CELEX: 62001TJ0066
Konkurence
Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
Sodas tirgus Apvienotajā Karalistē
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 82. panta pārkāpums
Komisijas pilnvaru uzlikt naudas sodu vai sankcijas noilgums
Saprātīgs termiņš
Būtiskas formas prasības
Res judicata spēks
Dominējoša stāvokļa pastāvēšana
Dominējošā stāvokļa negodīga izmantošana
Tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšana
Naudas sods
Pārkāpuma smagums un ilgums
Atbildību mīkstinoši apstākļi

Tiesvedības rašanās fakti
Prasītāja
Imperial Chemical Industries Ltd
, agrāk –
Imperial Chemical Industries plc
, ir saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesībām reģistrēta sabiedrība, kas darbojas ķīmijas nozarē. Lietas faktu laikā tā ražoja
kalcinēto sodu.
Kalcinētā soda vai nu ir atrodama dabā trona minerāla formā (dabiskā soda), vai arī tiek iegūta ķīmiskā procesā (sintētiskā
soda). Dabiskā soda tiek iegūta, sasmalcinot, attīrot un kalcinējot trona minerālu. Sintētiskā soda rodas, reaģējot parastajam
sālim un kalcijam “amonjaka–sodas” procesā, ko 1863. gadā izstrādāja brāļi Solveji [
Solvay
].
Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL 81.] un [82.] panta
īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) –, redakcijā, kas piemērojama lietas faktu laikā, 14. panta 3. punktam 1989. gada aprīlī
veica pārbaudes pie dažādiem Kopienas kalcinētās sodas ražotājiem.
Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu prasītājai 1989. gada 19. jūnijā nosūtīja informācijas pieprasījumu, uz kuru
tā atbildēja 1989. gada 14. septembrī.
Komisija pēc savas iniciatīvas pret prasītāju,
Solvay
un
Chemische Fabrik Kalk
(turpmāk tekstā – “
CFK
”) 1990. gada 19. februārī uzsāka procedūru atbilstoši Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktam.
Komisija prasītājai,
Solvay
un
CFK
1990. gada 13. martā nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Katra no šīm sabiedrībām saņēma tikai to vai tās paziņojuma par
iebildumiem daļu vai daļas, kas attiecās uz katras pārkāpumiem, bet pielikumā bija pievienoti atbilstošie pierādījumi.
Komisija attiecībā uz visiem paziņojumā par iebildumiem minētajiem pārkāpumiem izveidoja vienu lietu.
Attiecībā uz šo lietu Komisija paziņojuma par iebildumiem V daļā secināja, ka prasītāja bija ļaunprātīgi izmantojusi dominējošo
stāvokli, kas tai bija Apvienotās Karalistes kalcinētās sodas tirgū.
Prasītāja atbildei uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem 1990. gada 31. maijā iesniedza savus rakstveida apsvērumus. Komisija
to uzklausīja 1990. gada 26. un 27. jūnijā.
Komisija 1990. gada 19. decembrī pieņēma Lēmumu 91/300/EEK par [EKL 82. panta] piemērošanas procedūru (IV/33.133 – D: Kalcinētā
soda –
ICI
) (OV 1991, L 152, 40. lpp.). Šajā lēmumā, kas prasītājai tika paziņots ar 1991. gada 1. marta vēstuli, tā konstatēja, ka
“[prasītāja] ir pārkāpusi [EKL 82. panta] noteikumus kopš aptuveni 1983. gada un līdz šim brīdim ar darbībām, kuru mērķis
bija novērst vai ievērojami ierobežot konkurenci un kuras veidoja [..] ievērojamu atlaižu un citu finansiālu stimulu piešķiršana
ar atsauci uz virsapjomu, tādējādi nodrošinoties, ka klients [sodu] visām savām vajadzībām vai ļoti lielai to daļai iegādāsies
no [prasītājas], nodrošinot klientu piekrišanu [sodu] visām vai gandrīz visām savām vajadzībām iegādāties no [tās] vai ierobežot
savus pirkumus no konkurentiem ar noteiktu apjomu un vismaz vienā gadījumā – pakļaujot atlaižu un citu finansiālo priekšrocību
piešķiršanu nosacījumam, ka klients piekrīt [sodu] visām savām vajadzībām iegādāties no [prasītājas]”.
Saskaņā ar Lēmuma 91/300 3. pantu “par [konstatēto] pārkāpumu [prasītājai] [tika] uzlikts naudas sods ECU 10 miljonu apmērā”.
Šai pašā dienā Komisija pieņēma Lēmumu 91/297/EEK par [EKL 81. panta] piemērošanas procedūru (IV/33.133 – A: Kalcinētā soda
–
Solvay
,
ICI
) (OV 1991, L 152, 1. lpp.), kurā tā konstatēja, ka “
Solvay
un [prasītāja] ir pārkāpušas [EKL 81. panta] noteikumus, kopš 1973. gada 1. janvāra un vismaz līdz šīs procedūras uzsākšanai
veikdamas saskaņotas darbības, ar kurām tās ierobežoja savu sodas pārdošanu Kopienā ar saviem attiecīgajiem valstu tirgiem,
proti,
Solvay
– ar Rietumeiropu un prasītāja – ar Apvienoto Karalisti un Īriju”.
Solvay
un prasītājai attiecīgi tika piespriests naudas sods ECU 7 miljonu apjomā.
Komisija 1990. gada 19. decembrī turklāt pieņēma Lēmumu 91/298/EEK par [EKL 81. panta] piemērošanas procedūru (IV/33.133 –
B: Kalcinētā soda –
Solvay
,
CFK
) (OV 1991, L 152, 16. lpp.), kurā tā konstatēja, ka “
Solvay
un
CFK
ir pārkāpušas [EKL 81. panta] noteikumus, kopš 1987. gada un līdz šim brīdim būdamas tādas vienošanās par tirgus sadali dalībnieces,
ar kuru
Solvay
garantēja
CFK
ikgadēju minimālo sodas pārdošanas apjomu tonnās Vācijā, to aprēķinot, pamatojoties uz
CFK
pārdošanas apjomu 1986. gadā, un kompensēja
CFK
jebkādu iztrūkumu, no tās atpērkot daudzumu, kas nepieciešams, lai tās pārdošanas apjoms sasniegtu garantēto minimālo apjomu”.
Solvay
un
CFK
tika piespriests naudas sods attiecīgi ECU 3 miljonu un ECU 1 miljona apjomā.
Šai pašā dienā Komisija turklāt pieņēma Lēmumu 91/299/EEK par [EKL 82. panta] piemērošanas procedūru (IV/33.133 – C: Kalcinētā
soda –
Solvay
) (OV 1991, L 152, 21. lpp.), kurā tā konstatēja, ka “
Solvay
ir pārkāpusi [EKL 82. panta] noteikumus kopš 1983. gada un līdz šim brīdim ar darbībām, kuru mērķis bija novērst vai ievērojami
ierobežot konkurenci un kuras veidoja [..] tādu vienošanos noslēgšana ar klientiem, ar kurām tiem tika uzlikts pienākums no
Solvay
iegādāties [sodu] visām to vajadzībām vai ļoti lielai to daļai uz nenoteiktu vai nesamērīgi ilgu laiku, ievērojamu atlaižu
un citu finansiālu stimulu piešķiršana ar atsauci uz virsapjomu, kas pārsniedz līgumā noteikto klienta pamatapjomu, tādējādi
nodrošinoties, ka klients [sodu] visām savām vajadzībām vai ļoti lielai to daļai iegādāsies no
Solvay
, un pakļaujot atlaižu piešķiršanu nosacījumam, ka klients piekrīt [sodu] visām savām vajadzībām iegādāties [no]
Solvay
”.
Solvay
tika uzlikts naudas sods ECU 20 miljonu apmērā.

Solvay
1991. gada 2. maijā pieprasīja atcelt Lēmumus 91/297, 91/298 un 91/299. 1991. gada 14. maijā prasītāja cēla Pirmās instances
tiesā prasību atcelt Lēmumus 91/297 un 91/300.
Ar 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑37/91
ICI
/Komisija (
Recueil
, II‑1901. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
ICI
II”) Pirmās instances tiesa, pirms tā atcēla Lēmumu 91/300, to pamatojot ar to, ka šī lēmuma autentificēšana bija notikusi
pēc tā paziņošanas, kas ir būtisku formas prasību pārkāpums EKL 230. panta nozīmē, nosprieda, ka viss pamats par tiesību uz
aizstāvību pārkāpumu saistībā ar piekļuvi lietas materiāliem ir jānoraida.
Šai pašā dienā Pirmās instances tiesa atcēla arī Lēmumu 91/297 (spriedums lietā T‑30/91
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑1775. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
Solvay
I”, un spriedums lietā T‑36/91
ICI
/Komisija,
Recueil
, II‑1847. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
ICI
I”) tiktāl, ciktāl tas attiecās uz prasītājām šajās divās lietās, tiesību uz pieeju lietas materiāliem pārkāpuma dēļ. Turklāt
Pirmās instances tiesa atcēla Lēmumu 91/298 (spriedums lietā T‑31/91
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑1821. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
Solvay
II ”), ciktāl tas attiecās uz
Solvay
, kā arī Lēmumu 91/299 (spriedums lietā T‑32/91
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑1825. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
Solvay
III”), to pamatojot ar nelikumīgu apstrīdēto lēmumu autentificēšanu.
Ar prasības pieteikumiem, kas Tiesas kancelejā iesniegti 1995. gada 30. augustā, Komisija iesniedza apelācijas sūdzības par
iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā
ICI
II un iepriekš 17. punktā minētajiem spriedumiem lietā
Solvay
II un lietā
Solvay
III.
Ar 2000. gada 6. aprīļa spriedumiem lietā C‑286/95 P Komisija/
ICI
(
Recueil
, I‑2341. lpp.) un apvienotajās lietās C‑287/95 P un C‑288/95 P Komisija/
Solvay
(
Recueil
, I‑2391. lpp.) Tiesa noraidīja apelācijas sūdzības par iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā
ICI
II un iepriekš 17. punktā minētajiem spriedumiem lietā
Solvay
II un lietā
Solvay
III.
Otrdien, 2000. gada 12. decembrī kāda preses aģentūra publicēja šādu paziņojumu presei:
“Kā šo otrdien paziņoja Eiropas Komisijas pārstāve, Eiropas Komisija trešdien uzliks naudas sodu ķīmiskās rūpniecības nozares
uzņēmumiem
Solvay SA
un
Imperial Chemical Industries plc
[..] par Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumu.
Sākotnēji naudas sodi par apgalvoto dominējošā stāvokļa kalcinētās sodas tirgū izmantošanu tika uzlikti pirms 10 gadiem, taču
procesuālu iemeslu dēļ augstākā Eiropas tiesa tos atcēla.
Trešdien Komisija no jauna pieņems šo pašu lēmumu, taču korektā formā, paziņoja pārstāve.
Sabiedrības nekad nav apstrīdējušas lēmuma būtību. Tādējādi, kā sacīja pārstāve, mēs no jauna pieņemsim šo pašu lēmumu.”
Komisija 2000. gada 13. decembrī pieņēma Lēmumu 2003/7/EK par [EKL] 82. panta piemērošanas procedūru (COMP/33.133 – D: Kalcinētā
soda –
ICI
) (OV 2003, L 10, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Šai pašā dienā Komisija pieņēma arī Lēmumu 2003/5/EK par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (COMP/33.133 – B: Kalcinētā
soda –
Solvay
,
CFK
) (OV 2003, L 10, 1. lpp.) un Lēmumu 2003/6/EK par [EKL] 82. panta piemērošanas procedūru (COMP/33.133 – C: Kalcinētā soda
–
Solvay
) (OV 2003, L 10, 10. lpp.).
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā ir noteikts:
“
1. pants
[Prasītāja] ir pārkāpusi [EKL 82. panta] noteikumus, kopš 1983. gada līdz vismaz 1989. gada beigām ar darbībām, kuru mērķis
bija novērst vai ievērojami ierobežot konkurenci un kuras veidoja:
a)      ievērojamu atlaižu un citu finansiālu stimulu piešķiršana ar atsauci uz virsapjomu, tādējādi [..] panākot, ka klients [sodu]
visām savām vajadzībām vai ļoti lielai to daļai iegādāsies [no prasītājas];
b)      klientu piekrišanas iegādāties sodu visām vai gandrīz visām to vajadzībām [no prasītājas] vai ierobežot savus pirkumus no
konkurentiem ar noteiktu daudzumu panākšana;
c)      vismaz vienā gadījumā – atlaižu un citu finansiālu priekšrocību piešķiršanas pakļaušana nosacījumam, ka klients piekrīt [sodu]
visām savām vajadzībām iegādāties [no prasītājas].
2. pants
Par 1. pantā minēto pārkāpumu [prasītājai] tiek uzlikts naudas sods EUR [10] miljonu apmērā.
[..]”
Apstrīdētais lēmums ir formulēts gandrīz tāpat kā Lēmums 91/300. Komisija ir vienīgi veikusi dažas redakcionālas izmaiņas
un pievienojusi jaunu daļu ar nosaukumu “Tiesvedības Pirmās instances tiesā un [Eiropas Kopienu] Tiesā”.
Šajā apstrīdētā lēmuma jaunajā daļā Komisija, atsaukdamās uz Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās
lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑931. lpp.; turpmāk tekstā – “Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās
PVC
II”), uzskatīja, ka tai ir “tiesības no jauna pieņemt lēmumu, kas ir ticis atcelts tikai procesuālo noteikumu pārkāpuma dēļ,
neuzsākot jaunu administratīvo procedūru”, un ka tai “nav pienākuma organizēt jaunu noklausīšanos, ja jaunā lēmums teksts
neietver citus iebildumus, bet vienīgi tos, kas formulēti pirmajā lēmumā” (164. apsvērums).
Komisija apstrīdētajā lēmumā arī precizēja, ka, piemērojot Padomes 1974. gada 26. novembra Regulas (EEK) Nr. 2988/74 attiecībā
uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta un konkurences
noteikumiem (OV L 319, 1. lpp.) 3. pantu, noilguma termiņš ir pagarināms par laiku, kādā pret Lēmumu 91/300 vērstā prasība
tika izskatīta Pirmās instances tiesā un Tiesā (169. un 170. apsvērums). Tādējādi, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, Komisija
uzskatīja, ka līdz 2003. gada beigām tai bija laiks pieņemt jaunu lēmumu (172. apsvērums). Turklāt tā norādīja, ka, ja jaunais
lēmums tiek pieņemts saprātīgā termiņā, netiek pārkāptas tiesības uz aizstāvību (164. apsvērums).
Attiecībā uz pārkāpumu kā tādu Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka “preces tirgus un ģeogrāfiskais tirgus, attiecībā
uz kuriem [bija] jānovērtē prasītājas ekonomiskā vara, [bija] Apvienotās Karalistes sodas tirgus” (125. apsvērums).
Lai novērtētu prasītājas varu tirgū šīs lietas mērķiem, Komisija norādīja, ka prasītājas tirgus daļa attiecīgajā tirgū tradicionāli
pārsniedz 90 % visā apskatāmajā laikposmā, kas pats par sevi liecina par ievērojamu ietekmes tirgū pakāpi (127. apsvērums).
Tālāk Komisija pārbaudīja atbilstošos saimnieciskos faktorus un apstrīdētajā lēmumā secināja, ka visos būtiskajos brīžos prasītājai
bija bijis dominējošs stāvoklis EKL 82. panta izpratnē (128.–136. apsvērums).
Attiecībā uz dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka prasītāja īstenoja “praksi,
ko veidoja [tās klientu] sasaistīšana”, izmantojot virkni mehānismu, kas visi bija vērsti uz izslēgšanu (138. apsvērums).
Šajā sakarā apstrīdētā lēmuma 139. apsvērumā tā norādīja, ka atlaides virsapjomam bija vērstas uz reālas konkurences izslēgšanu
ar šādiem līdzekļiem:
–        stimulēt patērētājus iegādāties no prasītājas virsapjomu, ko tie varētu iegādāties no kāda cita piegādātāja;
–        pēc iespējas samazināt vai neitralizēt
General Chemical
ietekmi uz konkurenci, saglabājot tās klātbūtni tirgū attiecībā uz cenām, daudzumu un klientiem, tādās robežās, kas nodrošina
prasītājas faktisku monopolu;
–        izspiest
Brenntag
no tirgus vai vismaz līdz minimumam samazināt tās ietekmi uz konkurenci;
–        līdz minimumam samazināt iespēju, ka tās klienti pievērstos citiem piegādes avotiem;
–        saglabāt vai nostiprināt prasītājas virtuālo monopolu Apvienotās Karalistes sodas tirgū.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 147. punktā Komisija precizēja, ka “ar tās lielajiem klientiem [prasītājas] noslēgtie līgumi nozīmēja,
ka tie tika saistīti attiecībā uz gandrīz visām viņu vajadzībām (un vismaz vienā gadījumā uz visām viņu vajadzībām), pārējo
piegādātāju ietekmi uz konkurenci samazinot līdz minimumam”.
Komisija apstrīdētajā lēmumā arī norādīja, ka citi finansiālie stimuli konsolidēja prasītājas dominējošo stāvokli veidā, kas
nav savienojams ar EKL 82. pantā ietverto konkurences jēdzienu (149. apsvērums).
Attiecībā uz ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka, lai gan prasītājas veiktie
pasākumi sava dominējošā stāvokļa un reālā monopola Apvienotajā Karalistē saglabāšanai pirmām kārtām bija drīzāk vērsti pret
tiešu konkurenci no ārpuskopienas valstīm (Amerikas Savienotās Valstis un Polija), nevis pret citiem Kopienas ražotājiem,
atlaides virsapjomam un citi izslēgšanas mehānismi tomēr bija jāaplūko visa valstu tirgu stingras sadales Kopienā fenomena
kontekstā. Šajā sakarā tā uzsvēra, ka prasītāja īpaši vēlējās, lai
General Chemical
paliktu attiecīgajā tirgū kā cits piegādes avots un ka, ja šai sabiedrībai šis tirgus būtu bijis jāatstāj pilnībā, patērētāji
varētu būt tikuši mudināti meklēt citus apgādes avotus un varbūt labāku tirgu kontinentālajā Rietumeiropā. Turklāt tā piebilda,
ka prasītājas dominējošā stāvokļa Apvienotajā Karalistē saglabāšana un nostiprināšana ietekmēja visu konkurences struktūru
kopējā tirgū un garantēja uz tirgu sadali balstītā
status quo
saglabāšanu (151.–154. apsvērums).
Komisija apstrīdētajā lēmumā precizēja, ka izdarītie pārkāpumi bija īpaši smagi, jo tie bija “daļa no apzinātas politikas,
kuras mērķis bija konsolidēt prasītājas kontroli [sodas tirgū Apvienotajā Karalistē] Līguma pamatmērķiem pilnīgi pretējā veidā”,
un “konkrēti paredzēja ierobežot vai ietekmēt noteiktu konkurentu darbību” (156. apsvērums).
Komisija apstrīdētajā lēmumā turklāt norādīja, ka pārkāpums bija sācies aptuveni 1983. gadā un turpinājies vismaz līdz 1989. gada
beigām. Visbeidzot tā precizēja, ka tā ņēma vērā to, ka prasītāja bija atteikusies no atlaižu virsapjomam sistēmas, sākot
ar 1990. gada 1. janvāri (160. un 161. apsvērums).
Ar 2001. gada 18. janvāra, 26. janvāra un 8. februāra vēstulēm prasītāja pieprasīja Komisijai atļaut tai piekļuvi lietas materiāliem.
Ar 2001. gada 14. februāra vēstuli Komisija šo pieprasījumu noraidīja.

Process
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2001. gada 20. martā, prasītāja
cēla šo prasību.
Savā prasības pieteikumā prasītāja lūdza Pirmās instances tiesu likt Komisijai iesniegt lietas COMP/33.133 materiālos ietilpstošos
dokumentus.
2001. gada 4. maijā lieta tika nodota Pirmās instances tiesas ceturtajai palātai un tika iecelts tiesnesis referents.
Ar Pirmās instances tiesas atļauju prasītāja un Komisija attiecīgi 2002. gada 18. un 23. decembrī sniedza savus apsvērumus
par sekām, kādas attiecībā uz šo lietu ir Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedumam apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P,
C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija (
Recueil
, I‑8375. lpp.; turpmāk tekstā – “Tiesas spriedums apvienotajās lietās
PVC
II”). Savos apsvērumos prasītāja informēja Pirmās instances tiesu, ka tā atsakās no iebilduma par principa
non bis in idem
pārkāpumu.
Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs tika mainīts, sākot ar 2003. gada 1. oktobri, tiesnesis referents tagad darbojās
pirmajā palātā, kurai attiecīgi 2003. gada 8. oktobrī tika nodota šī lieta.
Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs tika mainīts, sākot ar 2004. gada 13. septembri, tiesnesis referents tagad darbojās
ceturtajā palātā tās jaunajā sastāvā, kurai attiecīgi 2004. gada 19. oktobrī tika nodota šī lieta.
Pirmās instances tiesa 2005. gada 11. janvārī lūdza Komisiju tai iesniegt numurētu, detalizētu visu lietas materiālos ietilpstošo
dokumentu sarakstu. Šim sarakstam bija jāietver īsa norāde, kas ļautu identificēt katra dokumenta autoru, raksturu un saturu.
Tā lūdza Komisiju tai norādīt arī, kuri no šiem dokumentiem bija pieejami prasītājai, vajadzības gadījumā precizējot iemeslus,
kas, pēc Komisijas domām, neļāva tos izpaust.
Ar 2005. gada 28. janvāra vēstulēm Komisija kancelejā iesniedza Pirmās instances tiesas pieprasīto numurēto sarakstu un norādīja,
ka dokumenti, kuriem prasītājai bija piekļuve administratīvās procedūras laikā, bija tie dokumenti, uz kuriem Komisija bija
balstījusies savu iebildumu pamatošanai un kuri bija pievienoti paziņojumam par iebildumiem. Komisija arī norādīja, ka tai
“diemžēl jāinformē Pirmās instances tiesa, ka [tobrīd šķita], ka, bez šaubām, pēc vairākām pārcelšanās reizēm pēdējo 10 gadu
laikā, kaut veikti nopietni meklējumi, tai [bija] neiespējami atrast noteiktus dokumentus”, un ka tā uzskatīja, ka tai nekavējoties
jāinformē Pirmās instances tiesa un prasītāja, ka, “lai gan [..] apsvērumiem pievienotajā sarakstā uzskaitīti visi tās rīcībā
esošie lietas materiālos ietilpstošie dokumenti, iztrūkstošie dokumenti tajā [nebija] minēti”. Saskaņā ar Komisijas teikto
1990. gadā notikušajā procedūrā tika ievērota tobrīd piemērojamā judikatūra attiecībā uz piekļuvi lietas materiāliem. Tā piebilda,
ka šajā stadijā nekas nenorādīja, ka lietas materiālos būtu bijuši dokumenti, kas būtu varējuši reāli ietekmēt Lēmuma 91/300
iznākumu, pat ņemot vērā judikatūras attīstību kopš 1990. gada.
