklēšanai ir jāatbilst direktīvas 7. pantā izvirzītajiem nosacījumiem, kas ir atgādināti šī sprieduma 53. punktā.
Lai gan ir skaidrs, ka 2001. gada 30. novembrī
Creacon Lodge
viesnīcai tika piešķirta galīga emisijas atļauja, no Īrijas izvirzītajiem argumentiem neizriet, ka minētā atļauja atbilstu 7. pantā paredzētajiem nosacījumiem. Šī dalībvalsts patiesībā tikai apstiprina, ka notekūdeņu emisijas atļauju piešķiršanai tiek pieprasītas izmeklēšanas uz vietas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ar kuriem ir transponēta direktīva, taču šī dalībvalsts nesniedza nekādas ziņas par izmeklēšanu, kas būtu veikta šīs viesnīcas gadījumā.
Visbeidzot, Īrija savus argumentus nevar pamatot ar viesnīcas īpašnieku nevēlēšanos sadarboties, lai apstrīdētu Komisijas iesniegtos pierādījumus.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāuzskata, ka juridiski ir pietiekami pierādīts, ka II saraksta vielu netieša emisija ir notikusi no
Creacon Lodge
viesnīcas, neievērojot nosacījumus, kas paredzēti direktīvas 5. un 7. pantā, kā arī saistītajos noteikumos, proti, 8., 10., 12. un 13. pantā.
Par septiskajām tvertnēm Kilarnī ezeru reģionā
– Lietas dalībnieku argumenti
Ievadā Komisija apgalvo, ka jau vairāk nekā desmit gadus viena no Īrijas iestāžu nopietnākajām problēmām ir saldūdens eitrofikācija saistībā ar virszemes ūdeņu kvalitāti. Šīs iestādes ir veikušas vairākums pētījumus par piesārņotāju iedarbību uz konkrētām ūdens ieguves vietām un piedāvājušas apsaimniekošanas pasākumus, lai risinātu konstatētās problēmas.
Viens no šādiem pasākumiem pēc Kerijas grāfistes padomes ierosmes ir lielākās Kilarnī ezeru ūdens ieguves vietas
Lough Leane
apsaimniekošanas un monitoringa projekts, kas tika izstrādāts trīs gadus, proti, no 1998. gada jūlija līdz 2001. gada jūlijam. Šajā projektā tika sniegti vairāki ziņojumi (2000. gada decembra un 2003. gada novembra starpposma un gala ziņojums,
A Catchment based approach for reducing nutrient inputs from all sources to the lakes of Killarney
).
Komisija uzskata, ka šie ziņojumi sniedz pierādījumus par Īrijas sistemātisko valsts pienākumu neizpildi tādēļ, ka it īpaši veids, kādā šī dalībvalsts praksē piemēro direktīvu, nav uzskatāms par saderīgu direktīvas 5. panta 1. punktam. Tā piebilst, ka no šiem ziņojumiem izriet, ka nav veikta neviena pārbaude, lai noskaidrotu, vai attiecīgajā ģeogrāfiskajā teritorijā septiskās tvertnes ir ierīkotas atbilstoši direktīvas prasībām.
Īrija apgalvo, ka Komisija nevarot pierādīt, ka
Lough Leane
atklātais fosfāta daudzums galvenokārt ir saistīts ar notekūdeņu emisijām no septiskajām tvertnēm, uz kurām attiecas direktīva. Turklāt izrādoties, ka attiecīgajā ģeogrāfiskajā teritorijā vairums septisko tvertņu kalpo izolētiem mājokļiem un tādēļ tās nav ietvertas direktīvas piemērošanas jomā.
– Tiesas vērtējums
Pirmkārt, jānorāda, ka no šī sprieduma 98. punktā minētā gala ziņojuma izriet, ka barības vielas no septisko tvertņu notekūdeņiem ietekmē kvalitāti gruntsūdeņiem, kas papildina virszemes ūdeņus un tieši ieplūst
Lough Leane
ezerā. Šajā sakarā no otrā starpposma ziņojuma, kas ir minēts šī sprieduma 98. punktā, izriet, ka 12 % no kopējā fosfāta daudzuma šajā ezerā ir piedēvējami septiskajām tvertnēm.
Otrkārt, šajā gala ziņojumā ir teikts, “ka ievērojams skaits dzīvojamo māju, “bed and breakfast” tipa viesu nami un kempingu laukumi
Lough Leane
ūdens ieguves teritorijā nav [..] pieslēgti pilsētas kanalizācijas sistēmai, bet tajos izmanto septiskās tvertnes”. It īpaši tas ir novērojams Baradufas [
Barraduff
] ciematā, kurā dzīvojamās mājas ir pieslēgtas atsevišķām septiskajām tvertnēm.
Treškārt, kā jau ir minēts šī sprieduma 90. punktā, no direktīvas 2. punkta a) apakšpunkta izriet, ka direktīva neattiecas uz sadzīves notekūdeņiem no izolētiem mājokļiem, kas nav pievienoti kanalizācijas sistēmai un atrodas ārpus noteiktām zonām.
Ņemot vērā iepriekš minētos faktus, kas ir norādīti arī iepriekš minētajā gala ziņojumā, daļa mājokļu attiecīgajā ģeogrāfiskajā teritorijā, it īpaši apdzīvotie ciemati, nav uzskatāmi par izolētiem mājokļiem un tādēļ tiem nav piemērojams 2. panta a) apakšpunktā noteiktais izņēmums.
Runājot par viesnīcu ēku novadītajiem notekūdeņiem, tos nevar uzskatīt par “sadzīves notekūdeņiem” šī paša noteikuma izpratnē.