Ar 2005. gada 13. aprīļa vēstuli Pirmās instances tiesa lūdza prasītāju norādīt sarakstā ietvertos dokumentus, par kuriem
tai administratīvās procedūras laikā nebija ticis paziņots un kas, pēc tās domām, varēja ietvert faktus, kas varētu būt bijuši
noderīgi tās aizstāvībai.
Prasītāja 2005. gada 9. maija vēstulē uzsvēra, ka daži no iztrūkstošajiem dokumentiem būtu bijuši noderīgi tās aizstāvībai.
Tā norādīja arī, kuri no sarakstā uzskaitītajiem dokumentiem tai šķiet noderīgi aizstāvībai un ar kuriem tā vēlas iepazīties.
Pēc prasītājas domām, šie dokumenti tai būtu ļāvuši izvērst tās argumentāciju par attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus noteikšanu,
dominējošā stāvokļa pastāvēšanu, tā ļaunprātīgu izmantošanu un ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Ar 2005. gada 7. jūnija vēstuli Pirmās instances tiesa lūdza Komisiju Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegt dokumentus,
kas ietilpst administratīvās lietas materiālu 2.–38., 50.–59. un 60.–65. “apakšlietā”, izņemot iekšējus dokumentus. Komisijai
tikta lūgts arī komercnoslēpumus, tai administratīvās procedūras laikā saskaņā ar norunu par konfidencialitātes ievērošanu
sniegto informāciju vai citu konfidenciālu informāciju ietverošo dokumentu vietā iesniegt to nekonfidenciālas versijas vai
kopsavilkumus. Turklāt Komisijai tika lūgts arī iesniegt iepriekš minēto dokumentu pilnīgas versijas, ieskaitot konfidenciālos
aspektus, to konfidenciālā rakstura pārbaudei.
Komisija 2005. gada 21. jūnijā Pirmās instances tiesai lūdza atļauju, ņemot vērā dokumentu apjomu, iesniegt tikai vienu oriģinālu
kopā ar
CD‑ROM
. Šis lūgums tika apmierināts 2005. gada 4. jūlijā.
Ar 2005. gada 20. jūlija vēstuli Komisija kancelejā iesniedza Pirmās instances tiesas pieprasītos dokumentus. Kanceleja Komisijas
iesniegtos
CD‑ROM
nosūtīja prasītājai.
Prasītāja 2005. gada 13. oktobrī sniedza savus apsvērumus par lietas materiālos ietilpstošo dokumentu noderīgumu tās aizstāvībai.
2007. gada 26. oktobrī Komisija atbildēja uz prasītājas apsvērumiem.
Pēc sākotnēji ieceltā tiesneša referenta pilnvaru beigām Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs ar 2006. gada 22. jūnija lēmumu
iecēla jaunu tiesnesi referentu.
Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs, sākot ar 2007. gada 25. septembri, tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojās
sestajā palātā, kurai 2007. gada 8. novembrī attiecīgi tika nodota šī lieta.
Tā kā tiesnesis Čipevs [
Tchipev
] nevarēja izskatīt šo lietu, Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs, piemērojot Pirmās instances tiesas Reglamenta 32. panta
3. punktu, 2008. gada 13. februārī iecēla tiesnesi Ditrihu, lai nokomplektētu palātu.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (sestā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Reglamenta
64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros prasītājai un Komisijai rakstveidā uzdeva jautājumus. Prasītāja
un Komisija uz tiem atbildēja noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku apsvērumi un to atbildes uz Pirmās instances tiesas mutvārdu jautājumiem tika uzklausītas 2008. gada 26.
un 27. jūnija tiesas sēdē.
Tiesas sēdē Pirmās instances tiesa atļāva prasītājai sniegt apsvērumus par Komisijas 2008. gada 16. jūnijā sniegtajām rakstveida
atbildēm. Prasītāja savus apsvērumus sniedza 2008. gada 9. jūlijā, un Komisija uz tiem atbildēja 2008. gada 3. septembrī.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atzīt prasību par pieņemamu;
–        atzīt, ka sakarā ar laika notecējumu Komisijai nebija kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu vai pakārtoti – ka tai nebija
kompetences prasītājai uzlikt naudas sodu;
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        atcelt vai samazināt apstrīdētā lēmuma 2. pantā uzlikto naudas sodu;
–        uzdot Komisijai iesniegt visus iekšējos dokumentus, kas saistīti ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, tostarp komisāru kolēģijas
sanāksmes protokolu un tam pievienotos dokumentus, kā arī visus šajā sakarā komisāru kolēģijai iesniegtos dokumentus;
–        uzdot Komisijai iesniegt visus dokumentus, kas veido lietas materiālus lietā COMP/33.133;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp visas izmaksas, ieskaitot procentus, kas saistīti ar apstrīdētajā
lēmumā uzlikto naudas sodu prasītājas sniegto garantiju.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību kā nepamatotu;
–        noraidīt prasītājas lūgumu par piekļuvi lietas materiāliem;
–        atzīt par nepieņemamu lūgumu izdot konkrētu rīkojumu, ar kuru tai tiktu piespriests samaksāt prasītājas tiesāšanās izdevumus,
tostarp izmaksas un procentus, ko radījusi jebkādas ar naudas sodu saistītas garantijas sniegšana, vai katrā ziņā – to noraidīt
kā nepamatotu;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Prasītājas prasījumi galvenokārt ir vērsti uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu un – pakārtoti – uz naudas soda, kas tai ar šo lēmumu
uzlikts, atcelšanu vai samazināšanu.

1. Par prasījumiem par apstrīdētā lēmuma atcelšanu
Prasītāja būtībā izvirza sešus pamatus apstrīdētā lēmuma atcelšanai. Tie ir, pirmkārt, par Komisijas kompetences pieņemt apstrīdēto
lēmumu neesamību, otrkārt, par būtisku formas prasību pārkāpumu, treškārt, par nepareizu konkrētā tirgus novērtēšanu, ceturtkārt,
par dominējošā stāvokļa neesamību, piektkārt, par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas neesamību un, sestkārt, par
ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm neesamību.

Par pirmo pamatu par Komisijas kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu neesamību
Pirmais pamats ir iedalīts divās daļās attiecīgi par kļūdainu noteikumu par noilgumu kļūdainu piemērošanu un par saprātīga
termiņa principa pārkāpumu.
Par pirmo daļu par noteikumu par noilgumu kļūdainu piemērošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka, pat ja Regulā Nr. 2988/74 paredzētais noilguma termiņš attiecas tikai uz to attiecīgā lēmuma daļu, ar
kuru tiek uzlikts naudas sods, ir runa par ļoti nozīmīgu minētā lēmuma daļu.
Pēc prasītājas domām, ar Regulas Nr. 2988/74 3. pantu netiek apturēts noilguma termiņš attiecībā uz tādu tiesvedību, kuras
priekšmets ir Komisijas galīgais lēmums. Noilguma termiņš tiekot apturēts tikai gadījumos, kad prasība ir celta par lēmumiem,
kas ir pieņemti administratīvās procedūras rezultātā, proti, izmeklēšanas pasākumiem, tostarp paziņojuma par iebildumiem pieņemšanu
vai pasākumu veikšanu saskaņā ar vispārējām izmeklēšanas pilnvarām, kas piešķirtas ar Regulu Nr. 17. Apstrīdētajā lēmumā izmantotā
Komisijas interpretācija ir pretrunā Regulas Nr. 2988/74 3. panta tekstam. Komisija esot nepareizi interpretējusi Regulas
Nr. 2988/74 1.–3. pantā izmantoto izteicienu “procesuālo darbību” un ignorējusi, ka tās galīgais lēmums bija jāpieņem pirms
noilguma termiņa beigām. Turklāt Komisijas interpretācija laupītu jēgu Regulas Nr. 2988/74 2. panta 3. punktam un esot pierādījums
nepareizai minētās regulas struktūras izpratnei tādā ziņā, ka lēmuma noilguma termiņa beigu iestāšanās sekas aplūkotas regulas
4.–6. pantā, nevis 1.–3. pantā. Visbeidzot, šāda interpretācija esot pretrunā tiesiskās drošības principam, saskaņā ar kuru,
lai nodrošinātu tiesisko drošību, Komisijai procesuālās darbības jāpabeidz noteiktā termiņā un savs galīgais lēmums jāpieņem
strikti 10 gadu laikā no pārkāpuma beigām, izņemot, ja Komisijas izmeklēšanu un procedūru pabeigšana ir tikusi kavēta sakarā
ar prasībām, kas celtas pret sākotnējiem lēmumiem. Taču šajā lietā Komisijas procesuālo darbību pabeigšana netika kavēta.
Prasītāja uzskata, ka iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā apvienotajās lietās
PVC
II izmantotā pieeja nav savienojama ar šī sprieduma 1098. punktā ietverto apgalvojumu, ka Regulas Nr. 2988/74 3. panta mērķis
esot ļaut apturēt noilguma termiņu, ja Komisija ir kavēta rīkoties objektīva iemesla dēļ, kas nav no tās atkarīgs. Prasība,
kas vērsta pret galīgo lēmumu, ar kuru tiek uzlikts sods, Komisiju nekavējot rīkoties, jo šis galīgais lēmums esot pilnībā
izpildāms līdz brīdim, kad Pirmās instances tiesa to atceļ vai atzīst par neesošu.
Katrā ziņā argumentācija, ka Komisija esot bijusi kavēta rīkoties, šajā lietā neesot piemērojama apelācijas sūdzībai par iepriekš
16. punktā minēto spriedumu lietā
ICI
II. Komisijai esot bijusi pilnīga rīcības brīvība no jauna pieņemt Lēmumu 91/300 nekavējoties pēc iepriekš 16. punktā minētā
sprieduma lietā
ICI
II pasludināšanas. No apelācijas sūdzības izrietošais papildu termiņš tādējādi pilnībā esot “atkarīgs” no Komisijas. Turklāt
šai apelācijas sūdzībai trūkstot priekšmeta, ņemot vērā Tiesas 1994. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑137/92 P Komisija/
BASF
u.c. (
Recueil
, I‑2555. lpp.) un Komisijas nodomu no jauna pieņemt Lēmumu 91/300. Tādējādi Komisija nevarot gūt labumu no “sevis pašas pieļautās
procesuālās kļūdas” un no piecu gadu ilgas aizkavēšanās, ko tā pati ir izraisījusi.
Turklāt Komisijas interpretācija esot pretrunā Tiesas Statūtu 60. pantam, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzība neaptur tiesību
akta piemērošanu. Pēc prasītājas domām, pat tad, ja tiesvedības Pirmās instances tiesā ilgums būtu jāņem vērā, noilguma termiņš
būtu bijis apturēts tikai uz aptuveni četriem gadiem, vienu mēnesi un piecpadsmit dienām. Tādējādi Komisijai Lēmums 91/300
bija jāpieņem no jauna pirms 1999. gada aprīļa.
Turklāt no Regulas Nr. 2988/74 3. panta izrietot, ka apelācijas tiesvedības gadījumā tiesvedības priekšmets ir nevis Komisijas
lēmums, bet gan Pirmās instances tiesas spriedums.
Turklāt iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā apvienotajās lietās
PVC
II netika konkrēti aplūkots jautājums par to, vai apelācijas tiesvedība ir jāņem vērā attiecībā uz noilguma termiņa apturēšanu
tiktāl, ciktāl lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, Komisijai bija vienīgi jānosaka, vai tiesvedības Pirmās instances
tiesā ilgums apturēja noilguma termiņu. Tādējādi Pirmās instances tiesas apsvērumi par apelācijas tiesvedības ietekmi uz noilguma
termiņa apturēšanu esot tikai
obiter dictum
.
Prasītāja piebilst, ka lēmums, ko Komisija pieņēmusi, pārkāpjot savu pašas reglamentu, nevar pagarināt noilguma termiņu. Komisija
neesot pareizi autentificējusi Lēmumu 91/300. Tādējādi šis lēmums nevarot pagarināt Komisijas kompetenci uzlikt naudas sodus,
pārsniedzot parasto Regulā Nr. 2988/74 noteikto noilguma termiņu. Šāds iznākums būtu pretrunā principam, saskaņā ar kuru puse
nevar gūt priekšrocības no savām pašas kļūdām, un dabiskajām tiesībām. Aizkavēšanos pilnībā radījusi Komisijas rīcība un katrā
ziņā tā nevar mēģināt gūt priekšrocības no Regulas Nr. 2988/74 3. panta.
Visbeidzot, iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā apvienotajās lietās
PVC
II izmantotā Regulas Nr. 2988/74 2. un 3. panta interpretācija ļautu Komisijai pieņemt virkni secīgu lēmumu, kas sniegtos
līdz par 21. gadsimta vidum. Šāda interpretācija tādējādi būtu nelikumīga, jo tā būtu pretrunā tiesībām tikt tiesātam saprātīgā
termiņā.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam jāuzsver, ka ar Regulu Nr. 2988/74 ir noteikts visaptverošs tiesiskais regulējums, kas detalizēti regulē termiņus,
kādos Komisijai ir tiesības, nepārkāpjot tiesiskās drošības pamatprincipu, uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, par kuriem uzsākti
procesi par Kopienu konkurences normu piemērošanu (Pirmās instances tiesas 2003. gada 19. marta spriedums lietā T‑213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp., 324. punkts, un 2008. gada 18. jūnija spriedums lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 223. punkts).
Tādējādi atbilstoši Regulas Nr. 2988/74 1. panta 1. punkta b) apakšpunktam un 2. punktam, kā arī šīs pašas regulas 2. panta
3. punktam procesuālās darbības noilgst, ja Komisija nav uzlikusi naudas sodu vai noteikusi citas sankcijas piecu gadu laikā
no noilguma termiņa ritējuma sākuma, ja vien starplaikā termiņš nav ticis pārtraukts, vai, vēlākais, desmit gadu laikā no
šī paša brīža, ja ir notikusi termiņa pārtraukšana. Tomēr atbilstoši šīs regulas 2. panta 3. punktam šādi noteiktais termiņš
tiek pagarināts par laiku, kad noilguma termiņa ritējums ir ticis apturēts atbilstoši šīs pašas regulas 3. pantam (iepriekš
39. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās
PVC
II, 140. punkts).
Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/74 3. pantu procesuālo darbību noilguma termiņu aptur uz tik ilgu laiku, kamēr Komisijas lēmums
ir lietas, kas vēl nav izskatīta Eiropas Kopienu Tiesā, priekšmets.
Atsauce Regulas Nr. 2988/74 3. pantā uz “lietu, kas vēl nav izskatīta Eiropas Kopienu Tiesā”, kopš Pirmās instances tiesas
izveidošanas jāsaprot kā tāda, kas pirmām kārtām attiecas uz tiesvedību šajā tiesā, jo prasības par sodu vai naudas sodu uzlikšanu
konkurences tiesību jomā ietilpst tās kompetencē.
Šajā lietā prasītāja neapstrīd, ka – ar nosacījumu par jautājumu par noilguma termiņa apturēšanu saskaņā ar Regulas Nr. 2988/74
3. pantu – piecu gadu noilguma termiņš beidzās 1995. gadā.
Tādējādi jāpārbauda vienīgi tas, vai, piemērojot Regulas Nr. 2988/74 3. pantu, Komisijai 2000. gada 13. decembrī bija tiesības
pieņemt apstrīdēto lēmumu.
Šajā sakarā no iepriekš 39. punktā minētā Tiesas sprieduma apvienotajās lietās
PVC
II 157. punkta izriet, ka Regulas Nr. 2988/74 3. panta izpratnē noilguma termiņš tiek apturēts uz laiku, kamēr par attiecīgo
lēmumu notiek tiesvedība “Pirmās instances tiesā un Tiesā”. Tādējādi šajā lietā noilguma termiņš bija apturēts uz visu tiesvedības
Pirmās instances tiesā, kā arī uz visu tiesvedības Tiesā laiku, un par laiku starp Pirmās instances tiesas sprieduma pasludināšanu
un vēršanos Tiesā nav jālemj.
Sakarā ar 1991. gada 14. maijā prasītājas celto prasību Pirmās instances tiesā un 1995. gada 29. jūnijā pasludināto spriedumu,
un tad 1995. gada 30. augustā Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību Tiesā un 2000. gada 6. aprīlī pasludināto spriedumu noilgums
bija ticis apturēts, ilgākais, uz astoņiem gadiem, astoņiem mēnešiem un divdesmit divām dienām, kā Komisija pamatoti norāda
apstrīdētā lēmuma 171. apsvērumā.
Tādējādi sakarā ar šo noilguma termiņa apturēšanu šajā lietā no attiecīgo pārkāpumu beigām vai no jebkāda noilguma termiņa
pārtraukuma līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai 2000. gada 13. decembrī nav pagājuši pieci gadi.
Tādējādi apstrīdētais lēmums tika pieņemts, ievērojot Regulā Nr. 2988/74 paredzētos noteikumus par noilgumu.
Neviens no prasītājas izvirzītajiem argumentiem nav tāds, kas liktu apšaubīt šo secinājumu.
Pirmkārt, no Regulas Nr. 2988/74 2. un 3. panta nekādā ziņā neizriet, ka 3. pantā minētais “Komisijas lēmums”, kas ir tiesā
izskatāmās lietas priekšmets, sakarā ar kuru tiek apturēts procesuālo darbību noilguma termiņš, var būt tikai kāds no aktiem,
kuri minēti 2. pantā kā tādi, kas pārtrauc šo noilguma termiņu, un kuru uzskaitījums ir izsmeļošs (iepriekš 39. punktā minētais
Tiesas spriedums apvienotajās lietās
PVC
II, 141. punkts). Komisiju 3. pants aizsargā pret noilguma sekām situācijās, kad tai jāgaida Kopienu tiesas lēmums, tādu
procedūru ietvaros, kuru norisi nenosaka Komisija, pirms tā uzzina, vai apstrīdētais akts ir vai nav nelikumīgs. Tādējādi
3. pants attiecas uz gadījumiem, kas iestādes bezdarbība nav rūpības trūkuma sekas. Šādi gadījumi ir gan tad, ja tiek celtas
prasības par Nr. 2988/74 2. pantā uzskaitītiem noilguma termiņu apturošiem aktiem, kuri var tikt pārsūdzēti, gan tad, ja tiek
celta prasība par lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods vai cita sankcija. Šajos apstākļos gan 3. panta formulējums, gan
tā mērķis attiecas gan uz prasībām, kas vērstas pret 2. pantā minētajiem pārsūdzamajiem aktiem, gan uz prasībām, kas vērstas
pret Komisijas galīgo lēmumu. Tādējādi prasība, kas vērsta pret galīgo lēmumu, ar kuru tiek uzliktas sankcijas, aptur procesuālo
darbību noilguma termiņu līdz brīdim, kad tiesa ir galīgi lēmusi par šo prasību (iepriekš 39. punktā minētais Tiesas spriedums
apvienotajās lietās
PVC
II, 144.–147. punkts).
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka tas, ka par lēmumu, ar kuru tiek uzlikti naudas sodu, tiek celta prasība, neliedz Komisijai
pieņemt šāda veida lēmumu. Tomēr šī interpretācija – ja tā tiktu izvēlēta – nozīmētu, ka iestāde atsauc apstrīdēto lēmumu,
lai to aizstātu ar citu lēmumu, kurā ņemti vērā apstrīdētie aspekti. Tādējādi Komisijai tiktu liegtas tiesības uz to, lai
Kopienu tiesa attiecīgā gadījumā apstrīdēto lēmumu atzītu par likumīgu (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas
spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 149. punkts).
Treškārt, prasītāja nevar apgalvot, ka lēmums par naudas sodu uzlikšanu būtu pilnībā izpildāms, pirms tiesa to ir atcēlusi.
Lēmuma, ar kuru tiek uzlikta sankcija par pārkāpumu, izpildes akti pēc definīcijas nevar tikt uzskatīti par izmeklēšanas vai
procesuālu darbību attiecībā uz pārkāpumu aktiem. Šādiem aktiem, kuru tiesiskums turklāt ir atkarīgs no lēmuma, kas ir prasības
priekšmets, tiesiskuma, tādējādi tiesā apstrīdētā lēmuma atcelšanas gadījumā nevar būt nekādas noilguma termiņu pārtraucošas
ietekmes (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 150. punkts).
Ceturtkārt, jāteic, ka Tiesas Statūtu 60. panta un Regulas Nr. 2988/74 3. panta piemērošanas jomas ir atšķirīgas. Tas, ka
apelācijas sūdzība neaptur tiesību akta piemērošanu, neatņem jebkādu ietekmi Regulas Nr. 2988/74 3. pantam, kas attiecas uz
situācijām, kad Komisijai ir jāgaida Kopienu tiesas lēmums. Prasītājas apgalvojums, ka Komisijai nav jāņem vērā laiks, kad
apelācijas sūdzība atradās Tiesas tiesvedībā, tādējādi nevar tikt pieņemts, jo tas atņemtu jēgu un ietekmi Tiesas spriedumam
par apelācijas sūdzību.
Piektkārt, prasītāja nevar apgalvot, ka pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas autentifikācijas neesamības dēļ Komisija nevarot gūt
labumu no savas pašas kļūdas, uzliekot naudas sodu pēc Regulā Nr. 2988/74 noteiktā piecu gadu noilguma termiņa beigām. Jebkura
Komisijas pieņemta akta atcelšanā neizbēgami ir vainojama Komisija tādā ziņā, ka tas nozīmē Komisijas pieļautu kļūdu. Tādējādi
izslēgt procesuālo darbību noilguma termiņa apturēšanu tad, ja prasības rezultātā tiek konstatēta kļūda, kurā vainojama Komisija,
liegtu regulas 3. pantam jebkuru jēgu. Tieši tas, ka Pirmās instances tiesā vai Tiesā tiek izskatīta prasība, nevis secinājumi,
pie kādiem šīs tiesas nonāk savā spriedumā, ir pamats apturēšanai (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu
apvienotajās lietās
PVC
II, 153. punkts).
Sestkārt, prasība atcelt tiesību aktu paredz, ka Pirmās instances tiesa pārbauda, vai apstrīdētais akts ir vai nav nelikumīgs
(šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 144. punkts).
Septītkārt, prasītājas piedāvātā Regulas Nr. 2988/74 3. panta interpretācija rada nopietnas praktiskas grūtības. Ja Komisijai
pēc tam, kad Pirmās instances tiesa ir atcēlusi lēmumu, jāpieņem jauns lēmums, negaidot Tiesas spriedumu, ir risks, ka gadījumā,
ja Tiesa atceltu Pirmās instances tiesas spriedumu, vienlaicīgi pastāvētu divi lēmumi par vienu un to pašu priekšmetu.
Astotkārt, administratīvās procedūras ekonomijas principam šķiet esam pretrunā likt Komisijai – tikai tādēļ vien, lai izvairītos
no noilguma iestāšanās – pieņemt jaunu lēmumu, pirms tā uzzina, vai sākotnējais lēmums ir vai nav prettiesisks.
No visa iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otro daļu par saprātīga termiņa principa pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka neatkarīgi no jautājuma par noilgumu kopš inkriminētajiem pārkāpumiem pagājušais laiks ietekmē Komisijas
kompetenci pieņemt visu apstrīdēto lēmumu, nevis tikai tā daļu par naudas sodiem.
Atsaukdamās uz iepriekš 25. punktā minētā Pirmās instances tiesas sprieduma apvienotajās lietās
PVC
II 121. punktu un saprātīga termiņa principu, prasītāja uzskata, ka jāpārbauda, vai Komisija apstrīdēto lēmumu pieņēma saprātīgā
termiņā pēc administratīvo procedūru konkurences jomā beigām.
Pēc prasītājas domām, var prezumēt, ka Komisija ir pārkāpusi saprātīga termiņa principu, ja lietā kopš izmeklēšanas sākuma
līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai ir pagājuši vairāk nekā vienpadsmit ar pusi gadi.
Prasītāja uzskata, ka, ja tiesvedība Pirmās instances tiesā un Tiesā kopumā ilga 105 mēnešus, tad Komisija sava lēmuma pieņemšanai
veltīja 35 mēnešus, tostarp 9 mēnešus laikā starp iepriekš 19. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
ICI
un apstrīdēto lēmumu. Turklāt ir leģitīmi ņemt vērā tiesas procesa ilgumu, it īpaši tad, ja šis process attiecas uz citu
lēmumu un risinājies pirms apstrīdētā lēmuma.
Saskaņā ar prasītājas teikto tiesvedības Tiesā ilguma vērā ņemšana ir īpaši nepieņemama. Pēc iepriekš 16. punktā minētā sprieduma
lietā
ICI
II un iepriekš 64. punktā minētā sprieduma lietā
BASF
u.c. Komisijai bija jāapzinās, ka Lēmums 91/300 bija prettiesisks autentifikācijas neesamības dēļ. Ja Komisijai bija nodoms
savu lēmumu pieņemt no jauna, tai tas būtu bijis jādara šajā stadijā, tā vietā, lai Tiesā iesniegtu apelācijas sūdzību, kuras
rezultātā minētā lēmuma pieņemšana tika aizkavēta par pieciem ar pusi gadiem.
Atsaucoties uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1997. gada 27. septembra spriedumu lietā
Garyfallou AEBE
pret Grieķiju (
Recueil des arrêts et décisions
, 1997‑V, 1821. lpp.), prasītāja uzskata, ka procedūra jāpārbauda kopumā, lai pārliecinātos, vai lieta ir tikusi izlemta saprātīgā
termiņā.
Turklāt prasītāja apgalvo, ka kopš inkriminētajiem pārkāpumiem pagājušais laiks tai liedz pilnībā īstenot savas tiesības uz
aizstāvību. Vispirms tā apgalvo, ka 1991. gada 6. oktobrī tā pārdeva savu “Kalcinētās sodas” nodaļu neatkarīgam pircējam un
vairs nedarbojas Apvienotās Karalistes kalcinētās sodas tirgū. Turpinājumā tā apgalvo, ka attiecīgajā laikā par šo lietu atbildīgie
tās darbinieki ir atstājuši uzņēmumu un vairs tai nav pieejami nepieciešamās palīdzības sniegšanai. Turklāt kopš inkriminētajiem
pārkāpumiem pagājušais laiks palielina tai radītos finansiālos zaudējumus, palielinot izmaksas, piemēram, tiesāšanās izdevumu
garantēšanai, un/vai kavējuma naudas sekas. Katrā ziņā iepriekš 25. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās
lietās
PVC
II ir pretrunā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas
Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 1. punkta aizsardzība nav atkarīga
no pierādījumiem par to, ka [procesa] ilgums prasītāja interesēm ir radījis reālu kaitējumu. ECPAK pamatpienākuma pārkāpums
var vienīgi likt atcelt apstrīdēto lēmumu, nevis vienkārši likt atlīdzināt zaudējumus.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam jāatgādina, ka saprātīga termiņa principa ievērošana konkurences jomā attiecas uz administratīvajām procedūrām atbilstoši
Regulai Nr. 17, kā rezultātā var tikt uzlikti tajā noteiktie sodi, un uz tiesvedību (iepriekš 39. punktā minētais Tiesas spriedums
apvienotajās lietās
PVC
II, 179. punkts).
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka administratīvās procedūras ilgums, to ņemot kopumā, proti, no izmeklēšanas sākuma līdz apstrīdētā
lēmuma pieņemšanai, ir pārsniedzis saprātīgu termiņu.
Šis arguments ir jānoraida.
Izskatot iebildumu par saprātīga termiņa pārkāpumu, jānodala administratīvā procedūra un tiesvedība. Tādējādi laika posms,
kurā Kopienu tiesa lēma par Lēmuma 91/300 likumīgumu, kā arī iepriekš 16. punktā minētā sprieduma lietā
ICI
II spēkā esamību, nevar tikt ņemts vērā, nosakot procedūras Komisijā ilgumu (šajā ziņā skat. iepriekš 25. punktā minēto Pirmās
instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 123. punkts).
Otrkārt, prasītāja kritizē administratīvās procedūras ilgumu laika posmā starp iepriekš 19. punktā minētā sprieduma lietā
Komisija/
ICI
pasludināšanu un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.
Šajā sakarā jāatgādina, ka šis laika posms sākās 2000. gada 6. aprīlī – dienā, kad tika pasludināts iepriekš 19. punktā minētais
spriedums lietā Komisija/
ICI
, un beidzās 2000. gada 13. decembrī ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu. Šis administratīvās procedūras posms tādējādi ilga astoņus
mēnešus un septiņas dienas.
Šajā laikā Komisija veica vienīgi Lēmuma 91/300 formas izmaiņas, proti, ieviesa jaunu sadaļu par “tiesvedību Pirmās instances
tiesā un Tiesā” saistībā ar noilguma termiņa vērtējumu. Turklāt pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas netika veikti nekādi papildu
izmeklēšanas pasākumi, un Komisija pamatojās uz pirms 10 gadiem veiktās izmeklēšanas rezultātiem. Tomēr jāatzīst, ka pat šādos
apstākļos, lai nonāktu pie šāda rezultāta, var būt nepieciešamas zināmas pārbaudes un saskaņošana administrācijas ietvaros.
No šī viedokļa raugoties, nav jāuzskata, ka astoņus mēnešus un septiņas dienas ilgais laiks, kas pagāja no iepriekš 19. punktā
minētā sprieduma lietā Komisija/
ICI
pasludināšanas līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai, būtu uzskatāms par nesaprātīgu.
Treškārt, prasītāja būtībā kritizē administratīvās procedūras, kuras rezultātā tika pieņemts Lēmums 91/300, ilgumu (skat.
iepriekš 94. punktu).
Tomēr, ja ir jāņem vērā administratīvās procedūras ilgums, sākot no paziņojuma par iebildumiem, kā arī procedūras pirms tā
ilgums (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑105/04 P
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, Krājums, I‑8725. lpp., 51. punkts), jāteic, ka šis ilgums nav pārmērīgs, ņemot vērā tostarp, sākot ar 1989. gada
aprīli, veiktās pārbaudes, pēc tam izteiktos lūgumus sniegt informāciju un procedūras uzsākšanu pēc [Komisijas] iniciatīvas
1990. gada 19. februārī. Šādos apstākļos administratīvās procedūras, kuras rezultātā tika pieņemts Lēmums 91/300, ilgums nevar
tikt uzskatīts par nesaprātīgu.
Jāpiebilst, ka katrā ziņā saprātīga termiņa principa pārkāpums tāda lēmuma atcelšanu, kas pieņemts, pabeidzot administratīvu
procedūru, kura saistīta ar konkurenci, pamato tikai tad, ja šis lēmums ir saistīts arī ar attiecīgā uzņēmuma tiesību uz aizstāvību
pārkāpumu. Ja nav pierādīts, ka pārmērīgi ieilgusī norise ir ietekmējusi attiecīgo uzņēmumu spēju efektīvi aizstāvēties, saprātīga
termiņa principa neievērošana neietekmē administratīvās procedūras spēkā esamību (šajā ziņā skat. iepriekš 25. punktā minēto
Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 122. punkts).
Šajā sakarā prasītāja apgalvo, ka tai esot bijis grūti īstenot savas tiesības uz aizstāvību, jo 1991. gada 6. oktobrī tā pārdeva
savu “Kalcinētās sodas” nodaļu neatkarīgam pircējam, vairs nedarbojas Apvienotās Karalistes kalcinētās sodas tirgū un nespēj
sazināties ar saviem attiecīgajā laikā par šo lietu atbildīgajiem darbiniekiem, lai saņemtu nepieciešamo palīdzību, jo tie
ir atstājuši uzņēmumu.
Tomēr jāuzsver, ka Komisija laikā starp iepriekš 19. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/
ICI
pasludināšanu un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu nav veikusi nekādas izmeklēšanas darbības.
Tādējādi salīdzinājumā ar pirmo laikposmu, kura noslēgumā tika pieņemts Lēmums 91/300 un kas no tiesību uz aizstāvību īstenošanas
viedokļa neradīja nekādas neērtības, Komisija nav ņēmusi vērā nekādus jaunus faktorus, kas prasītu tiesību uz aizstāvību īstenošanu.
Šādos apstākļos prasītājas tiesības uz aizstāvību nav tikušas pārkāptas.
Ceturtkārt, attiecībā uz tiesvedību jāatgādina, ka Kopienu tiesību vispārējs princips, ka ikvienam ir tiesības uz lietas taisnīgu
izskatīšanu, kas iedvesmojas no ECPAK 6. panta 1. punkta, un it īpaši tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā, ir
spēkā arī saistībā ar prasību tiesā, kas vērsta pret Komisijas lēmumu, ar kuru uzņēmumam ir uzlikti naudas sodi par konkurences
tiesību normu pārkāpumu. Lietas izskatīšanas termiņa saprātīgais raksturs tiek izvērtēts, ņemot vērā katras atsevišķas lietas
apstākļus, it īpaši ņemot vērā tiesvedības nozīmi ieinteresētajām personām, lietas sarežģītību, kā arī prasītāja un kompetento
iestāžu rīcību. Šo kritēriju uzskaitījums nav izsmeļošs, un lietas izskatīšanas termiņa saprātīguma izvērtēšanai nav vajadzīga
sistemātiska lietas apstākļu pārbaude attiecībā uz katru no kritērijiem, ja procesa ilgums šķiet attaisnojams attiecībā uz
vienu no tiem. Tā ir iespējams atsaukties uz lietas sarežģītību, lai attaisnotu pirmajā brīdī šķietami pārmērīgu termiņu (skat.
Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑403/04 P un C‑405/04 P
Sumitomo Metal Industries
un
Nippon Steel
/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 115.–117. punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt 1998. gada 17. decembra spriedumā lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp.) atzinusi, ka Pirmās instances tiesa nav ievērojusi ar saprātīga termiņa ievērošanu saistītās prasības, Tiesa,
lai garantētu tūlītēju un efektīvu aizsardzību pret šādu procesuālu pārkāpumu un procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ, pamatu
par pārmērīgo procesa ilgumu atzina par pamatotu apstrīdētā sprieduma atcelšanai tiktāl, ciktāl prasītājai uzliktā naudas
soda apmērs tajā bija noteikts ECU 3 miljonu apmērā. Tā kā nebija nekādu norāžu par to, ka procesa ilgums būtu ietekmējis
tiesvedības iznākumu, Tiesa nolēma, ka šis pamats nevar likt atcelt visu apstrīdēto spriedumu, bet ka summa ECU 50 000 apmērā
ir taisnīga atlīdzība par pārmērīgo procesa ilgumu, un tādējādi samazināja attiecīgajam uzņēmumam uzliktā naudas soda lielumu.
Tādējādi, neesot nekādām norādēm par to, ka procedūras ilgums būtu ietekmējis tiesvedības iznākumu, tam, ka tiesa, iespējams,
šajā lietā ir pārsniegusi saprātīgu termiņu, pat pieņemot, ka tas būtu pierādīts, nebūtu nekādas ietekmes uz apstrīdētā lēmuma
likumīgumu (šis risinājums tika izmantots Vispārējās tiesas 2009. gada 17. decembra spriedumā lietā T‑57/01
Solvay
/Komisija, Krājumā nav publicēts).
Jāpiebilst, ka prasības pieteikumā prasītāja nav izvirzījusi prasību par zaudējumu atlīdzību.
Tādējādi pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida, un līdz ar to ir jānoraida viss pirmais pamats.

Par otro pamatu par būtisku formas prasību pārkāpumu
Otrais pamats būtībā ir iedalāms piecās daļās par, pirmkārt, Lēmuma 91/300 sagatavošanas stadiju nelikumīgo raksturu, otrkārt,
par pārmērīgi ilgo laiku starp administratīvo procedūru un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, treškārt, par pienākumu veikt jaunas
procesuālas darbības, ceturtkārt, par tiesību uz piekļuvi lietas materiāliem pārkāpumu un, piektkārt, par EKL 253. panta pārkāpumu.
Par pirmo daļu par Lēmuma 91/300 sagatavošanas stadiju nelikumīgo raksturu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka procesuālās darbības, ko Komisija veic pirms lēmuma pieņemšanas, ir tikai sagatavošanas stadijas un
pašas par sevi nevar būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets. No šo procesuālo stadiju pirms šī lēmuma pieņemšanas papildu
rakstura izriet, ka – pretēji iepriekš 25. punktā minētā Pirmās instances tiesas sprieduma apvienotajās lietās
PVC
II 189. punktā noteiktajam – šī lēmuma atcelšanai jānozīmē arī agrāko procesuālo stadiju atcelšana. Šajā lietā Komisija tādējādi
nevar atsaukties uz šīm agrākajām procesuālajām stadijām pirms Lēmuma 91/300 kā tādām, kas ir apstrīdētā lēmuma pieņemšanai
nepieciešami posmi.
Turklāt saskaņā ar prasītājas teikto – Komisija uzsāka vienu administratīvo procedūru par apgalvotajiem EKL 81. un 82. panta
pārkāpumiem. Abas lietas tika nodalītas vienīgi Lēmumu 91/297 un 91/300 pieņemšanas stadijā. Prasītāja arī atgādina, ka iepriekš
17. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
I Pirmās instances tiesa nosprieda, ka tiesības uz aizstāvību bija tikušas pārkāptas administratīvās procedūras stadijā.
Šis lēmums ietekmēja Lēmumu 91/300, jo Komisija izmantoja tieši tādu pašu administratīvo procedūru. Tādējādi Pirmās instances
tiesai lietā, kurā tika pasludināts iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā
ICI
II, būtu bijis jāatceļ Lēmums 91/300 tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ.
Replikā prasītāja piebilst, ka iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
II Pirmās instances tiesa ir bijusi ļoti kritiska attiecībā uz Komisijas veikto attiecīgā tirgus analīzi, ko veidoja pierādījumu
par apgalvojumiem par EKL 81. pantu, no vienas puses, un EKL 82. pantu, no otras puses, nodalīšana un atsevišķu procedūru
veikšana.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam jāatgādina, ka Lēmums 91/300 tika atcelts formas trūkumu dēļ, proti, autentifikācijas neesamības dēļ, kas attiecās
vienīgi uz veidu, kādā Komisija galīgi pieņēma šo lēmumu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesību akta atcelšana obligāti neietekmē sagatavošanas aktus, un atceltā akta aizstāšanai
paredzētā procedūra principā var tikt atsākta tieši tajā vietā, kad notika nelikumība (Tiesas 1998. gada 12. novembra spriedums
lietā C‑415/96 Spānija/Komisija,
Recueil
, I‑6993. lpp., 31. un 32. punkts, un iepriekš 39. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās
PVC
II, 73. punkts).
Šajā lietā, tā kā konstatētais procesuālais trūkums tika pieļauts Lēmuma 91/300 pieņemšanas pēdējā stadijā, atcelšana neietekmēja
šī lēmuma sagatavošanas darbu pirms stadijas, kurā šis trūkums tika konstatēts, spēkā esamību (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā
minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 75. punkts).
Turklāt, kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka iepriekš 17. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
I Pirmās instances tiesa atcēla Lēmumu 91/297 tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ, jāatgādina, ka iepriekš 16. punktā minētajā
spriedumā lietā
ICI
II, kas ir šīs lietas pamatā, Pirmās instances tiesa arī sīki pārbaudīja pamatu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un to
noraidīja kopumā (skat. 73. punktu). Vēlāk Tiesa noraidīja par šo pēdējo spriedumu iesniegto apelācijas sūdzību.
Turklāt, pat ja administratīvā lieta lietām COMP/33.133 ir kopīga, Lēmumi 91/297 un 91/300 attiecas uz dažāda rakstura pārkāpumiem
divos dažādos tirgos. Tiesību uz aizstāvību pārkāpums ir jāpārbauda atkarībā no katras lietas īpašajiem apstākļiem, jo tas
būtībā ir atkarīgs no iebildumiem, ko Komisija ir izvirzījusi, lai pierādītu attiecīgajam uzņēmumam pārmesto pārkāpumu (iepriekš
17. punktā minētais spriedums lietā
ICI
I, 70. punkts, un iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā
ICI
II, 50. punkts; skat. arī Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 127. punkts).
Tādējādi otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otro daļu par pārmērīgi ilgo laiku starp administratīvo procedūru un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka laikā starp procesuālajām stadijām pirms Lēmumu 91/297 un 91/300 pieņemšanas, no vienas puses, un apstrīdēto
lēmumu, no otras puses, ir pagājuši vairāk nekā 10 gadi, kas ir tiesību uz aizstāvību aizsardzības liegšana. Pēc prasītājas
domām, uzņēmumiem ir jābūt iespējai paust savu viedokli un efektīvi aizsargāt savas intereses. Tādējādi lēmumus, it īpaši
tādus, ar kuriem tiek uzlikti naudas sodi, varot pieņemt tikai saprātīgā termiņā pēc tam, kad uzņēmumi ir varējuši izteikt
savus apsvērumus, kas šajā lietā tā neesot bijis.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, kā norādīts, izskatot pirmā pamata pirmo daļu, Regulas Nr. 2988/74 3. pantā paredzētais noilguma termiņš bija apturēts
visu tiesvedības Pirmās instances tiesā un Tiesā laiku pēc apelācijas sūdzības par iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā
ICI
II iesniegšanas. Tādējādi Komisijai nevar pārmest, ka tā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nogaidīja, līdz Pirmās instances
tiesa un Tiesa būs lēmušas. Šajā sakarā to, ka Komisija apstrīdēto lēmumu nepieņēma tiesvedības Pirmās instances tiesā un
Tiesā laikā, pamato tiesvedības un nākotnē pieņemamo spriedumu respektēšana.
Otrkārt, kā izriet no pirmā pamata otrās daļas analīzes, Komisija, pieņemot apstrīdēto lēmumu 2000. gada 13. decembrī, nav
pārkāpusi saprātīga termiņa principu.
Treškārt, no vēlāk veiktās (151., 153. un 168. punkts) otrā pamata trešās daļas analīzes izriet, ka Komisijai šajā lietā pēc
Lēmuma 91/300 atcelšanas, kas notika vienīgi ar minētā lēmuma galīgās pieņemšanas kārtību saistīta formas trūkuma dēļ, nebija
pienākuma veikt jaunas procesuālas darbības.
Tādējādi Komisijai nevar pārmest, ka tā prasītājai pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas nedeva iespēju no jauna izvirzīt savus argumentus.
Tādējādi otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par trešo daļu par pienākuma veikt jaunas procesuālas darbības pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisijai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas bija jāveic jaunas procesuālas darbības.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisijai tai bija jānosūta jauns paziņojums par iebildumiem. Pēc prasītājas domām, 1990. gada
paziņojumā par iebildumiem ietvertie apgalvojumi tika izteikti saistībā ar “apsūdzību par to, ka “tirgu sadale” starp Apvienoto
Karalisti un kontinentālo Rietumeiropu, kā arī “valsts tirgus” princips [bija] starp
Solvay
un [prasītāju] noslēgtas vienošanās par saskaņotām darbībām sekas”. Prasītāja uzsver, ka Komisijas lēmumu par šo aizliegto
vienošanos atcēla Pirmās instances tiesa un ka šajā sakarā pret to vairs netika vērstas nekādas procesuālas darbības. Tādējādi
prasītāja uzskata, ka tai bija tiesības pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas saņemt paziņojumu par iebildumiem, kurā nav ietverts
apgalvojums par saskaņotām darbībām. Šajā paziņojumā par iebildumiem arī būtu bijuši jāataino Komisijas iebildumi, ņemot vērā
tiesību attīstību laikā no 1990. līdz 2000. gadam, it īpaši attiecībā uz attiecīgā tirgus definīciju.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisijai tā būtu bijusi no jauna jāuzklausa un tai jādod iespēja izvērst tās argumentus. Prasītāja
uzskata, ka iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā apvienotajās lietās
PVC
II tā nevarēja atsaukties uz to, ka nebija izvirzīti nekādi jauni iebildumi. Uzņēmumiem būtu jābūt iespējai sniegt savus apsvērumus
par visiem pret tiem izvirzītajiem iebildumiem, tostarp ņemot vērā jaunus faktorus, kas var būt atbilstoši to aizstāvībai.
Pēc prasītājas domām, tiesības tikt uzklausītam attiecas nevis tikai uz faktiem, bet arī uz tiesību jautājumiem, kā atzīts
iepriekš 17. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā lietā
ICI
I un iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā apvienotajās lietās
PVC
II. Turklāt savā 1991. gada 3. oktobra spriedumā lietā C‑261/89 Itālija/Komisija (
Recueil
, I‑4437. lpp.) un 1992. gada 4. februāra spriedumā lietā C‑294/90
British Aerospace
un
Rover
/Komisija (
Recueil
, I‑493. lpp.) Tiesa esot atzinusi, ka tiesības tikt uzklausītam ir piemērojamas pirms pirmajam lēmumam būtībā identiska otrā
lēmuma pieņemšanas. Šajā lietā vairāki faktori, proti, tas, ka prasītāja 1991. gadā atstāja konkrēto tirgu, Lēmuma 91/297
atcelšana, kā arī 90. gadu antidempinga lēmumos izdarītie secinājumi, ietekmē veidu, kādā iebildumi ir jāizskata.