Līdz ar to nevar izslēgt, ka II saraksta vielu emisija no septiskajām tvertnēm, kas ir ierīkotas
Lough Leane
ūdens ieguves vietā esošajos mājokļos un uz kurām neattiecas direktīvas 2. panta a) apakšpunktā noteiktais izņēmums, ir notikusi, neievērojot direktīvas 5. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus.
Par oficiālajiem ziņojumiem par ūdens piesārņojumu un Īrijai pārmestajiem Direktīvas 80/778 pārkāpumiem
– Lietas dalībnieku argumenti
Saskaņā ar Komisijas teikto
EPA
oficiālie ziņojumi par ūdens piesārņojumu sniedz papildu pierādījumus par Īrijas pienākuma Īrijas lauku apvidos nodrošināt iepriekšēju izmeklēšanu, atļauju izdošanu un pienācīgu monitoringu par notekūdeņu apglabāšanu septiskajās tvertnēs vispārējo neizpildi.
Komisija precizē, ka šie ziņojumi atklāj plašu un pastāvīgu mikrobioloģisku piesārņojumu, kas skar simtiem publisku un privātu ūdens rezervju, ko daudzi no tiem iegūst no gruntsūdeņiem.
Šajā sakarā, atgādinot, ka Tiesa 2002. gada 14. novembra spriedumā lietā
C-316/00 Komisija/Īrija (
Recueil
, I-10527. lpp.
) atzina, ka Īrija nav ievērojusi Direktīvā 80/778 noteiktos mikrobioloģiskos standartus, Komisija apgalvo, ka pastāv saistība starp mikrobioloģisku piesārņojumu un II saraksta vielu, it īpaši amonjaka, fosfora un hlorīda klātbūtni.
Īrija apstrīd šos Komisijas apgalvojumus, apgalvodama, ka tos nepamato nekādi konkrēti pierādījumi.
– Tiesas vērtējums
Jāatzīst, ka Komisijas citētie ziņojuma izvilkumi, lai gan tajos apgalvota ūdens rezervju piesārņošana, juridiski pietiekami nepierāda cēloņsakarību starp šo piesārņojumu un II saraksta vielu klātbūtni. Šajā sakarā varētu norādīt, ka
EPA
ziņojumā par 1998.–2000. gadu (
Water Quality in Ireland
,
1998-2000;
Environmental Protection Agency, 2002) pieminēti vairāki cēloņi, kas varētu izskaidrot nitrātu augsto līmeni, kas novērots 20 % no paraugu ņemšanas vietām.
Visbeidzot, nekādas sekas nevar izrietēt no agrāka Tiesas sprieduma, ar ko ir atzīts, ka Īrija nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīva 80/778, kam katrā ziņā nav nekāda sakara ar šo tiesvedību.
Tādējādi Komisijas izvirzītie vispārēja rakstura konstatējumi nav uzskatāmi par atbilstošiem pierādījumiem.
Līdz ar to no visu Komisijas iesniegto pierādījumu vērtējuma izriet, ka, pirmkārt, II saraksta vielu emisija no
Creacon Lodge
viesnīcas ir notikusi, neievērojot direktīvas 5., 7., 8., 10., 12. un 13. pantā paredzētos nosacījumus, un, otrkārt, nevar izslēgt, ka šādu vielu emisija no septiskajām tvertnēm, kuras ir ierīkotas noteiktos mājokļos, kas atrodas
Lough Leane
ūdens ieguves teritorijā, ir notikusi, pārkāpjot direktīvas 5. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus.
Taču no šādas ģeogrāfiski ierobežotas nepareizas piemērošanas nevar izdarīt secinājumu, ka visos Īrijas lauku apvidos pastāv tāda administratīvā prakse attiecībā uz notekūdeņu netiešu emisiju no septiskajām tvertnēm gruntsūdeņos, kurai piemīt Tiesas judikatūrā noteiktās pazīmes un kas ir pretrunā direktīvas 5., 7., 8., 10., 12. un 13. pantam (šajā sakarā skat. 2005. gada 12. maija spriedumu lietā
C-287/03 Komisija/Beļģija, Krājums, I-3761. lpp.
, 30. punkts).
No tā izriet – tā kā Komisija nav iesniegusi pierādījumu, ka Īrija nav veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai ievērotu direktīvas 5., 7., 8., 10., 12. un 13. pantu, kas visos Īrijas lauku apvidos skar II saraksta vielu no septiskajām tvertnēm netiešu emisiju gruntsūdeņos, iebildums par šādu emisiju ir jānoraida.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jāatzīst, ka, neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu direktīvas 4., 5., 7. un 10. pantu attiecībā uz Balimirtas pašvaldības poligonu (Viklovas grāfiste), Īrija nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar šo direktīvu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar tā paša Reglamenta 69. panta 3. punktu, ja abiem lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Šajā prāvā ir jāņem vērā, ka Komisijas celtā prasība sakarā ar pienākumu neizpildi ir apmierināma tikai daļēji.
Tādējādi Īrijai ir jāpiespriež atlīdzināt divas trešdaļas no visiem tiesāšanās izdevumiem. Komisijai ir jāpiespriež atlīdzināt vienu trešdaļu no visiem tiesāšanās izdevumiem.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai Balimirtas pašvaldības poligonā (Viklovas grāfiste) ievērotu 4., 5., 7. un 10. pantu Padomes 1979. gada 17. decembra Direktīvā 80/68/EEK par gruntsūdeņu aizsardzību pret dažu bīstamu vielu radītu piesārņojumu, Īrija nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar šo direktīvu;

2)
pārējā daļā prasību noraidīt;

3)
Īrija atlīdzina divas trešdaļas no visiem tiesāšanās izdevumiem. Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina vienu trešdaļu no visiem tiesāšanās izdevumiem.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.