Turklāt tiesības tikt uzklausītam no jauna izrietot no Pirmās instances tiesas procesuālajiem noteikumiem. Gadījumā, ja Tiesa
nosūta lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesai, Reglamenta 119. panta 1. punkts pusēm piešķir tiesības iesniegt
procesuālu rakstu ar apsvērumu izklāstu, kaut arī rakstveida process parasti tiek uzskatīts par pabeigtu. Tāpat ECPAK 7. protokola
4. pantā noteikts, ka jauns lēmums, kas pieņemts pēc iepriekšēja galīgā lēmuma, var tikt pieņemts tikai tad, ja lieta ir atkārtoti
ierosināta saskaņā ar attiecīgās valsts likumu un kriminālprocesuālajām normām.
Prasītāja no tā secina, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriezdama, ka prasītājas tiesības
uz aizstāvību bija atbilstoši aizsargātas ar tai administratīvās procedūras laikā doto iespēju tikt uzklausītai.
Treškārt, prasītāja atgādina, ka uzklausīšanas amatpersonas pamatuzdevums ir nodrošināt, lai pirms lēmuma pieņemšanas attiecīgās
puses pilnībā būtu varējušas īstenot savas tiesības uz aizstāvību un lai to izvirzītie būtiskie tiesību un faktiskie apsvērumi
tiktu darīti zināmi konkurences ģenerāldirektoram, Komisijas locekļiem un padomdevējai komitejai. Tā apgalvo arī, ka, tā kā
tās tiesības uz aizstāvību paredz arī iespēju tikt no jauna uzklausītai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, tai bija jābūt
arī tiesībām uz uzklausīšanas amatpersonas iesaistīšanos, kas tai bija ticis liegts.
Ceturtkārt, prasītāja uzskata, ka, ņemot vērā tās tiesības pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tikt no jauna uzklausītai,
Komisijai bija arī no jauna jākonsultējas ar padomdevēju komiteju. Iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā
apvienotajās lietās
PVC
II Pirmās instances tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka konsultēšanās ar padomdevēju komiteju ir nepieciešama tikai situācijās,
kad uzņēmumi ir jāuzklausa. Turklāt no Regulas Nr. 17 izrietot, ka katram atsevišķam lēmumam ir vajadzīga atsevišķa konsultēšanās,
neatkarīgi no tā, vai arī uzņēmumi ir tikuši uzklausīti, un neatkarīgi no lēmumu līdzīguma. Tādējādi pat tad, ja apstrīdētais
lēmums attiecībā pret Lēmumu 91/300 ietvertu vienīgi redakcionālus grozījumus, Komisijai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
bija no jauna jākonsultējas ar padomdevēju komiteju. Turklāt padomdevējas komitejas sastāvs, bez šaubām, bija ievērojami mainījies,
un 2000. gadā tās viedoklis nebūt katrā ziņā neatbilstu 1990. gadā paustajam viedoklim.
Piektkārt, prasītāja apgalvo, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, komisāru kolēģijai bija jābūt iespējai pārbaudīt visus attiecīgajā
brīdī atbilstošos faktus, apstākļus un juridiskos jautājumus. Taču tai šī iespēja bija liegta tāpēc, ka Komisija no jauna
neuzklausīja attiecīgos uzņēmumus, ne arī no jauna konsultējās ar padomdevēju komiteju. Prasītāja no tā secina, ka, ja komisāru
kolēģijai būtu bijuši zināmi visi fakti, tā būtu varējusi nenonākt pie tā paša lēmuma.
Sestkārt, prasītāja uzsver, ka Komisijas pārstāve, kuras paziņojumi tika atspoguļoti
Reuters
preses aģentūras 2000. gada 12. decembra paziņojumā presei, norādīja, ka apstrīdētais lēmums tiks pieņemts komisāru kolēģijas
2000. gada 13. decembra sanāksmē. No šiem paziņojumiem izriet, ka apstrīdētais lēmums jau bija ticis pieņemts pirms šīs sanāksmes,
pārkāpjot Komisijas reglamentu un koleģialitātes principu.
Visbeidzot, prasītāja Vispārējai tiesai lūdz uzdot iesniegt visus komisāru kolēģijai iesniegtos lietas materiālus un sanāksmes
protokolu ar visiem tam pievienotajiem dokumentiem.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, jāteic, ka prasītāja būtībā apgalvo, ka tai 2000. gadā būtu bijis jāsaņem jauns paziņojums par iebildumiem, jo tai
1990. gadā paziņotais paziņojums par iebildumiem pamatojās uz starp
Solvay
un prasītāju noslēgta līguma vai saskaņotu darbību radīto tirgu sadales pastāvēšanu, par ko bija tikusi piemērota sankcija
ar Lēmumu 91/297, kurš tika atcelts ar iepriekš 17. punktā minēto spriedumu lietā
ICI
I.
Tomēr, kā izriet no iepriekš 126. punkta, Lēmuma 91/300 atcelšana neietekmēja iepriekšējo procesuālo aktu un it īpaši paziņojuma
par iebildumiem spēkā esamību.
Komisijai tādējādi nebija pienākuma tikai šīs atcelšanas dēļ vien prasītājai nosūtīt jaunu paziņojumu par iebildumiem.
Turklāt vēl jāteic, ka saistībā ar prasītājai 1990. gadā nosūtīto paziņojumu par iebildumiem Komisija bija izvirzījusi vairākus
pārmetumus un ka iebildumi par, pirmkārt, EKL 81. panta pārkāpumu un, otrkārt, EKL 82. panta pārkāpumu bija autonomi un balstīti
uz atšķirīgiem pierādījumiem. Tādējādi tas, ka Pirmās instances tiesa atcēla Lēmumu 91/297 tiesību uz piekļuvi lietas materiāliem
pārkāpuma dēļ, nevar likt apšaubīt pārmetumus par to, ka prasītāja bija ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli konkrētajā
tirgū.
Otrkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, ka Komisijai tā bija no jauna jāuzklausa, jāatgādina, ka, ja Komisija pēc lēmuma,
ar kuru tika sodīti EKL 82. pantu pārkāpušie uzņēmumi, atcelšanas tāda procesuālo noteikumu pārkāpuma dēļ, kas attiecās vienīgi
uz kārtību, kādā to galīgi pieņēma komisāru kolēģija, pieņem jaunu lēmumu ar būtībā identisku saturu un tas balstīts uz tiem
pašiem iebildumiem, tai nav pienākuma veikt jaunu attiecīgo uzņēmumu uzklausīšanu (šajā ziņā skat. iepriekš 25. punktā minēto
Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 246.–253. punkts, kas apstiprināts ar iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 83.–111. punkts).
Kas attiecas uz tādiem tiesību jautājumiem, kas var rasties saistībā ar EKL 233. panta piemērošanu, kā jautājumi par laika
notecējumu, iespēja atsākt lietu, ar procedūras atsākšanu saistītā piekļuve lietas materiāliem, uzklausīšanas amatpersonas
un padomdevējas komitejas iesaistīšanās, kā arī iespējamā Regulas Nr. 17 20. panta ietekme, tad arī tie neprasa jaunu uzklausīšanu
tiktāl, ciktāl tie nemaina iebildumu saturu un vajadzības gadījumā tie var vienīgi tikt pakļauti vēlākai pārbaudei tiesā (šajā
ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 93. punkts).
Šajā lietā Komisija gandrīz pilnībā pārņēma Lēmuma 91/300 saturu. Tā vienīgi papildināja apstrīdēto lēmumu ar rindkopu par
tiesvedību Pirmās instances tiesā un Tiesā.
Tādējādi jāatzīst, ka apstrīdētā lēmuma un Lēmuma 91/300 saturs būtībā ir identisks un balstīts uz to pašu pamatojumu.
Līdz ar to atbilstoši šī sprieduma 153. un 154. punktā minētajai judikatūrai Komisijai nebija pienākuma pirms apstrīdētā lēmuma
pieņemšanas no jauna uzklausīt prasītāju.
Treškārt, kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka tai bija tiesības uz uzklausīšanas amatpersonas iesaistīšanos pirms apstrīdētā
lēmuma pieņemšanas, jāatgādina, ka Komisija izveidoja uzklausīšanas amatpersonas posteni, sākot ar 1982. gada 1. septembri,
saskaņā ar paziņojumu ar nosaukumu “Informācija par EEK līguma un EOTK līguma ([EKL 81. un 82.] pants, [EOTKL] 65. un 66. pants)
konkurences noteikumu piemērošanas procedūrām” (OV 1982, C 251, 2. lpp.).
Šī sprieduma 158. punktā minētajā paziņojumā Komisija uzklausīšanas amatpersonas uzdevumu definēja šādi:
“Uzklausīšanas amatpersonas uzdevums ir nodrošināt pareizu uzklausīšanas norisi un tādējādi sekmēt gan uzklausīšanas, gan
iespējamā vēlākā lēmuma objektivitāti. Tā it īpaši nodrošina, lai, izstrādājot Komisijas lēmuma projektus konkurences jomā,
tiktu pienācīgi ņemti vērā visi atbilstošie fakti neatkarīgi no tā, vai tie attiecīgajām personām ir labvēlīgi vai nelabvēlīgi.
Veicot savus pienākumus, uzklausīšanas amatpersona nodrošina, lai tiktu ievērotas tiesības uz aizstāvību, tajā pašā laikā
ņemot vērā nepieciešamību efektīvi piemērot konkurences noteikumus saskaņā ar spēkā esošo tiesisko regulējumu un Tiesas noteiktajiem
principiem.” [Neoficiāls tulkojums].
Uzklausīšanas amatpersonas uzdevumi tika precizēti 1990. gada 24. novembra lēmumā, kura 2. pants ir formulēts identiski sākotnējā
lēmuma formulējumam, un tad Komisijas 1994. gada 12. decembra Lēmumā 94/810/EOTK, EK par uzklausīšanas amatpersonu darba uzdevumiem
tiesas procesos par konkurenci Komisijas priekšā (OV L 330, 67. lpp.). Šis lēmums, kurš bija spēkā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
laikā, aizstāja un atcēla abus agrākos lēmumus. Tā 2. pants bija formulēts līdzīgi sākotnējam lēmumam.
Tādējādi no uzklausīšanas amatpersonai, kura iesaistās procesā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, uzliktā uzdevuma satura
izriet, ka attiecīgā iesaistīšanās katrā ziņā ir saistīta ar uzņēmumu uzklausīšanu saistībā ar iespējamā lēmuma pieņemšanu.
Šādos apstākļos jāuzskata, ka, tā kā šajā lietā pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas jauna uzklausīšana nebija nepieciešama, 1990. gada
24. novembra lēmumā, kas starplaikā bija stājies spēkā, paredzētajos apstākļos nebija nepieciešama arī jauna uzklausīšanas
amatpersonas iesaistīšanās (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 127. punkts).
Ceturtkārt, kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas bija jākonsultējas ar padomdevēju
komiteju, jāatgādina, ka Regulas Nr. 17 10. pantā redakcijā, kas bija piemērojama lietas faktu laikā, bija noteikts:
“3. Pirms lēmumu pieņemšanas saskaņā ar 1. punktā ietverto procedūru un lēmumu pieņemšanas par lēmuma atjaunošanu, grozīšanu
vai atcelšanu, ievērojot [EKL] [81.] panta 3. punktu, jāapspriežas ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju
komiteju.
[..]
5. Konsultācijas notiek kopējā sanāksmē, ko sasauc Komisija; šāda sanāksme rīkojama ne ātrāk kā četrpadsmit dienas pēc sasaukšanas
paziņojuma nosūtīšanas. Paziņojumam attiecībā uz katru pārbaudāmo gadījumu pievieno lietas kopsavilkumu un norādi par svarīgākajiem
dokumentiem, un iepriekšēju lēmuma projektu.”
Turklāt Komisijas 1963. gada 25. jūlija Regulas Nr. 99/63/EEK par Regulas Nr. 17 19. panta 1. un 2. punktā paredzēto uzklausīšanu
(OV 1963, 127, 2268. lpp.) 1. pantā noteikts:
“Pirms apspriešanās ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju Komisija veic uzklausīšanu atbilstoši
Regulas Nr. 17 19. panta 1. punktam.” [Neoficiāls tulkojums]
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no Regulas Nr. 99/63 1. panta izriet, ka ieinteresēto uzņēmumu uzklausīšana un konsultēšanās
ar komiteju ir nepieciešamas tajās pašās situācijās (Tiesas 1989. gada 21. septembra spriedums apvienotajās lietās 46/87 un
227/88
Hoechst
/Komisija,
Recueil
, 2859. lpp., 54. punkts, un iepriekš 39. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās
PVC
II, 115. punkts).
Regula Nr. 99/63 ir tikusi aizstāta ar Komisijas 1998. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 2842/98 par pušu uzklausīšanu dažu
procedūru gaitā saskaņā ar [EKL 81.] un [82.] pantu (OV L 354, 18. lpp.), kura bija spēkā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā
un kuras 2. panta 1. punkts ir formulēts līdzīgi Regulas Nr. 99/63 1. pantam.
Šajā lietā jāatzīst, ka atbilstoši apstrīdētajam lēmumam pirms Lēmuma 91/300 [pieņemšanas] notika konsultācija ar Konkurences
ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju. Prasītāja neapstrīd ne to, ka šī konsultēšanās ir notikusi, ne tās tiesiskumu.
Tādējādi, tā kā apstrīdētais lēmums neietver būtiskas izmaiņas salīdzinājumā ar Lēmumu 91/300, Komisijai, kurai nebija pienākuma
pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas atkārtoti uzklausīt prasītāju, nebija arī pienākuma no jauna konsultēties ar padomdevēju
komiteju (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 118. punkts).
Turklāt atbilstoši Regulas Nr. 17 10. panta 4. punktam redakcijā, kas piemērojama lietas faktu laikā:
“Padomdevēju komiteju veido no amatpersonām, kas ir kompetentas konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu jautājumos. Katra
dalībvalsts ieceļ amatpersonu, kas to pārstāvēs un kuru, ja kavēta tās ierašanās, var aizstāt cita amatpersona.”
Saskaņā ar judikatūru iestādes sastāva izmaiņas neietekmē pašas iestādes turpinātību un tās galīgie un sagatavojošie akti
principā saglabā savu spēku (Tiesas 1990. gada 13. novembra spriedums lietā C‑331/88
Fedesa
u.c.,
Recueil
, I‑4023. lpp., 36. punkts).
Turklāt nav neviena vispārēja Kopienu tiesību principa, kurš pieprasītu administratīvas iestādes, kas darbojas procedūrā,
kuras rezultātā var tikt uzlikts naudas sods, sastāva turpinātību (iepriekš 25. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums
apvienotajās lietās
PVC
II, 322. un 323. punkts).
Piektkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, komisāru kolēģijai bija jābūt iespējai pārbaudīt
visus attiecīgajā brīdī atbilstīgos faktus, apstākļus un juridiskos jautājumus, jāatgādina, ka Komisija nav pieļāvusi nekādu
kļūdu tiesību piemērošanā, pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas un pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas neveikdama jaunu attiecīgo
uzņēmumu izklausīšanu.
Turklāt, kā tika minēts šī sprieduma 162. un 167. punktā, šajā lietā nebija nepieciešama jauna uzklausīšanas amatpersonas
iesaistīšanās un jauna konsultēšanās ar padomdevēju komiteju.
Šādos apstākļos, pretēji prasītājas apgalvotajam, Komisijas locekļiem nodotajiem lietas materiāliem nebija jāietver jauns
uzklausīšanas amatpersonas ziņojums un jauns konsultēšanās ar padomdevēju komiteju protokols. Tādējādi prasītājas argumentācija
par šo lietas materiālu sastāvu ir kļūdaina un šai argumentācijai trūkst pamata (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto
Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 130.–133. punkts).
Sestkārt, kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka apstrīdētais lēmums ticis pieņemts pirms komisāru kolēģijas sanāksmes,
jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru koleģialitātes princips balstīts uz Komisijas locekļu vienlīdzību, piedaloties
lēmuma pieņemšanā, un tostarp paredz, ka lēmumi tiek kopīgi apspriesti un ka visi kolēģijas locekļi ir kolektīvi atbildīgi
politiskā ziņā par visiem pieņemtajiem lēmumiem (Tiesas 1998. gada 29. septembra spriedums lietā C‑191/95 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑5449. lpp., 39. punkts, un 2001. gada 13. decembra spriedums lietā C‑1/00 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑9989. lpp., 79. punkts).
Koleģialitātes principa ievērošanai, it īpaši prasībai visus lēmumus apspriest kopīgi, neizbēgami ir nozīme visiem tiesību
subjektiem, uz kuriem attiecas to radītās tiesiskās sekas, tajā ziņā, ka tiem jābūt pārliecībai, ka lēmumus patiešām ir pieņēmusi
kolēģija un ka tie precīzi atbilst tās gribai. Tā tas ir it īpaši attiecībā uz tiesību aktiem, kas skaidri kvalificēti kā
lēmumi un ko Komisija pieņem attiecībā uz uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām jautājumā par konkurences tiesību normu ievērošanu,
un kuru mērķis ir konstatēt šo noteikumu pārkāpumu, izdot rīkojumus attiecībā uz šiem uzņēmumiem, un uzlikt tiem finansiālas
sankcijas (iepriekš 64. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
BASF
u.c., 64. un 65. punkts).
Šajā lietā prasītāja atsaucas uz to, ka atbilstoši
Reuters
preses aģentūras 2000. gada 12. decembra preses paziņojumam Komisijas pārstāve ir paziņojusi, ka Komisija 2000. gada 13. decembrī
no jauna pieņems to pašu lēmumu.
Tomēr, pat pieņemot, ka Komisijas pārstāve ir izdarījusi paziņojumus, uz kuriem atsaucas prasītāja, tikai tas vien, ka privātas
sabiedrības preses paziņojumā veikta atsauce uz paziņojumu, kuram nav nekāda oficiāla rakstura, nav pietiekami, lai uzskatītu,
ka Komisija ir pārkāpusi koleģialitātes principu. Komisāru kolēģiju šis paziņojums nekādā veidā nesaistīja, un savā 2000. gada
13. decembra sanāksmē tā tādējādi pēc kopīgas apspriedes varēja arī nolemt nepieņemt apstrīdēto lēmumu.
Tādējādi Komisijai nav jāuzdod iesniegt visus iekšējos dokumentus, kas saistīti ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, tostarp komisāru
kolēģijas sanāksmes protokolu un tam pievienotos dokumentus, kā arī visus šajā sakarā komisāru kolēģijai iesniegtos dokumentus.
No visa iepriekš minētā izriet, ka otrā pamata trešā daļa ir jānoraida.
Par ceturto daļu par tiesību uz piekļuvi lietas materiāliem pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka pēc apstrīdētā lēmuma saņemšanas tā 2001. gada sākumā lūdza piekļuvi lietas materiāliem, bet Komisija
tai to atteica. Šī piekļuve tai bija tikusi atteikta arī 1990. gadā.
Prasītāja uzsver, ka Komisijai bija tai jāatļauj piekļuve, kaut arī apstrīdētais lēmums ja bija ticis pieņemts, vairāku iemeslu
dēļ. Pirmkārt, Komisija tai liegusi jaunu iespēju lūgt piekļuvi lietas materiāliem, pieņemdama apstrīdēto lēmumu, neatsākdama
administratīvo procedūru un pat neinformējot prasītāju par savu nodomu. Otrkārt, Komisija, kas bija liegusi piekļuvi lietas
materiāliem 1990. gadā, būtu varējusi šo kļūdu labot apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī. Treškārt, Komisijas Paziņojumā par
iekšējiem procedūras noteikumiem attiecībā uz pieprasījumu par piekļuvi lietas materiāliem izskatīšanu lietās saskaņā ar [EKL
81.] un [82.] pantu, [EOTKL] 65. un 66. pantu un Padomes Regulu (EEK) Nr. 4064/89 (OV 1997, C 23, 3. lpp.; turpmāk tekstā
– “Paziņojums par piekļuvi lietas materiāliem”) ir noteikti labvēlīgāki noteikumi attiecībā uz piekļuvi lietas materiāliem.
Prasītāja tādējādi uzskata, ka tāpat kā jebkuram citam 2000. gadā pieņemta lēmuma adresātam tai bija tiesības izmantot šos
jaunos noteikumus.
Prasītāja atzīst, ka tās argumenti par piekļuvi lietas materiāliem tika noraidīti iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
II. Tomēr tā apgalvo, ka tas Vispārējai tiesai neliedz pieņemt prasītājai labvēlīgu vērtējumu šajā lietā.
Pēc prasītājas domām, lietas materiālos noteikti ietilpa sarakste un dokumenti no tās klientiem Apvienotajā Karalistē, it
īpaši stikla ražotājiem, tās konkurentiem Apvienotajā Karalistē, kā arī amerikāņu importētājiem. Apvienotās Karalistes stikla
ražotāju un klientu iesniegti dokumenti tai būtu varējuši palīdzēt aizstāvībā attiecībā uz apgalvojumiem par dominējošo stāvokli
un tā ļaunprātīgu izmantošanu. Tāpat no tās konkurentiem nākusī informācija prasītājai būtu ļāvusi saprast apstrīdētā lēmuma
aspektus. Turklāt no kontinentālās Rietumeiropas ražotājiem nākušie dokumenti tai būtu varējuši būt noderīgi attiecībā uz
konkrētā tirgus analīzi un it īpaši – jautājumā par ievērojamu ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm. No tā izriet, ka
Pirmās instances tiesa, iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
II nospriezdama, ka tiesības uz aizstāvību nav tikušas pārkāptas, ir pieļāvusi kļūdu.
Turklāt prasītāja apgalvo, ka tai ir tiesības no jauna izvirzīt jautājumu par piekļuvi lietas materiāliem. Pirmkārt, kad Pirmās
instances tiesa iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
II izskatīja jautājumu par piekļuvi lietas materiāliem, tā to darīja, pamatodamās uz Komisijas iesniegto sarakstu, taču šajā
sarakstā lietas materiālos ietilpstošie dokumenti nebija identificēti pilnībā. Otrkārt, pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas prasītājai
nebija iemesla ieguldīt laiku un naudu, lai iesniegtu pretapelācijas sūdzību jautājumā par piekļuvi lietas materiāliem, jo
vairāk tāpēc, ka tolaik tā uzskatīja, ka iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā
ICI
II, visticamāk, tiks apstiprināts apelācijas instancē. Prasītāja uzskata, ka, “ja iznākums būtu bijis labvēlīgs Komisijai,
[prasītāja] pēc [Pirmās instances tiesas] veiktas atkārtotas uzklausīšanas par lietu pēc būtības būtu varējusi iesniegt apelācijas
sūdzību par šo jautājumu”.
Replikā prasītāja piebilst, ka jautājumam par piekļuvi lietas materiāliem nav
res judicata
spēka. Pēc prasītājas domām, iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
II šis jautājums nav ticis reāli vai katrā ziņā apskatīts. Tā apgalvo, ka, pat ja tai bija iespēja iesniegt pretapelācijas
sūdzību šajā jautājumā, tai nevar pārmest tās neizmantošanu, jo šī pretapelācijas sūdzība nebija nepieciešama, ņemot vērā
iepriekš 64. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
BASF
u.c. Turklāt, atsaukdamās uz ģenerāladvokāta Džeikobsa [
Jacobs
] secinājumiem lietā, kurā pasludināts Tiesas 1994. gada 9. marta spriedums lietā C‑188/92
TWD Textilwerke Deggendorf
(
Recueil
, I‑833. lpp.), prasītāja apgalvo, ka nebija nepārprotami neapšaubāmi vai acīmredzami, ka pretapelācijas sūdzība būtu nepieciešama
vai ka tā būtu kādā veidā noderīga. Šajā sakarā prasītāja precizē, ka, ja Komisijas viedoklis par
res judicata
spēku tiktu atbalstīts, tas stimulētu virknes pretapelācijas sūdzību iesniegšanu un lieki vairotu Tiesas darba nastu.
Turklāt Pirmās instances tiesas vērtējums iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
II par piekļuvi lietas materiāliem esot kļūdains. Pēc prasītājas domām, ir pietiekami atzīt, ka neizpaustajiem dokumentiem
būtu varējusi būt nozīme, ko nevarēja neņemt vērā, kā Pirmās instances tiesa atzina iepriekš 17. punktā minētajā spriedumā
lietā
ICI
I. Turklāt, ja Vispārējā tiesa šodien lemtu par jautājumu par piekļuvi lietas materiāliem, kas tika uzdots lietā, kurā tika
pasludināts iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā
ICI
II, nebūt nav acīmredzami, ka, ņemot vērā tiesību attīstību, tā nonāktu pie tāda paša secinājuma, pie kāda tā nonāca šajā
spriedumā. Šajā sakarā prasītāja atsaucas it īpaši uz Paziņojumu par piekļuvi lietas materiāliem.
Prasītāja apgalvo arī, ka pēc Pirmās instances tiesas noteiktajiem pierādījumu savākšanas pasākumiem, ar kuriem tai tika piešķirta
piekļuve lietas materiāliem, tā atklāja vairākas būtiskas problēmas attiecībā uz Komisijas rīcību ar dokumentiem, kam ir vairāku
veidu sekas.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka ir neiespējami, ka Komisija būtu varējusi pieņemt savu lēmumu pēc pilnīgas un godprātīgas
visu tās rīcībā esošo pierādījumu pārbaudes.
Otrkārt, prasītāja norāda, ka Komisija ir pazaudējusi vismaz apakšlietas. Prasītāja uzskata, ka pusotrā apakšlietā bija jābūt
ietvertai tās sarakstei ar Komisiju atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam un trīsarpus apakšlietās bija jābūt ietvertai tās
klientu un konkurentu Apvienotajā Karalistē sarakstei ar Komisiju. Šo dokumentu nozaudēšana ļoti nelabvēlīgi ietekmēja tās
aizstāvību Pirmās instances tiesā. Prasītāja apgalvo, ka, ja tai būtu bijusi piekļuve neatkarīgai tās klientu Apvienotajā
Karalistē sniegtai informācijai, tās rīcībā būtu bijuši papildu pierādījumi savas nostājas atbalstam un Komisija, visticamāk,
būtu nonākusi pie citāda secinājuma tostarp attiecībā uz dominējošā stāvokļa pastāvēšanu, tā ļaunprātīgu izmantošanu un ietekmi
uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Treškārt prasītāja norāda, ka arī daži no esošajiem dokumentiem, ar kuriem tā iepazinās, tai būtu varējuši palīdzēt atbalstīt
tās nostāju un likt apšaubīt vairākus no secinājumiem, pie kuriem Komisija nonāca apstrīdētajā lēmumā.
Komisija atbild, ka “tiesībām uz piekļuvi lietas materiāliem ir
res judicata
spēks [prasītājai] nelabvēlīgā veidā”. Pēc Komisijas domām, jebkurai prasībai par piekļuvi lietas materiāliem pēc lēmuma
pieņemšanas trūkst priekšmeta.
Attiecībā uz prasītājas apsvērumiem, kas sniegti pēc Pirmās instances tiesas noteiktajiem pierādījumu savākšanas pasākumiem,
Komisija norāda, ka šie pasākumi ir ļāvuši apstiprināt, ka administratīvās procedūras laikā un procesuālajos rakstos prasītājas
izteiktajiem apgalvojumiem attiecībā uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu nav nekāda pamata. Pēc iepazīšanās ar gandrīz 25 000 dokumentus
ietverošajiem lietas materiāliem prasītāja atrada tikai 60 dokumentus, kas pamato tās argumentus. Tomēr, pēc Komisijas domām,
neviens no tiem tai nebūtu bijis ne mazākajā mērā noderīgs.
Kas attiecas uz apakšlietu nozaudēšanu, kas tika atklāta pēc Pirmās instances tiesas noteiktajiem pierādījumu savākšanas pasākumiem,
Komisija uzskata, ka tā nekādā veidā neietekmē apstrīdētā lēmuma likumu un ka nav jāpārvērtē fakta, ka 5 apakšlietas no 71 ir
pazudušas, nozīme. Pēc Komisijas domām, prasītāja nav minējusi nekādus iemeslus, kas liktu domāt, ka šīm apakšlietām būtu
jāietver tai labvēlīgi pierādījumi, kas tai nebūtu tikuši parādīti, bet tai būtu palīdzējuši atspēkot paziņojumā par iebildumiem
minētos apgalvojumus. Komisija piebilst, ka, pat ja pazaudētās apakšlietas ietvertu saraksti ar prasītājas klientiem un konkurentiem,
kā to apgalvo prasītāja, tas nebūtu varējis būt prasītājai noderīgi, jo šādā gadījumā runa varētu būt vienīgi par dokumentiem,
kam nav nekādas nozīmes un kas tādējādi nav tikuši izmantoti, vai – arī labākajā gadījumā – par dokumentiem, kas līdzinās
dokumentiem, ko prasītāja bija redzējusi un uz kuriem tā nebija varējusi balstīt nekādus argumentus.
Attiecībā uz saskaņotības trūkumu numerācijā un prasītājas apgalvoto neatbilstošo apiešanos ar dokumentiem Komisija apgalvo,
ka kritērijs, lai noteiktu, vai tiesības uz aizstāvību ir tikušas ievērotas, ir tas, vai puse ir redzējusi dokumentu vai,
ja tas tā nav – vai šis dokuments tai būtu ļāvis izvirzīt argumentu, kuru tā attiecīgajā laikā nevarēja izvirzīt. Tas ir atkarīgs
vienīgi no iepazīšanās ar dokumentu, nevis no lietas materiāliem, kuros Komisija to ievietoja, ne arī no veida, kādā tā šos
lietas materiālus ir numurējusi.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam jāatgādina, ka Tiesa ir atzinusi principa par
res judicata
spēku fundamentālo nozīmi gan Kopienu, gan valstu tiesiskajā kārtībā. Lai nodrošinātu gan tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti,
gan arī pareizu tiesvedību, ir svarīgi, lai tiesu nolēmumi, kas kļuvuši galīgi pēc tam, kad izsmelti visi pieejamie tiesību
aizsardzības līdzekļi, vai pēc tam, kad beidzies šādiem aizsardzības līdzekļiem paredzētais termiņš, vairs nevarētu tikt apstrīdēti
(Tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑224/01
Köbler
,
Recueil
, I‑10239. lpp., 38. punkts, un 2006. gada 16. marta spriedums lietā C‑234/04
Kapferer
, Krājums, I‑2585. lpp., 20. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma
res judicata
spēks var būt šķērslis prasības pieņemamībai, ja prasība, par kuru pasludināts attiecīgais spriedums, ir bijusi starp tām
pašām pusēm, tai ir bijis tas pats priekšmets un tai bijis tas pats pamats (šajā ziņā skat. Tiesas 1985. gada 19. septembra
spriedumu apvienotajās lietās 172/83 un 226/83
Hoogovens Groep
/Komisija,
Recueil
, 2831. lpp., 9. punkts, un 1988. gada 22. septembra spriedumu apvienotajās lietās 358/85 un 51/86 Francija/Parlaments,
Recueil
, 4821. lpp., 12. punkts, un Pirmās instances tiesas 1990. gada 8. marta spriedumu lietā T‑28/89
Maindiaux
u.c./EESK,
Recueil
, II‑59. lpp., 23. punkts), ar precizējumu, ka šie nosacījumi katrā ziņā ir kumulatīvi (Pirmās instances tiesas 1996. gada
5. jūnija spriedums lietā T‑162/94
NMB France
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑427. lpp., 37. punkts).

Res judicata
spēks attiecas vienīgi uz faktu un tiesību jautājumiem, kas faktiski ir tikuši izspriesti vai ko neizbēgami izspriež attiecīgajā
tiesas nolēmumā (Tiesas 1991. gada 19. februāra spriedums lietā C‑281/89 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑347. lpp., 14. punkts, un Tiesas 1996. gada 28. novembra rīkojums lietā C‑277/95 P
Lenz
/Komisija,
Recueil
, I‑6109. lpp., 50. punkts).
Iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
II Pirmās instances tiesa aplūkoja pamatu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas radies Komisijas atteikuma prasītājai
piešķirt piekļuvi lietas materiāliem rezultātā.
Lai noskaidrotu, vai šis pamats ir pamatots, iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
II Pirmās instances tiesa veica Komisijas paziņojumā par iebildumiem un Lēmumā 91/300 izvirzīto iebildumu virspusēju izvērtēšanu.
Pamata pirmā daļa lietā, kurā tika pasludināts iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā
ICI
II, bija par to, ka prasītājai nebija izsniegti iespējami attaisnojoši dokumenti. Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, ka Komisijas
atteikums piešķirt piekļuvi ražotāju dokumentiem varēja ietekmēt aizstāvību, Pirmās instances tiesa nosprieda, ka nepaziņotie
dokumenti nevarēja likt apšaubīt Lēmumā 91/300 izdarītos secinājumus attiecībā uz dominējošo stāvokli, dominējošā stāvokļa
ļaunprātīgu izmantošanu un ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm. Otrkārt, attiecībā uz atteikumu piešķirt piekļuvi no
pašas prasītājas nākušiem dokumentiem, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tā varēja atsaukties uz dokumentiem, kas nāca
no prasītājas pašas. Pirmās instances tiesa no tā secināja, ka attiecīgās lietas apstākļos Komisija pamatoti bija atteikusies
prasītājai piešķirt piekļuvi šiem lietas materiāliem un tai izsniegt tajos ietilpstošo dokumentu sarakstu.
Pamata otrā daļa lietā, kurā tika pasludināts iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā
ICI
II, bija par to, ka prasītājai nebija tikuši paziņoti noteikti apsūdzoši dokumenti. Pirmās instances tiesa nosprieda, ka
attiecībā uz Komisijas izdarītajiem secinājumiem par īpašo atlaidi, ko sabiedrība bija piedāvājusi Apvienotajā Karalistē,
Komisijas rīcība bija grūti savienojama ar tiesībām uz aizstāvību, bet ka konstatētais trūkums šajā gadījumā nebija ietekmējis
prasītājas tiesību uz aizstāvību īstenošanu. Turklāt pārējie prasītājas izvirzītie argumenti attiecās uz lietu pēc būtības
un nebija saistīti ar pamatu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa noraidīja pamatu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu kopumā.
Turpinājumā Pirmās instances tiesa izskatīja pamatu par Lēmuma 91/300 nelikumīgu autentifikāciju un nolēma, ka šis lēmums
ir jāatceļ.
Līdz ar apelācijas sūdzības noraidīšanu iepriekš 19. punktā minētajā spriedumā Komisija/
ICI
iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā
ICI
II kļuva par galīgu tiesas nolēmumu.
Saskaņā ar iepriekš 197. punktā minēto judikatūru, lai noteiktu, vai jautājumam par piekļuvi lietas materiāliem ir
res judicata
spēks, tādējādi jāpārbauda, vai prasībai, attiecībā uz kuru tika pasludināts iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā
ICI
II, un prasībai šajā lietā ir tās pašas puses, tās attiecas uz to pašu priekšmetu un tām ir tas pats pamats.
Attiecībā uz nosacījumu, ka abās prasībās jābūt tām pašām pusēm, jāatzīst, ka šajā lietā tas ir izpildīts. Tāpat kā prasībā,
attiecībā uz kuru tika pasludināts iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā
ICI
II, šajā lietā celtajā prasībā puses ir prasītāja un Komisija. Attiecībā uz nosacījumiem par priekšmeta un pamata savstarpējo
atbilsmi uzreiz jāteic, ka formāli Komisija ir pieņēmusi divus lēmumus, proti, Lēmumu 91/300 un apstrīdēto lēmumu. Tomēr no
argumentācijas iepriekš (skat. it īpaši šī sprieduma 24., 111., 112. un 156. punktu) izriet, ka, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma
saturs ir identisks Lēmuma 91/300 saturam, izņemot jauno daļu ar nosaukumu “Tiesvedība Pirmās instances tiesā un Tiesā”, un,
otrkārt, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz tiem pašiem pamatiem kā Lēmums 91/300. Komisija pamatoti varēja pieņemt apstrīdēto
lēmumu tādā pašā formulējumā kā Lēmums 91/300, neesot pienākumam veikt jaunas procesuālas darbības pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas,
jo formas trūkums attiecās vienīgi uz šī lēmuma galīgās pieņemšanas veidu un atcelšana neietekmēja šī lēmuma sagatavošanas
pasākumu spēkā esamību.
Tā kā Komisija laikā starp iepriekš 19. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/
ICI
pasludināšanu un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu neveica nekādas izmeklēšanas darbības, apstrīdētā lēmuma saturs ir identisks
Lēmuma 91/300 saturam, izņemot rindkopu par tiesvedību Pirmās instances tiesā un Tiesā, un prasītāja no jauna pieprasa piekļuvi
lietas materiāliem, jāatzīst, ka tiesvedība attiecas uz to pašu priekšmetu un tai ir tas pats pamats.
Tā kā nosacījumi par pušu, priekšmeta un pamata savstarpējo atbilsmi šajā lietā ir kumulatīvi izpildīti, saskaņā ar šī sprieduma
197. punktā minēto judikatūru jāuzskata, ka tiesību jautājumu par piekļuvi lietas materiāliem lietā COMP/33.133 – D: Kalcinētā
soda –
ICI
tiesa faktiski ir izskatījusi un ka tādējādi tam ir
res judicata
spēks.
Šis princips par
res judicata
spēku liedz šo tiesību jautājumu nodot atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesā.
No tā izriet, ka otrā pamata ceturtā daļa ir jānoraida kā nepieņemama.
Tomēr papildus jāpiebilst, ka, pat ja jautājumam par piekļuvi lietas materiāliem nebūtu
res judicata
spēka, prasītājas 2005. gada 13. oktobrī pēc iepazīšanās ar lietas materiāliem procesa organizatorisko pasākumu ietvaros
sniegtie apsvērumi nav tādi, kas spētu likt apšaubīt Pirmās instances tiesas iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
II izdarītos secinājumus.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, ka noteikti dokumenti tai būtu ļāvuši pamatot tās apgalvojumu un likt apšaubīt vairākus
no secinājumiem, pie kuriem Komisija nonāca apstrīdētajā lēmumā, jāteic, ka prasītāja nav pierādījusi, ka šo dokumentu un
informācijas nepaziņošana tai nelabvēlīgi būtu varējusi ietekmēt administratīvās procedūras norisi un Komisijas lēmuma saturu,
kā to prasa judikatūra attiecībā uz attaisnojošiem pierādījumiem (šajā ziņā skat. iepriekš 71. punktā minēto 2008. gada 18. jūnija
spriedumu lietā
Hoechst
/Komisija, 146. punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasītāja nav pierādījusi, ka, ja tā administratīvās procedūras laikā būtu varējusi izmantot lietas materiālos ietilpstošos
dokumentus, tā būtu varējusi atsaukties uz pierādījumiem, kuri neatbilst pierādījumiem, ko šajā stadijā izmantoja Komisija,
un tādēļ kaut kādā veidā būtu varējusi ietekmēt tās iespējamajā lēmumā ietvertos vērtējumus; vismaz attiecībā uz tai pārmestās
darbības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru.
Attiecībā uz dominējošā stāvokļa pastāvēšanu prasītāja apgalvo, ka, ja tai administratīvās procedūras laikā būtu bijusi piekļuve
noteiktiem dokumentiem, par kuriem tā uzzināja pēc iepazīšanās ar lietas materiāliem procesa organizatorisko pasākumu ietvaros,
tā būtu varējusi atspēkot Komisijas apgalvojumu, ka tā konkrētajā tirgū bija dominējošā stāvoklī. Prasītāja uzskata, ka tā
būtu varējusi atsaukties uz dokumentiem, kas nākuši no
Solvay
, vācu ražotājiem un tās klientiem Apvienotajā Karalistē, lai pierādītu aizstājējproduktu, tādu kā kaustiskā soda, nātrija
stikls vai dolomīts, nozīmīgumu, un ilustrētu konkurences spiedienu, ko radīja imports no Amerikas Savienotajām Valstīm.
Šajā sakarā vispirms jāteic, ka Komisija galvenokārt balstījās uz prasītājas tradicionālo 90 % lielo tirgus daļu, lai atzītu,
ka tā konkrētajā tirgū bija dominējošā stāvoklī. Taču nav nekādu norāžu, kas liktu prezumēt, ka prasītāja iztrūkstošajās apakšlietās
būtu varējusi atklāt dokumentus, kas liktu apšaubīt secinājumu, ka tā bija dominējošā stāvoklī kalcinētās sodas tirgū (šajā
ziņā skat. iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā
ICI
II, 61. punkts). Turklāt saskaņā ar judikatūru ļoti liela tirgus daļa, izņemot izņēmuma apstākļus, pati par sevi ir uzskatāma
par dominējoša stāvokļa pastāvēšanas pierādījumu (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā 85/76
Hoffmann‑La Roche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp., 39. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑65/98
Van den Bergh Foods
/Komisija,
Recueil
, II‑4653. lpp., 154. punkts). Taču prasītāja neizvirza nevienu faktu, kas varētu būt šādi izņēmuma apstākļi. Visbeidzot,
pat pieņemot, ka šādi fakti būtu pastāvējuši un būtu minēti pazaudētajās apakšlietās ietilpstošajos dokumentos, prasītājai,
ņemot vērā lietas apstākļus, tie nevarēja būt nezināmi un tādējādi šajā ziņā tās tiesības uz aizstāvību nav aizskartas.
Turpinājumā attiecībā uz argumentu par aizstājējproduktiem jāteic, ka Komisija nekad nav apstrīdējusi, ka kaustiskā soda un
nātrija stikls zināmā mērā var aizstāt kalcinēto sodu, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 129.–134. apsvēruma. Tomēr tā uzskatīja,
ka šī ierobežotā aizstājamība neizslēdza prasītājas dominējošo stāvokli konkrētajā tirgū. Turklāt, tā kā lietas faktu laikā
prasītāja bija vienīgais kalcinētais sodas ražotājs Apvienotajā Karalistē, tā bija labāk situēta, lai pārzinātu situāciju
konkrētajā tirgū un sniegtu Komisijas vērtējumam nepieciešamo informāciju attiecībā uz kalcinētās sodas aizstājamību ar kaustisko
sodu vai nātrija stiklu. Tādējādi pretēji prasītājas apgalvotajam tai nekādā ziņā nebija nepieciešami ne kontinentālo ražotāju
dokumenti, kas attiecās uz citiem tirgiem, ne arī no tās klientiem Apvienotajā Karalistē nākuši dokumenti, lai mēģinātu pierādīt,
ka sakarā ar daļējo kalcinētās sodas aizstājamību ar kaustisko sodu vai nātrija stiklu tā konkrētajā tirgū nebija dominējošā
stāvoklī. Attiecībā uz kalcinētās sodas aizstājamību ar dolomītu jāteic, ka prasītāja pamatojas uz dokumentu, kas nācis no
tās konkurenta, attiecībā uz vizīti savā pašas rūpnīcā. Tādējādi prasītāja nevarēja nezināt par šāda dokumenta pastāvēšanu
vai vismaz par informāciju, kas tajā varēja būt ietverta. Katrā ziņā prasītāja nav pierādījusi, ka informācija par aizstājamību
ar dolomītu būtu varējusi ietekmēt Komisijas vērtējumu par tās dominējošo stāvokli konkrētajā tirgū.
Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ka no tās klientiem Apvienotajā Karalistē vai ražotājiem kontinentā nākuši dokumenti parādītu
amerikāņu konkurentu konkrētajā tirgū radīto konkurences spiedienu, jāteic, ka amerikāņu konkurentu radīto ietekmi Komisija
ir sīki analizējusi apstrīdētajā lēmumā, kurā šis imports ir ņemts vērā un ir izskaidros, ka amerikāņu konkurenci ierobežoja
antidempinga pasākumus (51.–54. un 128. apsvērums). Katrā ziņā, ņemot vērā, ka prasītāja lietas faktu laikā bija vienīgais
sodas ražotājs Apvienotajā Karalistē, tai katrā ziņā bija informācija par konkrēto tirgu un par no Amerikas Savienotajām Valstīm
nākušo importu šajā tirgū, lai varētu aizstāvēties administratīvās procedūras laikā.
Tādējādi ir jāuzskata, ka savos 2005. gada 13. oktobra apsvērumos prasītāja neizvirza nekādus atbilstošus argumentus, kas
pierādītu, ka dokumentu, ar kuriem tā iepazinās, un dokumentu, kas it kā atradušies pazaudētajās apakšlietās, nepaziņošana
administratīvās procedūras laikā tai nelabvēlīgi varēja ietekmēt šīs procedūras norisi un apstrīdētā lēmuma saturu attiecībā
uz tās dominējošā stāvokļa pastāvēšanu konkrētajā tirgū.
Attiecībā uz dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu prasītāja apgalvo, ka, ja tai administratīvās procedūras laikā būtu
bijusi piekļuve noteiktiem dokumentiem, par kuriem tā uzzināja, iepazinusies ar lietas materiāliem procesa organizatorisko
pasākumu ietvaros, kā arī no tās klientiem un konkurentiem Apvienotajā Karalistē nākušai neatkarīgai informācijai, kas esot
atradusies pazudušajās apakšlietās, tā būtu varējusi pierādīt, ka tās piešķirtās atlaides pēc rakstura nebija domātas konkurentu
izstumšanai un ka tās būtībā bija likumīgs konkurences līdzeklis. Pēc tās domām, dažādie dokumenti ilustrētu, ka atlaižu piešķiršana
bija parasta kontinentālo ražotāju prakse, kas būtu bijis būtisks faktors, lai parādītu, ka atlaides pilnībā atbilda nozarē
akceptētai praksei. Turklāt tā apgalvo, ka tostarp no
Akzo
nākuši dokumenti, kuros ietverta atsauce uz dubulta piegādes avota jeb otrā piegādātāja politiku, tai būtu bijuši noderīgi,
lai analizētu jautājumu par to, vai tās atlaižu sekas bija konkurentu izstumšana, kā to apgalvo Komisija.
Šajā sakarā vispirms jāteic, ka prasītājas arguments, ka atlaides augstākajai daļai [“top‑slice rebates”] ir parasta prakse,
nav tāds, kas pierādītu, ka šādas atlaides, ja tās piešķir dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, atbilstu EKL 82. pantam. Tādējādi
iepazīšanās ar šādu praksi ilustrējošiem dokumentiem prasītājai nekādā veidā nebūtu bijusi noderīga.
Turpinājumā jāteic, ka prasītājas izveidotās atlaižu sistēmas lojalitāti veicinošais raksturs izriet no tiešiem dokumentāriem
pierādījumiem. Apstrīdētā lēmuma faktiem veltītajā daļā Komisija 61.–82. apsvērumā minējusi virkni dokumentu par atlaidēm
augstākajai daļai, no kuriem izriet, ka tās neatspoguļo efektivitātes ieguvumus vai apjomradītus ietaupījumus un ka pretēji
kvantitātes atlaidēm, kas ir saistītas vienīgi ar pirkumu apjomu, šīs atlaides ir vērstas uz konkurentu izstumšanu no tirgus.
Tad, ja, kā šajā gadījumā, lai pierādītu dažādo pārkāpumu izdarīšanu, Komisija apstrīdētajā lēmumā ir balstījusies vienīgi
uz tiešiem dokumentāriem pierādījumiem, prasītājai jāmēģina norādīt, kādā mērā citi pierādījumi būtu varējuši likt apšaubīt
izveidotās atlaižu sistēmas lojalitāti veicinošo raksturu, vai vismaz – kādā citā gaismā tie varētu būt likuši skatīt tiešos
dokumentāros pierādījumus, kas nav tikuši apstrīdēti.
Visbeidzot, attiecībā uz argumentu par otrā piegādātāja politiku jānorāda, ka Komisijai par to bija zināms un, kā izriet no
apstrīdētā lēmuma 23. apsvēruma, tā to nekad nav apstrīdējusi. Tādējādi, pat ja šo politiku ilustrējošie dokumenti prasītājai
būtu kļuvuši zināmi, Komisijas secinājumi par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu šī iemesla dēļ nebūtu bijuši citādi.
Tādējādi ir jāuzskata, ka savos 2005. gada 13. oktobra apsvērumos prasītāja neizvirza nekādus atbilstošus argumentus, kas
pierādītu, ka dokumentu, ar kuriem tā iepazinās, un dokumentu, kas it kā atradušies pazaudētajās apakšlietās, nepaziņošana
administratīvās procedūras laikā tai nelabvēlīgi varēja ietekmēt šīs procedūras norisi un apstrīdētā lēmuma saturu attiecībā
uz tās dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.
Attiecībā uz ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm prasītāja apgalvo, ka, ja tai administratīvās procedūras laikā būtu
bijusi piekļuve noteiktiem dokumentiem, par kuriem tā uzzināja, iepazinusies ar lietas materiāliem procesa organizatorisko
pasākumu ietvaros, kā arī no tās klientiem un konkurentiem Apvienotajā Karalistē nākušai neatkarīgai informācijai, kas esot
atradusies pazudušajās apakšlietās, tā būtu varējusi atspēkot Komisijas analīzi attiecībā uz ietekmi uz tirdzniecību starp
dalībvalstīm. Tā uzskata, ka dažādie dokumenti būtu pamatojuši tās argumentu, ka valsts tirgu sadale nenotika tās it kā uz
konkurentu izslēgšanu vērstās rīcības rezultātā, bet gan to noteica tādi faktori kā transporta izmaksas, valūtas maiņas kursu
svārstības un ražotāju vienpusēji lēmumi neveikt piegādes noteiktos tirgos, lai izvairītos no naidīgas atbildes tirdzniecības.
Šajā sakarā jāteic, ka Komisijas analīze attiecībā uz ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm ir balstīta tostarp uz dokumentiem,
kas nākuši no pašas prasītājas, un it īpaši uz tās 1985. gada 28. jūnija stratēģijas dokumentu, kurš minēts apstrīdētā lēmuma
66. apsvērumā un no kura izriet, ka prasītāja vēlējās kavēt vai novērst jebkādu blīvās sodas importu Apvienotajā Karalistē,
izņemot
General Chemical
sodu (apstrīdētā lēmuma 66.–70. apsvērums). Tad, ja, kā šajā gadījumā, lai pierādītu pārkāpumu, Komisija apstrīdētajā lēmumā
ir balstījusies vienīgi uz tiešiem dokumentāriem pierādījumiem, prasītājai jāmēģina norādīt, kādā mērā citi pierādījumi būtu
varējuši likt apšaubīt ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, vai vismaz – kādā citā gaismā tie varētu būt likuši skatīt
tiešos dokumentāros pierādījumus, kas nav tikuši apstrīdēti.
Turklāt attiecībā uz valstu tirgu sadali jāteic, ka prasītāja administratīvās procedūras laikā varēja izvērst argumentus par
transporta izmaksu nozīmīgumu, valūtas maiņas kursu svārstībām un atbildes tirdzniecību, ņemot vērā savu pašas pieredzi tirgū,
un tai nebija nepieciešams balstīties uz dokumentiem, kas nākuši no citiem ražotājiem.
Tādējādi ir jāuzskata, ka savos 2005. gada 13. oktobra apsvērumos prasītāja neizvirza nekādus atbilstošus argumentus, kas
pierādītu, ka dokumentu, ar kuriem tā iepazinās, un dokumentu, kas it kā atradušies pazaudētajās apakšlietās, nepaziņošana
administratīvās procedūras laikā tai nelabvēlīgi varēja ietekmēt šīs procedūras norisi un apstrīdētā lēmuma saturu attiecībā
uz rīcības ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Attiecībā uz naudas soda apmēru prasītāja apgalvo, ka, pat tad, ja tās apsvērumos izvirzītie faktori nebūtu varējuši ietekmēt
Komisijas vērtējumu par EKL 82. panta pārkāpumu, visi šie faktori būtu varējuši ietekmēt Komisijas vērtējumu par naudas sodu.
Tā apgalvo, ka, ja tai administratīvās procedūras laikā būtu bijusi piekļuve noteiktiem dokumentiem, par kuriem tā uzzināja,
iepazinusies ar lietas materiāliem procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, kā arī no tās klientiem Apvienotajā Karalistē
nākušai informācijai, kas esot atradusies pazudušajās apakšlietās, tas tai būtu ļāvis atsaukties uz faktiem, kas “pierādītu,
ka praksē nevienam no konkurentiem netika būtiskā veidā liegtas tirdzniecības iespējas un nepastāvēja negatīva ietekme uz
tirdzniecību starp dalībvalstīm”.
Šajā sakarā ir pietiekami piebilst, ka prasītāja atsaucas uz argumentiem, ko tā ir izvirzījusi attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā
Komisijas izdarīto vērtējumu par prasītājas dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu un ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm,
attiecībā uz kurām šī sprieduma 218.–226. punktā norādīts, ka piekļuve lietas materiāliem prasītājai nebūtu ļāvusi atsaukties
uz faktiem, kas liktu apšaubīt šo vērtējumu.
Tādējādi ir jāuzskata, ka savos 2005. gada 13. oktobra apsvērumos prasītāja neizvirza nekādus atbilstošus argumentus, kas
pierādītu, ka dokumentu, ar kuriem tā iepazinās, un dokumentu, kas it kā atradušies pazaudētajās apakšlietās, nepaziņošana
administratīvās procedūras laikā tai nelabvēlīgi varēja ietekmēt šīs procedūras norisi un apstrīdētā lēmuma saturu attiecībā
uz naudas soda apmēru.
Par piekto daļu par EKL 253. panta pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisijai pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas nebija pienākuma pieņemt jaunu lēmumu. Izmantotā procedūra bija
ļoti neparasta, jo Komisija tai nedz nosūtīja jaunu paziņojumu par iebildumiem, nedz arī organizēja jaunu uzklausīšanu un
jaunu konsultēšanos ar padomdevēju komiteju. Šādos apstākļos Komisijas skaidrojuma neesamība par tās rīcības veidu esot EKL
253. panta pārkāpums.
Komisija esot pārkāpusi arī savu Reglamentu (OV 2000, L 308, 26. lpp.), kā arī labas pārvaldības principu, nepamatojot apstrīdēto
lēmumu un “no jauna nepieņemot citus lēmumus, kas bija tikuši atcelti līdzīgu iemeslu dēļ kā 1990. gada lietā”. Šajā sakarā
Labas administratīvās prakses kodekss, kas Komisijas darbiniekiem jāievēro attiecībās ar sabiedrību, kas ir pievienots Komisijas
Reglamentam, paredzot, ka dažāda attieksme pret līdzīgiem gadījumiem īpaši jāattaisno ar konkrētā izskatāmā gadījuma attiecīgajiem
aspektiem un ka visi izņēmumi no šī principa pienācīgi jāpamato. Turklāt lēmuma pamatojuma neesamība attiecībā uz būtiskiem
jautājumiem, it īpaši attiecībā uz juridisko vērtējumu un naudas sodu, pierādot, ka Komisija esot pārkāpusi EKL 253. pantu.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatzīst, ka prasītājas izvirzīto argumentu fakti neapstiprina. Apstrīdētā lēmuma 162.–172. apsvērumā Komisija ir pamatojusi
savu izvēli pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas pieņemt jaunu lēmumu.
Tas, ka Komisija prasītājai nav nosūtījusi jaunu paziņojumu par iebildumiem, nav to no jauna uzklausījusi un nav no jauna
konsultējusies ar padomdevēju komiteju, nerada apstrīdētā lēmuma pamatojuma neesamību. Prasītājas izvirzītie argumenti būtībā
vērsti uz to, lai apšaubītu Komisijas vērtējumu attiecībā uz šiem dažādajiem jautājumiem, un tādējādi ir jānoraida (šajā ziņā
skat. iepriekš 25. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās
PVC
II, 389. punkts).
Tāpat pretēji prasītājas apgalvotajam Komisija, pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas nolemdama jaunā lēmumā konstatēt tās atzītos
pārkāpumus, nav atkāpusies no savas pastāvīgās lēmumu pieņemšanas prakses. Tā vienkārši apstiprināja savu sākotnējo lēmumu
par šiem pārkāpumiem piemērot sankcijas, ko neaizliedz EKL 233. pants, jo tas tai vienīgi uzlika pienākumu veikt pasākumus
iepriekš 19. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/
ICI
izpildei, proti, labot vienīgo tajā atzīto nelikumību (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās
lietās
PVC
II, 451. punkts). Turklāt prasītāja neatsaucas ne uz vienu citu lietu, kura būtu bijusi līdzīga šai lietai un pret kuru Komisija
būtu attiekusies atšķirīgi.
Tādējādi otrā pamata piektā daļa ir jānoraida un līdz ar to jānoraida viss otrais pamats.

Par trešo pamatu par nepareizu konkrētā tirgus novērtēšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Atsaucoties uz Pirmās instances tiesas 2000. gada 22. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑125/97 un T‑127/97
Coca‑Cola
/Komisija (
Recueil
, II‑1733. lpp.), prasītāja norāda, ka prasības atcelt Lēmumu 91/300 ietvaros tā neapstrīdēja Komisijas secinājumu, saskaņā
ar kuru konkrētais “ģeogrāfiskais tirgus” bija Apvienotās Karalistes tirgus, ne arī, ka konkrētais “produkta tirgus” bija
blīvās un vieglās kalcinētās sodas tirgus. Tomēr saskaņā ar prasītājas teikto Komisija apstrīdētajā lēmumā nevarēja vienkārši
atkārtot secinājumus par konkrēto produktu un ģeogrāfisko tirgu, pamatojoties uz pirms desmit gadiem veiktu analīzi. Komisijai
bija jāpārbauda, vai šādi secinājumi joprojām ir spēkā, ņemot vērā tiesību un prakses attīstību laika periodā starp šiem diviem
lēmumiem. Apstrīdētā lēmuma spēkā esamību tādējādi ietekmē kļūda faktos un pamatojuma trūkums. Turklāt nekas apstrīdētajā
lēmumā nenorāda, ka Komisija 2000. gadā būtu veikusi Paziņojumā par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju Kopienas konkurences
tiesībās (OV 1997, C 372, 5. lpp.) minētās pārbaudes.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, prasītāja neapstrīd, ka saistībā ar Lēmuma 91/300 pieņemšanu Komisija ir analizējusi tirgus un konkurences struktūru.
Tāpat tā neapgalvo, ka saistībā ar šī lēmuma pieņemšanu Komisija būtu pieļāvusi kļūdu, definējot ģeogrāfisko tirgu un produkta
tirgu.
Prasītāja vienīgi norāda, ka Komisijai bija jāpārbauda, vai tās secinājumi joprojām bija spēkā, ņemot vērā tiesību un prakses
attīstību laika periodā starp Lēmuma 91/300 un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu. Tā atsaucas uz iepriekš 239. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Coca‑Cola
/Komisija, kurā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka Komisijas atzinums par dominējošā stāvokļa pastāvēšanu izriet no konkrētā
tirgus struktūras un tajā pastāvošās konkurences laikā, kad tā pieņem katru lēmumu, analīzes (81. punkts).
Tomēr jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru iestāde, kura pieņēmusi atcelto tiesību aktu, ir saistīta tikai tiktāl, ciktāl
tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu sprieduma par akta atcelšanu izpildi, un procedūra, kuras mērķis ir aizstāt šādu aktu,
tādējādi var atsākties tieši tajā brīdī, kad notika nelikumība (skat. Tiesas 2007. gada 29. novembra spriedumu lietā C‑417/06 P
Itālija/Komisija, 52. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā lietā Pirmās instances tiesa Lēmumu 91/300 atcēla tāpēc, ka
tā autentifikācija bija notikusi pēc tā paziņošanas, kas bija būtisku formas prasību pārkāpums EKL 230. panta izpratnē.
Komisija tādējādi varēja atsākt savu analīzi autentifikācijas stadijā, un tai nebija jāpārbauda, vai tās secinājumi par konkrēto
tirgu, ko tā bija izdarījusi, pieņemot Lēmumu 91/300, joprojām bija spēkā, ņemot vērā faktiskos un tiesību apstākļus apstrīdētā
lēmuma pieņemšanas laikā.
Prasītājas arguments, kas balstīts uz iepriekš 239. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Coca‑Cola
/Komisija 81. punktu, nevar likt apšaubīt šo secinājumu. Apgalvojums, ka atzinums par dominējošā stāvokļa pastāvēšanu izriet
no konkrētā tirgus struktūras un tajā pastāvošās konkurences laikā, kad Komisija pieņem katru lēmumu, analīzes, nenozīmē,
ka Komisijai apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā visos gadījumos jāveic jauna konkrētā tirgus analīze. Šajā lietā jāuzskata,
ka Komisijai šāda analīze nebija jāveic, jo tā nebija nepieciešama iepriekš 16. punktā minētā sprieduma lietā
ICI
II izpildes nodrošināšanai. Tādējādi šī sprieduma 239. punktā izklāstītie prasītājas argumenti par kļūdu faktos un pamatojuma
trūkumu balstīti uz neprecīzu premisu un arī ir jānoraida.
Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida.

Par ceturto pamatu par dominējošā stāvokļa neesamību
Lietas dalībnieku argumenti
Saskaņā ar prasītājas teikto – ir atzīts, ka uzņēmums, kura tirgus daļa ir vairāk par 90 % no produkta tirgus, parasti tiek
uzskatīts par dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu EKL 82. panta izpratnē. Taču ar lielu tirgus daļu nepietiek, lai pierādītu
dominējošā stāvokļa pastāvēšanu. Apstrīdētajā lēmumā Komisija neesot pareizi novērtējusi zināmus faktorus, kas prasītāju kavējuši
rīkoties ievērojamā mērā neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un, visbeidzot, patērētājiem iepriekš 216. punktā minētā
sprieduma lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija izpratnē. Tā daudzu gadu garumā tās klienti varēja noteikt kalcinētās sodas daudzumu, ko tie iegādājās no prasītājas
un no importētājiem, kā arī aizstājējproduktu daudzumu. Prasītājas klienti bija nodibinājuši sakarus ar piegādātājiem Austrumeiropā
un Amerikas Savienotajās Valstīs, lai tiem būtu alternatīvi avoti un nodrošinātu, ka prasītāja saglabā konkurētspēju attiecībā
uz cenām un kvalitāti, neraugoties uz tās būtisko tirgus daļu. Šajā ziņā tās klientiem, konkrēti – stikla ražotājiem, bija
ievērojama pirktspēja, kā sekas bija, ka prasītāja nebija dominējošā stāvoklī. Prasītāja uzsver, ka Komisija ir piemērojusi
kompensējošās pirktspējas principu savā 1998. gada 25. novembra Lēmumā 1999/641/EK, ar kuru koncentrāciju atzīst par saderīgu
ar kopējo tirgu un EEZ līguma darbību (Lieta IV/M.1225 –
Enso
/
Stora
) (OV 1999, L 254, 9. lpp.). Šajā lietā Komisija nav atzinusi, ka pircēju kompensējošā pirktspēja ievērojami ierobežoja prasītājas
varu tirgū. Turklāt Komisija neesot ņēmusi vērā aizstājējproduktu pieejamību tirgū un to, ka tie ir pamatā tās pārdošanas
apjoma samazinājumam kopš 1979. gada.
Komisija arī neesot ņēmusi vērā, ka vismaz viens stikla ražotājs kontinentālajā Rietumeiropā aizstāja kalcinēto sodu ar kaustisko
sodu. Prasītāja apgalvo arī, ka Komisija nav novērtējusi nedz nātrija stikla, nedz arī citu aizstājēju, kā dolomīts, ko tā
pat nemin apstrīdētajā lēmumā, kā tās ietekmes tirgū ierobežojoša faktora nozīmi.
Prasītāja atzīst, ka tās klienti uztvēra
General Chemical
un
Brenntag
kā sekundārus piegādātājus. Tā tomēr apstrīd, ka šī uztvere būtu faktors, kas norāda uz tās varu tirgū. Pēc prasītājas domām,
pietiktu ar to, ka viens no lielajiem klientiem sekundāro piegādātāju padarītu par galveno piegādātāju vai vairāki klientu
palielinātu savu pirkumu apjomu no sekundārā piegādātāja, lai visa tās peļņas marža pazustu.
Turklāt Komisijas apgalvojums, ka prasītāja saglabājusi cenu līmeni, kas bija augstāks par citās dalībvalstīs pastāvošo, esot
kļūdains un to neapstiprinot ne mazākie fakti. Tas, ka cenas bija nedaudz augstākas, atspoguļo tostarp ievērojamā pieprasījuma
pēc kalcinētās sodas samazinājuma ietekmi uz tās izmaksām, kas citos tirgos nenotika tādā pašā mērā. Tas atspoguļojot arī
tādu faktoru kā valūtas kurss un degvielas izmaksas ietekmi.
Prasītāja atzīst, ka, lai saglabātu abu savu kalcinētās sodas ražošanas struktūrvienību dzīvotspēju, tās stratēģija bija saglabāt
pietiekamu pārdošanas apjomu, kas nozīmēja mēģināt palielināt pārdošanu un reaģēt uz alternatīvu piegādātāju piedāvājumiem.
Savukārt tā noliedz, ka tā būtu mēģinājusi līdz minimumam samazināt
General Chemical
vai
Brenntag
kā konkurentu klātbūtni vai efektivitāti.
Visbeidzot, dažādās aplūkotajā laikposmā Komisijas pieņemtās antidempinga regulās un lēmumos ir secināts, ka pastāv dempings
un tiek nodarīti ievērojami zaudējumi, piemēram, 1984. gada 31. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2253/84, ar kuru tiek noteikti pagaidu
antidempinga pasākumi attiecībā uz noteiktas kalcinētās sodas importu no Amerikas Savienotajām Valstīm un akceptētas saistības
attiecībā uz citu šī paša produkta importu (OV L 206, 15. lpp.). Šāda situācija ir nesavienojama ar dominējošā stāvokļa pastāvēšanu.
Pēc prasītājas domām, nosakot antidempinga pasākumus, Komisija neapšaubāmi uzskatīja, ka tie nevarēja būtiski ierobežot konkurenci
vai radīt monopolu un ka tie bija Kopienu interesēs.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 82. pantā paredzētais dominējošais stāvoklis attiecas uz tādu uzņēmumam piederošas ekonomiskas
ietekmes situāciju, kas tam piešķir varu likt šķēršļus efektīvas konkurences saglabāšanai konkrētajā tirgū, dodot tam iespēju
ievērojamā mērā rīkoties neatkarīgi no saviem konkurentiem, to klientiem un, visbeidzot, patērētājiem (Tiesas 1978. gada 14. februāra
spriedums lietā 27/76
United Brands
un
United Brands Continentaal
/Komisija,
Recueil
, 207. lpp., 65. punkts, un Pirmās instances tiesas 2007. gada 17. septembra spriedums lietā T‑201/04
Microsoft
/Komisija, Krājums, II‑3601. lpp., 229. punkts). Šāds stāvoklis atšķirībā no monopola vai kvazimonopola situācijas nevis izslēdz
zināmas konkurences pastāvēšanu, bet sniedz no tā labumu gūstošajam uzņēmumam iespēju ja ne gluži izlemt, tad vismaz ievērojami
ietekmēt apstākļus, kādos šī konkurence attīstīsies, un katrā ziņā lielā mērā rīkoties, to neņemot vērā un tomēr neciešot
zaudējumus no šādas attieksmes (iepriekš 216. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 39. punkts).
Dominējošā stāvokļa pastāvēšana parasti izriet no vairāku faktoru pastāvēšanas, kuri, atsevišķi ņemti, nebūtu katrā ziņā noteicošie
(iepriekš 254. punktā minētais spriedums lietā
United Brands
un
United Brands Continentaal
/Komisija, 66. punkts). Dominējošā stāvokļa attiecīgajā tirgū pastāvēšanas pārbaude ir jāveic, pārbaudot vispirms minētā tirgus
struktūru un pēc tam – konkurences stāvokli tajā (šajā ziņā skat. iepriekš 254. punktā minēto spriedumu lietā
United Brands
un
United Brands Continentaal
/Komisija, 67. punkts).
Ļoti liela tirgus daļa, izņemot atsevišķus izņēmuma gadījumus, ir uzskatāma par dominējoša stāvokļa pastāvēšanas pierādījumu.
Uzņēmums, kuram pieder ļoti liela tirgus daļa un kurš to kādu laiku saglabā ar ražošanas apjoma un piedāvājuma mēroga palīdzību,
atrodas spēka pozīcijā, kas padara to par nenovēršamu tirdzniecības partneri, un tādējādi tas vismaz samērā ilgu laiku nodrošina
sev to rīcības brīvību, kas ir dominējoša stāvokļa īpaša pazīme, savukārt tie uzņēmumi, kuriem ir daudz mazāka tirgus daļa,
nav spējīgi apmierināt to uzņēmumu pieprasījumu, kuri būtu gatavi atdalīties no uzņēmuma, kuram pieder lielākā tirgus daļa
(iepriekš 216. punktā minētie spriedumi lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 41. punkts, un lietā
Van den Bergh Foods
/Komisija, 154. punkts). Tādējādi saskaņā ar Tiesas judikatūru 50 % liela tirgus daļa pati par sevi, izņemot atsevišķus izņēmuma
gadījumus, ir uzskatāma par dominējoša stāvokļa pastāvēšanas pierādījumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1991. gada 3. jūlija spriedumu
lietā C‑62/86
AKZO
/Komisija,
Recueil
, I‑3359. lpp., 60. punkts).
Tādējādi 70–80 % liela tirgus daļa pati par sevi ir skaidra norāde par dominējošā stāvokļa pastāvēšanu (Pirmās instances tiesas
1991. gada 12. decembra spriedums lietā T‑30/89
Hilti
/Komisija,
Recueil
, II‑1439. lpp., 92. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑191/98 un no T‑212/98 līdz T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 907. punkts).
Šajā lietā Komisija apstrīdētā lēmuma 127. apsvērumā ir norādījusi, ka prasītājai bija tirgus daļa, kas “tradicionāli pārsniedza
90 %”, turklāt “visā aplūkotajā laikposmā”. Prasības pieteikumā prasītāja neapstrīd, ka tai bija šī lielā tirgus daļa.
No tā, ka prasītājai bija šādas tirgus daļas, izriet, ka, izņemot lietā raksturīgus ārkārtējus apstākļus, prasītājai bija
dominējošs stāvoklis konkrētajā tirgū.
Apstrīdētā lēmuma 128. apsvērumā Komisija atsaucas uz dažādiem faktoriem, kas papildina tās veikto prasītājas tirgus daļu
pārbaudi un liecina par labu prasītājas dominējošā stāvokļa pastāvēšanai.
Pēc definīcijas šie faktori nevar būt saistīti ar ārkārtējiem apstākļiem, kas ļautu atzīt, ka prasītāja nav dominējošā stāvoklī.
Turklāt prasītāja izvirza sešus argumentus, kas ir jāanalizē, lai noteiktu, vai šajā lietā pastāvēja šādi ārkārtēji apstākļi
Tiesas judikatūras izpratnē.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka pastāvēja ievērojams konkurences spiediens no citu kalcinētās sodas ražotāju puses.
Šajā sakarā vispirms jāatgādina, ka noteiktas konkurences pakāpes pastāvēšana nav nesavienojama ar dominējošā stāvokļa pastāvēšanu
konkrētajā tirgū.
Turklāt jānorāda, ka prasītāja nav norādījusi ne uz kādiem faktiem vai pierādījumiem, kas liktu apšaubīt Komisijas konstatēto
“jebkādas konkurences no
Solvay
un citu Rietumeiropas ražotāju puses neesamību”. Gluži pretēji – prasītāja atzīst, ka kontinentālajiem ražotājiem nebija nozīmīgas
kalcinētās sodas tirdzniecības Apvienotajā Karalistē. Tāpat tā atzīst, ka “bija maz ticams, ka “jauns sintētiskās sodas ražotājs”
varētu uzrasties tirgū un radīt ražošanas jaudu Kopienā” (apstrīdētā lēmuma 128. apsvērums).
Turklāt apstrīdētā lēmuma 128. apsvērumā Komisija norāda, ka “klienti [uztvēra]
General Chemical
un
Brenntag
kā sekundārus piegādātājus”, ko prasītāja atzīst. Prasītāja tomēr uzskata, ka pietiktu ar to, ka viens no lielajiem klientiem
sekundāro piegādātāju padarītu par galveno piegādātāju vai vairāki klienti palielinātu savu pirkumu apjomu no sekundārā piegādātāja,
lai visa tās peļņas marža pazustu. Tomēr šāds apgalvojums šķiet tīri hipotētisks, jo prasītāja šī apgalvojuma pamatojumam
nemin nekādus faktus. Katrā ziņā, pat pieņemot, ka šis apgalvojums būtu pamatots, prasītājas arguments ir neefektīvs, jo tikai
tas vien, ka klienti izmanto šādus draudus, nevar būs ārkārtējs apstāklis, kas izslēgtu dominējošā stāvokļa konkrētajā tirgū
pastāvēšanu.
Tāpat, lai gan prasītāja apstrīd, ka “[tās stratēģija] vērsta uz to, lai līdz minimumam samazinātu
General Chemical
un
Brenntag
kā konkurentu klātbūtni un efektivitāti un saglabātu savu dominējošo tirgus daļu Apvienotajā Karalistē”, tā savu argumentu
pamatojumam nemin nekādus konkrētus faktus.
Kas attiecas uz tiem dokumentiem no kontinentāliem avotiem, kuri attiecas uz amerikāņu konkurentiem un par kuriem prasītāja
uzzināja pēc iepazīšanās ar lietas materiāliem procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, tad tie nevar likt mainīt Komisijas
veikto vērtējumu par prasītājas dominējošā stāvokļa pastāvēšanu konkrētajā tirgū. Prasītāja administratīvās procedūras laikā
atsaucās uz importu no Amerikas Savienotajām Valstīm, un Komisija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas šo argumentāciju ņēma
vērā.
No tā izriet, ka prasītājas ar faktiem nepamatotais arguments par citu kalcinētās sodas ražotāju īstenoto konkurences spiedienu
nevar būt ārkārtējs apstāklis, kas izslēgtu prasītājas dominējošā stāvokļa konkrētajā tirgū pastāvēšanu.
Otrkārt, prasītāja atsaucas uz iespēju kalcinēto sodu aizstāt ar kaustisko sodu, nātrija stiklu un dolomītu, kas, pēc tās
domām, radot konkurences spiedienu tās attiecībās ar klientiem.
Šajā sakarā jāatzīst, ka apstrīdētā lēmuma 129.–133. apsvērumā Komisija veikusi sīku aizstāšanas ar kaustisko sodu analīzi
un secinājusi, ka praksē šī iespēja bija ļoti ierobežota. Prasības pieteikumā prasītāja nemin nekādus faktus, kas varētu likt
apšaubīt šo analīzi.
Attiecībā uz nātrija stiklu Komisija apstrīdētā lēmuma 134. apsvērumā ir norādījusi, ka klienta sodas vajadzības doba stikla
ražošanai, izmantojot nātrija stiklu, varēja tikt samazinātas par 15 % vai mazāk. Prasītāja nav apstrīdējusi šo skaitli. Komisija
arī atzina, ka bija iespējams, ka nātrija stikla izmantošana samazinātu klientu atkarību no sodas piegādātājiem vispār, tajā
pašā laikā nesamazinot spēcīga sodas ražotāja spēju izstumt mazos ražotājus. Tādējādi ir jāuzskata, ka pretēji prasītājas
apgalvotajam Komisija ir ņēmusi vērā iespēju kalcinēto sodu aizstāt ar nātrija stiklu. Tādējādi prasītājas arguments nav pamatots
ar faktiem.
Attiecībā uz dolomītu prasītāja tikai min tā pastāvēšanu, neizvirzot nekādus argumentus un nesniedzot nekādus pierādījumus,
kas ļautu novērtēt tā kā kalcinētās sodas aizstājēja izmantošanu.
Dokumenti, ko prasītāja minējusi savos apsvērumos pēc iepazīšanās ar lietas materiāliem procesa organizatorisko pasākumu ietvaros,
vienīgi ļauj noteikt, ka kaustiskā soda un nātrija stikls var daļēji aizstāt kalcinēto sodu un ka to, iespējams, var aizstāt
ar dolomītu. Tomēr nekas šajos dokumentos neļauj apšaubīt Komisijas secinājumus par to, ka kalcinētās sodas daļējā aizstājamība
ar citiem produktiem neizslēdz prasītājas dominējošo stāvokli konkrētajā tirgū. Turklāt, kā Komisija norāda, prasītāja neapgalvo,
ka dolomītu izmantotu stikla ražotāji, kas ir galvenie kalcinētās sodas pircēji. Tādējādi nekas nenorāda uz to, ka dolomīta
izmantošana būtu varējusi ietekmēt prasītājas dominējošo stāvokli konkrētajā tirgū.
Tādējādi prasītāja nav pierādījusi, ka Komisija būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka aizstāšanas iespējas
neradīja nozīmīgu ierobežojumu prasītājas varai tirgū.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisijai bija jāņem vērā tās klientu radītais konkurences spiediens.
Prasības pieteikumā prasītāja ir norādījusi, ka četri no tās lielākajiem klientiem veidoja aptuveni 50 % no tās pārdošanas
apjoma. Tomēr tā nesniedz nekādus precizējumus par katra no šiem četriem klientiem attiecīgo daļu. Turklāt tā tikai apgalvo,
ka šiem klientiem, kas bija stikla ražotāji, bija “ievērojama pirktspēja”, nepamatodama šo apgalvojumu. Tādējādi, pat pieņemot,
ka Komisijai būtu bijis jāņem vērā klientu kompensējošas pirktspējas kritērijs, prasītāja nav pierādījusi, ka šie četri klienti
varēja līdzsvarot tās varu tirgū.
Ceturtkārt, prasītāja apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka tā saglabāja cenu līmeni, kas bija augstāks par citās dalībvalstīs
pastāvošo. Šajā sakarā jāteic, ka prasītāja tomēr atzīst, ka tās cenas “bija nedaudz augstākas par citās dalībvalstīs pastāvošajām.”
Tiesa, prasītāja atsaucas uz pieprasījuma pēc kalcinētās sodas samazināšanos, kas tādā pašā mērā nenotika citos tirgos, valūtas
kursu un degvielas izmaksām, tomēr prasītāja nekādā veidā nepamato savu argumentāciju ar konkrētiem faktiem, kas Vispārējai
tiesai ļautu pārbaudīt tās apgalvojumu pamatotību.
Piektkārt, prasītāja apgalvo, ka, lai saglabātu abu savu kalcinētās sodas ražošanas struktūrvienību dzīvotspēju, tās stratēģija
bija saglabāt pietiekamu pārdošanas apjomu, kas nozīmēja mēģināt palielināt pārdošanu un reaģēt uz alternatīvu piegādātāju
piedāvājumiem. Tomēr ir pietiekami piebilst, ka šāds arguments nevar likt apšaubīt prasītājas dominējošā stāvokļa attiecīgajā
tirgū pastāvēšanu.
Sestkārt, prasītāja atsaucas uz Komisijas veiktajiem antidempinga pasākumiem. Šajā sakarā jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā
Komisija sīki aplūkoja pret Amerikas Savienoto Valstu ražotājiem noteiktos antidempinga pasākumus (51.–54. apsvērums) un attiecībā
uz prasītājas varu tirgū secināja, ka antidempinga pasākumi, kā arī ar antidempinga saistībām
General Chemical
uzliktie cenu ierobežojumi prasītāju aizsargāja pret Amerikas Savienoto Valstu un Austrumeiropas ražotājiem (128. apsvērums).
Atbildot uz šiem secinājumiem, prasītāja vispirms apgalvo, ka pierādītā dempinga pastāvēšana līdz 1984. gadam ir nesavienojama
ar secinājumu, ka tā šajā laikā esot atradusies dominējošā stāvoklī. Tomēr prasītāja nepaskaidro, kādā ziņā Amerikas Savienoto
Valstu ražotāju dempinga pastāvēšana ļautu secināt, ka tā nebija dominējošā stāvoklī. Katrā ziņā Regula Nr. 2253/84, kas tika
pieņemta tiesiskajā kontekstā, kurš pilnīgi atšķiras no EKL 82. panta konteksta, nenorāda, ka prasītāja Apvienotajā Karalistē
nebija dominējošā stāvoklī.
Turpinājumā prasītāja apgalvo, ka antidempinga pasākumu noteikšana saskaņā ar Komisijas teikto nozīmējot, ka tie neietekmē
konkurences stāvokli Kopienā. Tomēr prasītāja nepamato šo apgalvojumu, kas ir tīti hipotētisks, jo Regula Nr. 2253/84 nekādā
veidā neietver atsauci uz konkurences stāvokli Kopienā.
Noslēgumā – prasītājas izvirzītie argumenti neļauj atzīt, ka pastāvētu ārkārtēji apstākļi, kas liktu apšaubīt secinājumu,
ka prasītāja konkrētajā tirgū atradās dominējošā stāvoklī.
Tādējādi ceturtais pamats ir jānoraida.

Par piekto pamatu par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas neesamību
Piektais pamats būtībā sastāv no trīs daļām par, pirmkārt, atlaidēm virsapjomam, otrkārt, klauzulām par ekskluzīvu piegādi
un pirkumu no konkurentiem ierobežojumiem un, treškārt, par citiem finansiāliem stimuliem.
Par pirmo daļu par atlaidēm virsapjomam
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apstrīd apgalvojumu, ka tās cenu noteikšanas prakse attiecīgajā laikposmā bija ļaunprātīga izmantošana. Tās prakse
katrā gadījumā bija parastas konkurences darbības, ņemot vērā saimnieciskos un komerciālos faktorus. Prasītājas noslēgtās
vienošanās par cenām nevienā brīdī neesot kropļojušas konkurences struktūru konkrētajā tirgū, ne arī kaitējušas patērētājiem.
Prasītāja apgalvo, ka dominējošam piegādātājam ar savu klientu vienoties par mazāku cenu, ja klients ir gatavs pasūtīt papildu
daudzumu, neesot ļaunprātīga izmantošana. Atlaižu virsapjomam mērķis vai sekas neesot bijušas konkurentu izstumšana no tirgus.
Tās tikušas ieviestas par atbildi uz klientu lūgumiem saņemt zemāku cenu par jebkuru papildu pasūtīto daudzumu. Saskaņā ar
prasītājas teikto individuāli nolīgtu atlaižu mērķis bija saglabāt pietiekamu tās ražošanas spēju noslogojumu un rentabilitāti,
lai izvairītos no rūpnīcu papildu slēgšanām. Šādas atlaides stimulēja klientus iegādāties tādus kalcinētās sodas daudzumus,
ko tie citādi būtu uzskatījuši par sev nepieejamiem. Šajā ziņā bija īpaši nozīmīgi kalcinēto sodu padarīt pievilcīgu salīdzinājumā
ar aizstājējproduktiem, kā kaustiskā soda, nātrija stikls un dolomīts.
Turklāt prasītāja apgalvo, ka tās neto cenas nevienā brīdī nedistancējās no saimnieciskās realitātes un ka atlaides bija pilnībā
pārskatāmas tajā ziņā, ka klients rakstveidā tika informēts par apjomu, kas tam deva tiesības uz atlaidi, un precīzu atlaides
aprēķināšanas kārtību, pretēji situācijai, kāda tika aplūkota lietā, kurā tika pasludināts Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedums
lietā 322/81
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija (
Recueil
, 3461. lpp.). Uz klientu netika izdarīts spiediens no prasītājas iegādāties vairāk, un viņš netika atturēts iegādāties papildu
apjomu no trešām personām, riskējot ar atlaides pamatapjomam zaudēšanu. Turklāt atlaides virsapjomam attiecās tikai uz nelielu
daļu no tās kopīgā kalcinētās sodas pārdošanas apjoma, proti, 8 %.
Izņemot vienu vienīgu gadījumu, šīs atlaides nebija saistītas ar to, ka klients vai nu visu, vai noteiktu daļu no savām vajadzībām
nepieciešamā iegādājas no prasītāja. Šādas atlaides tika piešķirtas papildapjomam salīdzinājumā ar pamatapjomu, ko klients
piedāvāja iegādāties no prasītājas vai viena vai vairākiem sekundāriem piegādātājiem iepriekš noteiktās attiecībās. Klientiem
bija brīvība jebkurā brīdī no citiem piegādātājiem iegādāties papildu daudzumus. Tādējādi situācija atšķīrās no tās, par kuru
Komisija pieņēma 1988. gada 18. jūlija Lēmumu 88/518/EEK par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (IV/30.178 –
Napier Brown
–
British Sugar
) (OV L 284, 41. lpp.).
Prasītāja arī norāda, ka šajā lietā tās piešķirtās atlaides virsapjomam neradīja diskrimināciju starp tās klientiem un neietekmēja
konkurenci starp tiem. Ņemot vērā klientu un aizstājējproduktu dažādību, tai ar katru klientu bija jāvienojas individuāli.
Katrā ziņā tās piešķirtajām atlaidēm virsapjomam bija tikai neliela ietekme uz cenu atšķirībām starp tās klientiem.
Turklāt vienošanās par atlaidēm netika noslēgtas uz nenoteiktu laiku, pretēji atlaidēm lietā, kurā tika pasludināts iepriekš
216. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija. Šīs vienošanās tika panāktas atsevišķās ikgadējās pārrunās. Turklāt saskaņā ar prasītājas teikto atlaižu lielums
vai pastāvēšana nebija atkarīga no nosacījumam, ka klientam iepriekšējā gadā jāsasniedz noteikts mērķis vai jāiegādājas papildu
apjoms.
Prasītāja piebilst, ka atlaides tika piešķirtas papildu kalcinētās sodas pirkumiem, nevis ar atsauci uz klienta iegādāto produktu
gammu. Tādējādi tā uzskata, ka tā nav rīkojusies ļaunprātīgi, saviem klientiem piedāvājot zemāku cenu par papildu apjomu.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ļaunprātīgas izmantošanas jēdziens ir objektīvs jēdziens, kurš ietver dominējošā stāvoklī
esoša uzņēmuma rīcību, kas var ietekmēt struktūru tirgū, kurā tieši attiecīgā uzņēmuma klātbūtnes dēļ konkurence jau ir pavājinājusies,
un kas, izmantojot līdzekļus, kuri atšķiras no tiem, kas pastāv normālas preču un pakalpojumu konkurences apstākļos uz uzņēmēju
sniegto pakalpojumu pamata, apgrūtina joprojām tirgū esošā konkurences līmeņa saglabāšanu vai konkurences palielināšanos (iepriekš
216. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 91. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. decembra spriedums lietā T‑210/01
General Electric
/Komisija, Krājums, I‑5575. lpp., 549. punkts).
Lai gan dominējošā stāvokļa pastāvēšanas konstatācija pati par sevi nenozīmē nekādu pārmetumu attiecīgajam uzņēmumam, tam
neatkarīgi no šāda stāvokļa cēloņiem ir īpaša atbildība ar savu rīcību netraucēt faktisku un neizkropļotu konkurenci kopējā
tirgū (iepriekš 288. punktā minētais spriedums lietā
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija, 57. punkts, un iepriekš 254. punktā minētais spriedums lietā
Microsoft
/Komisija, 229. punkts). Tāpat, lai gan dominējošā stāvokļa pastāvēšana neliedz šādā stāvoklī esošam uzņēmumam tiesības saglabāt
savas komerciālās intereses, ja tās tiek apdraudētas, un lai gan uzņēmumam ir iespēja saprātīgā veidā veikt darbības, ko tas
uzskata par atbilstošām, ar mērķi aizsargāt savas intereses, šādu rīcību tomēr nevar pieļaut, ja tās mērķis ir nostiprināt
šo dominējošo stāvokli un to ļaunprātīgi izmantot (iepriekš 254. punktā minētais spriedums lietā
United Brands
un
United Brands Continental
/Komisija, 189. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 55. punkts).
Konkrētāk attiecībā uz atlaidēm, ko piešķir dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka lojalitātes
atlaide, kas tiek piešķirta apmaiņai pret klienta apņemšanos visu vai gandrīz visu savām vajadzībām nepieciešamo iegādāties
no dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma, ir pretrunā EKL 82. pantam. Šāda atlaide ar finansiālu priekšrocību sniegšanu kavē,
ka klienti savām vajadzībām nepieciešamo iegādātos no konkurējošiem ražotājiem (iepriekš 295. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 56. punkts; skat. arī Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73,
no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija,
Recueil
, 1663. lpp., 518. punkts).
Atlaižu sistēma, ar kuru tiek ierobežots tirgus, tiek uzskatīta par tādu, kas ir pretrunā EKL 82. pantam, ja to piemēro dominējošā
stāvoklī esošs uzņēmums. Šī iemesla dēļ Tiesa nosprieda, ka atlaide, kas ir saistīta ar pirkumu [apjoma] mērķa sasniegšanu,
pārkāpj EKL 82. pantu (iepriekš 295. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 57. punkts).
Parasti uzskata, ka kvantitatīvu atlaižu sistēmām, kas saistītas vienīgi ar pirkumu no dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma
apjomu, nav EKL 82. pantā aizliegtās tirgus ierobežošanas ietekmes. Ja piegādātā daudzuma palielināšanās rezultātā piegādātājam
samazinās izmaksas, tam ir tiesības, izmantojot labvēlīgāku tarifu, nodot šo samazinājumu tālāk savam klientam. Tādējādi tiek
uzskatīts, ka kvantitātes atlaides atspoguļo dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu efektivitātes guvumus un apjomradītus ietaupījumus
(iepriekš 295. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 58. punkts).
No tā izriet, ka atlaižu sistēma, kurā atlaides lielums pieaug atkarībā no veikto pirkumu apjoma, nepārkāpj EKL 82. pantu,
izņemot, ja atlaižu piešķiršanas kritēriji un kārtība atklāj, ka sistēmas pamatā nav ekonomiski pamatots pretieguvums, bet
gan tā, tāpat kā lojalitātes un mērķa atlaides, sliecas kavēt, ka klienti sev nepieciešamo iegādājas no konkurējošiem ražotājiem
(iepriekš 216. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 90. punkts, un iepriekš 295. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 59. punkts).
Lai noteiktu kvantitātes atlaižu sistēmas iespējami ļaunprātīgo raksturu, tādējādi jānovērtē visi apstākļi kopumā, tostarp
atlaižu piešķiršanas kritēriji un kārtība, un jāpārbauda, vai atlaides ar tādu priekšrocību sniegšanu, kuru pamatā nav nekāda
tās pamatojoša ekonomiska izpildījuma, sliecas pircējam atņemt vai ierobežot izvēles iespēju attiecībā uz piegādes avotiem,
liegt konkurentu pieeju tirgum, darījumu partneriem piemērot nevienlīdzīgus noteikumus vai nostiprināt dominējošo stāvokli,
izmantojot izkropļotu konkurenci (iepriekš 216. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 90. punkts, un iepriekš 295. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 60. punkts).
Šajā lietā apstrīdētā lēmuma 139.–141. apsvērumā Komisija noteica:
“(139) Aplūkojot pašas sistēmas raksturu un [prasītājas] iekšējo dokumentu formulējumus, ir acīmredzams, ka atlaižu virsapjomam mērķis
bija novērst efektīvu konkurenci ar šādiem līdzekļiem:
–        stimulēt patērētājus iegādāties [no prasītājas] virsapjomu, ko tie varētu iegādāties no kāda cita piegādātāja;
–        pēc iespējas samazināt vai neitralizēt
General Chemical
ietekmi uz konkurenci, saglabājot tās klātbūtni tirgū attiecībā uz cenām, daudzumu un klientiem, tādās robežās, kas nodrošina
[prasītāja] faktisku monopolu;
–        izspiest
Brenntag
no tirgus vai vismaz līdz minimumam samazināt tās ietekmi uz konkurenci;
–        līdz minimumam samazināt iespēju, ka tās klienti pievērstos citiem piegādes avotiem (citi ražotāji, tirgotāji vai citi Kopienas
ražotāji;
–        saglabāt vai nostiprināt prasītājas virtuālo monopolu [konkrētajā] tirgū.
(140)          Ievērojamas atšķirības “robežapjomā”, sākot ar kuru katram klientam bija piemērojama atlaide, atklāj, ka atlaižu virsapjomam
sistēma un tās radītās cenu priekšrocības bija atkarīgas nevis no atšķirībām [prasītājas] izmaksās atkarībā no piegādātā daudzuma,
bet gan no tā, ka klients savu virsapjomu iegādājās no [prasītājas].
(141)          Lai uz šādu praksi attiektos [EKL] 82. pants, nav nepieciešams, lai klients būtu juridiski saistīts vai skaidri apņemtos iegādāties
[sodu] tikai no dominējošā uzņēmuma. Ir pietiekami, ka piedāvāto stimulu mērķis vai sekas ir klientu piesaistīšana dominējošam
uzņēmumam.”
Turklāt apstrīdētā lēmuma 61.–82. apsvērumā Komisija arī atsaucas uz virkni dokumentu par atlaidēm virsapjomam tonnās, saskaņā
ar kuriem prasītājas mērķis bija konkurentus izstumt no tirgus.
Ir jāpiebilst, ka prasītāja neapstrīd apstrīdētajā lēmumā Komisijas minēto dokumentu pastāvēšanu un saturu. No šiem dokumentiem
izriet, ka prasītājas piešķirtās atlaides neatspoguļoja efektivitātes ieguvumus vai apjomradītus ietaupījumus. Pretēji kvantitātes
atlaidēm, kas ir saistītas vienīgi ar pirkumu apjomu, šīs atlaides ir vērstas uz klientu iegāžu no konkurentiem kavēšanu.
Turklāt neviens no prasītājas izvirzītajiem argumentiem, kas vērsti uz to, lai pierādītu, ka atlaides virsapjomam nebija pretrunā
EKL 82. pantam, nav tāds, kas liktu apšaubīt Komisijas secinājumus.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka atlaides virsapjomam esot ieviestas pēc tās klientu pieprasījuma. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
uzņēmums, kas tirgū atrodas dominējošā stāvoklī un saista pircējus, pat darot to pēc viņu lūguma, ar pienākumu vai solījumu,
ka šie pircēji iegādāsies visu vai lielāko daļu no tiem nepieciešamā vienīgi no šī uzņēmuma, ļaunprātīgi izmanto dominējošo
stāvokli EKL 82. panta nozīmē, neatkarīgi no tā, vai šis pienākums ir tikai noteikts bez tālākiem nosacījumiem, vai arī apmaiņā
pret atlaides piešķiršanu (iepriekš 216. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 89. punkts).
Otrkārt, prasītāja apgalvo, kas tās mērķis bija saglabāt pietiekamu tās ražošanas spēju noslogojumu, lai izvairītos no rūpnīcu
slēgšanas. Šajā ziņā pietiek atzīt, ka vēlme saglabāt vai palielināt savu ražotspēju nav objektīvs pamatojums, kas ļautu uzņēmumam
atbrīvoties no EKL 82. panta piemērošanas.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka tās sistēma bijusi pārskatāma, pretēji situācijai lietā, kurā tika pasludināts iepriekš 288. punktā
minētais spriedums lietā
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija. Tomēr jāteic, ka Komisija prasītājai nepārmet tās atlaižu virsapjomam pārskatāmības trūkumu. Katrā ziņā saskaņā
ar judikatūru lojalitāti veicinošu atlaižu sistēma ir pretrunā EKL 82. pantam neatkarīgi no tā, vai tā ir vai nav pārskatāma
(iepriekš 295. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 111. punkts).
Ceturtkārt, prasītāja apgalvo, ka tās atlaides virsapjomam attiecās tikai uz 8 % no tās kopējā kalcinētās sodas pārdošanas
apjoma. Šajā sakarā jāatgādina, ka, kas attiecas uz šī sprieduma 295. punktā norādītajā judikatūrā minēto ietekmi, tā obligāti
neattiecas uz ļaunprātīgās rīcības, par kuru sūdzas, konkrētu ietekmi. Lai pierādītu EKL 82. panta pārkāpumu, pietiek pierādīt,
ka uzņēmuma, kas atrodas dominējošā stāvoklī, ļaunprātīgā rīcība var ierobežot konkurenci vai, citiem vārdiem sakot, rīcībai
ir vai var būt šāda ietekme (iepriekš 295. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 239. punkts). Jāpiebilst, ka jebkurā gadījumā 8 % no prasītājas kopējā kalcinētās sodas pārdošanas apjoma nevar
tikt uzskatīti par niecīgu šī pārdošanas apjoma daļu.
Piektkārt, prasītāja apgalvo, ka tās atlaides virsapjomam nebija diskriminējošas. Arī šāds arguments ir jānoraida. Pirmkārt,
Komisija prasītājai nepārmet to, ka tās atlaides virsapjomam būtu bijušas diskriminējošas, un, otrkārt, pat ja šīs atlaides
nebūtu diskriminējošas, tas tomēr nemaina to, ka prasītāja neapstrīd apstrīdētajā lēmumā Komisijas minēto dokumentu pastāvēšanu
un saturu, no kā izriet, ka šo atlaižu pamatā nebija saimnieciski pamatots pretizpildījums un tās kavēja klientu iegādes no
konkurējošiem ražotājiem. Šādas atlaides, ar kurām tiek ierobežots tirgus, ir pretrunā EKL 82. pantam, ja tās piemēro dominējošā
stāvoklī esošs uzņēmums (skat. šī sprieduma 297. punktu).
Sestkārt, prasītāja apgalvo, ka tās vienošanās par atlaidēm netika noslēgtas uz nenoteiktu laiku. Tomēr, pat pieņemot, ka
vienošanās būtu noslēgtas uz īsu laiku, tas neļauj secināt, ka šo vienošanos sekas nebija konkurences izslēgšana.
Noslēgumā jāatzīst, ka prasītāja nav pierādījusi, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu, secinādama, ka prasītājas piemērotās atlaižu
sistēmas mērķis bija efektīvas konkurences izslēgšana.
No visa iepriekš minētā izriet, ka piektā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otro daļu par klauzulām par ekskluzīvu piegādi un pirkumu no konkurentiem ierobežojumiem
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apstrīd, ka tās vienošanās cenu jautājumā būtu pielīdzināmas ekskluzivitātes klauzulām. Tā apgalvo, ka Komisija
nav tālu no apgalvojuma, ka tas, ka dominējošs piegādātājs mēģina iegūt sev visus vai ievērojamu daļu no sava klienta pasūtījumiem
vai apgādāt visu vai daļu no viņa vajadzībām, esot ļaunprātīga rīcība. Šāds apgalvojums nozīmētu apgalvot, ka, ņemot vērā
tās tirgus daļu, tai nebija tiesību konkurēt tirgū pasūtījumu iegūšanai. Taču nav judikatūras, kas atbalstītu šādu viedokli,
un šis apgalvojums ir nesavienojams ar “konkurences tiesību normu filozofiju”.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, ka tirgū dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, kas – pat pēc to lūguma – saista pircējus
ar pienākumu vai solījumu visu vai lielāko daļu no to vajadzībām nepieciešamā iegadāties no šī uzņēmuma, ir dominējošā stāvokļa
ļaunprātīga izmantošana EKL 82. panta izpratnē neatkarīgi no tā, vai attiecīgais pienākums ir paredzēts bez tālākiem noteikumiem,
vai arī apmaiņā pret atlaides piešķiršanu. Tāpat tas ir tad, ja šis uzņēmums, nesaistīdams pircējus ar formālām saistībām,
vai nu atbilstoši ar pircējiem noslēgtiem līgumiem, vai vienpusēji piemēro lojalitātes atlaižu sistēmu, proti, atlaides, kas
ir saistītas ar nosacījumu, ka klients – neatkarīgi no savu pirkumu apjoma, vai tas būtu liels vai mazs, – visu vai lielāko
daļu no savām vajadzībām nepieciešamā iegādājas no dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma (iepriekš 216. punktā minētais spriedums
lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 89. punkts). Šāda veida saistības par ekskluzīvu iegādi apmaiņā – vai bez tās – pret atlaidi vai lojalitātes atlaides
piešķiršanu, lai pircēju stimulētu sev nepieciešamo iegādāties vienīgi no dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma, ir nesaderīgas
ar mērķi nodrošināt neizkropļotu konkurenci kopējā tirgū, jo to pamatā nav šo apgrūtinājumu vai priekšrocību pamatojoša ekonomiska
izpildījuma, bet gan tās sliecas pircējam atņemt vai ierobežot izvēles iespēju attiecībā uz piegādes avotiem un liegt konkurentu
pieeju tirgum (iepriekš 216. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 90. punkts).
Šajā lietā apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz ekskluzīvas piegādes klauzulām norādīja:
“(144) Nolīgumos par [prasītājas] piegādēm ietverto kvantitātes klauzulu konkurenci traucējošā ietekme jānovērtē, ņemot vērā [prasītājas]
deklarēto politiku attiecībā uz
General Chemical
un
Brenntag
. Kā atklāj [pie prasītājas] izņemtie dokumenti, šī sabiedrība rūpējās par to, lai neizstumtu visus konkurentus pavisam. Tās
interesēs bija, lai
General Chemical
vismaz paliktu [konkrētajā] tirgū “klātbūtnes” veidā – kas tiktu stingri kontrolēta gan cenu, gan daudzuma ziņā –, kas atbilst
vairuma lielo klientu vajadzībai pēc otrā piegādātāja, tajā pašā laikā faktiski neradot reālus konkurences draudus [prasītājas]
kvazimonopola stāvoklim.
(145)          Uzņemoties noteikt katra lielā klienta kopējās vajadzības, [prasītāja] varēja savu atlaižu augstākajai daļai sistēmu strukturēt
tā, lai izslēgtu vai līdz minimumam samazinātu konkurentu klātbūtni. Daudzos gadījumos prasītāja no klienta ieguva solījumu,
ka viņš samazinās savus pirkumus no konkurentiem vai tos ierobežos ar noteiktu apjomu.
Beatson Clarke
gadījumā bija skaidri noteikts, ka klients visu savām vajadzībām nepieciešamo iegādāsies no [prasītājas].
(146)          Šādas vienošanās būtiski ierobežo klientu līgumslēgšanas brīvību, kavē konkurentu ienākšanu tirgū un ir pielīdzināmas ekskluzivitātes
klauzulām.
(147)          Ar tās lielajiem klientiem [prasītājas] noslēgtās vienošanās nozīmēja arī to, ka tie bija saistīti attiecībā uz gandrīz visām
(un vismaz vienā gadījumā – attiecībā uz visām) savām vajadzībām, citu piegādātāju ietekmi uz konkurenci samazinot līdz minimumam.”
Apstrīdētā lēmuma 83.–114. apsvērumā Komisija arī atsaucas uz virkni dokumentu, kas attiecas uz sabiedrībām
Pilkington
,
Rockware
,
CWS
,
Redfearn
un
Beatson Clarke
.
Jāuzskata, ka šie dokumenti pierāda, ka prasītāja vēlējās ierobežot savu klientu pirkumus no konkurentiem.
Attiecībā uz
Beatson Clarke
Komisija min tiešus pierādījumus, kas ļauj konstatēt, ka šī sabiedrība ar prasītāju bija noslēgusi līgumu, lai izslēgtu efektīvu
konkurenci, saskaņā ar kuru tai bija pienākums katru gadu visu savām vajadzībām nepieciešamo iegādāties no prasītājas.
Prasības pieteikumā prasītāja neapstrīd šī līguma pastāvēšanu. Tā pat atzīst, ka, “tā, kā tas bija izteikts tās vēstulēs,
šāds noteikums varētu tikt kvalificēts par lojalitātes atlaidi”. Saskaņā ar prasītājas teikto līguma ar
Beatson Clarke
mērķis bija atbalstīt neienesīgu eksportu. Tomēr šāds arguments nevar likt apšaubīt Komisijas konstatāciju, ka pastāvēja vienošanās
par ekskluzīvu piegādi.
Tāpat attiecībā uz
Redfearn
Komisija tostarp konstatēja, ka “līgums 1987. gadam paredzēja, ka
Redfearn
nopirks no [prasītājas] vismaz 45 000 tonnas no sava kopīgā sagaidāmā patēriņa 47 500 tonnas (jeb 95 % no savām vajadzībām)”,
un ka [prasītāja] pievienoja “papildu stimulu no tās iegādāties jebkādu virsapjomu atlaides 10 [sterliņu mārciņu (GBP)] veidā”.
Prasītāja neapstrīd šīs
Redfearn
apņemšanās ievērojamu daļu savām vajadzībām nepieciešamā iegādāties vienīgi no prasītājas pastāvēšanu.
Tādējādi, nepastāvot vajadzībai pārbaudīt visus dokumentus, uz kuriem Komisija pamatojās apstrīdētajā lēmumā, jāsecina, ka
Komisija pamatoti uzskatīja, ka prasītāja bija noslēgusi līgumus par piegādi, kas bija pretrunā EKL 82. pantam.
Tādējādi piektā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par trešo daļu par citiem finansiāliem stimuliem
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka arī citi finansiāli stimuli tika piedāvāti pēc klienta pieprasījuma, lai tam ļautu attīstīt eksportu,
kas citādi būtu bijis nerentabls, vai saglabāt tam vēl esošo tirgus daļu vai ļaut stāties pretī lētām ievestajām precēm. Šādu
vienošanos ne mērķis, ne sekas nebija klientu saistīšana.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Apstrīdētā lēmuma 148.–150. apsvērumā Komisija norādīja:
“(148) Savās attiecībās ar
Beatson Clarke
[prasītāja] precizēja arī, ka “atbalsta pasākumi” papildus augstākās daļas atlaidei bija pakārtoti tās piekrišanai iegādi
100 % veikt no [prasītājas], un šis noteikums tika apstiprināts rakstveidā. Šī īpašā “stimula” mērķis un sekas bija nostiprināt
[prasītājas] pozīciju attiecībā pret klientu un izslēgt konkurenci.
(149)          Visi 139.–147. apsvērumā definētie pasākumi bija vērsti uz to, lai ierobežotu vai izslēgtu iespēju citiem sodas ražotājiem
konkurēt ar [prasītāju]. Tie ir jāapskata, ņemot vērā skaidri norādīto [prasītājas] stratēģiju saglabāt kvazimonopolu (bet
ne 100 %) [konkrētajā] tirgū. Tādējādi tie konsolidē [prasītājas] dominējošo stāvokli veidā, kas nav saderīgs ar [EKL] 82. pantā
ietverto konkurences jēdzienu.
(150)          Atlaides neatspoguļoja iespējamās izmaksu atšķirības, kas balstītos uz piegādāto daudzumu. Tās diktēja vēlme nosegt visas
vai cik iespējams lielāku daļu no klienta vajadzībām. Tādējādi augstākās daļas atlaides sistēma ievērojami atšķīrās dažādiem
klientiem attiecībā uz apjomu, sākot ar kuru tā tika piemērota. Turklāt bija atšķirības attiecībā uz pašu atlaides lielumu
uz tonnu, sākot ar GBP 6 tonnai līdz pat GBP 30 un vairāk.”
Šajā sakarā jāteic, ka prasītāja neapstrīd saviem klientiem piedāvāto finansiālo stimulu pastāvēšanu.
Kā norādīts šī sprieduma 305. punktā, tas, ka finansiālie stimuli klientiem tika piešķirti pēc viņu pieprasījuma, ka šie pasākumi
bija domāti, lai atbalstītu eksportu, saglabātu tiem vēl esošo tirgus daļu vai ļautu stāties pretī lētām ievestajām precēm,
un ka tie bija pārskatāmi, nav atbilstoši elementi, novērtējot to likumīgumu attiecībā uz EKL 82. pantu. Kas attiecas uz argumentu,
ka vienošanos mērķis un sekas nebija klientu saistīšana, tad tas nevar tikt pieņemts, jo tostarp no iepriekšminētajiem apstrīdētā
lēmuma apsvērumiem izriet, ka prasītāja attiecībā uz vismaz vienu klientu bija precizējusi, ka atbalsta pasākumi papildus
augstākās daļas atlaidei bija pakārtoti klienta piekrišanai iegādi 100 % veikt no prasītājas. Tāpat kā atlaides virsapjomam
šīs vienošanās tādējādi vismaz dažus no klientiem kavēja iegādes veikt no konkurējošiem ražotājiem.
Tādējādi piektā pamata treša daļa ir jānoraida un līdz ar to jānoraida viss piektais pamats.

Par sesto pamatu par ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm neesamību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka grūtības, kas Komisijai bija, lai pierādītu, ka ir ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm, parāda
tās īsā un pretrunīgā šī jautājuma analīze. Tā apgalvo, ka šo analīzi jau kritizējusi Pirmās instances tiesa iepriekš 16. punktā
minētā sprieduma lietā
ICI
II 63. punktā. Turklāt Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot pārņēmusi būtisku apstākli, kas bija ietverts paziņojumā par iebildumiem,
proti, to, ka prasītājas cenu noteikšanas politika ietekmēja tirdzniecību Kopienā.
Tāpat Komisija neizskaidrojot “stingras valstu tirgu sadales Kopienā” fenomenu, uz ko tā atsaucas apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumā,
un nesasaista šo sadali ar apgalvoto ļaunprātīgo izmantošanu. Lēmuma 91/300 pieņemšanas brīdī, uzskatījusi, ka tirgu sadale
bija prasītājas un
Solvay
saskaņotu darbību rezultāts, Komisija savu apgalvojumu par “stingru sadali” nav pārņēmusi apstrīdētajā lēmumā. Turklāt prasītāja
uzskata, ka Komisija neatspēko prasītājas izvirzīto skaidrojumu tirgu sadalei, kura pamatā ir sīka un neapstrīdēta ekonomiska
analīze. Pēc prasītājas domām, tās izvirzīto skaidrojumu apstiprina pašas Komisijas secinājumi antidempinga procedūrās.
Turklāt Komisijas apgalvojums, ka prasītāja esot vēlējusies, lai
General Chemical
paliek konkrētajā tirgū, esot “neloģisks” un “neapstiprināts” ar pierādījumiem. Komisija šī apgalvojuma pamatojumam neesot
sniegusi ekonomisku analīzi. Turklāt tam ir pretrunā pašas Komisijas 1990. gada 19. decembra secinājumi Lēmumā 91/301/EEK
par [EKL 81. panta 1. punkta] piemērošanu (IV/33.016 –
ANSAC
) (OV 1991, L 152, 54. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums lietā
ANSAC
”). Komisija arī nemēģinot pamatot savu apgalvojumu, saskaņā ar kuru, ja nebūtu
General Chemical
, patērētāji tiktu mudināti meklēt citus piegādes avotus un varbūt labāku tirgu kontinentālajā Rietumeiropā. Šajā sakarā prasītāja
atsaucas uz Komisijas 1995. gada 10. aprīļa Regulu (EK) Nr. 823/95, ar kuru nosaka pagaidu antidempinga nodevu dinātrija karbonāta
importam no Amerikas Savienotajām Valstīm (OV L 83, 8. lpp.), saskaņā ar kuru vismaz trīs ar pus gadus pēc apgalvoto ļaunprātīgo
darbību izbeigšanas tirdzniecība starp Apvienoto Karalisti un kontinentālo Eiropu praktiski nemainījās.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 81. un 82. pantā definētā pārkāpuma pazīmes par ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm
interpretēšanai un piemērošanai jāizriet no šās pazīmes mērķa norobežot Kopienu tiesību aktu un dalībvalstu tiesību aktu piemērošanas
jomu attiecībā uz konkurences tiesību normām. Turklāt uz Kopienu tiesību aktu piemērošanas jomu attiecas visas aizliegtās
vienošanās un jebkāda veida prakse, kas varētu apdraudēt tirdzniecības brīvību starp dalībvalstīm tādējādi, ka tās var negatīvi
ietekmēt dalībvalstu vienotā tirgus mērķu īstenošanu, it īpaši norobežojot valstu iekšējo tirgu vai mainot konkurences struktūru
kopējā tirgū (Tiesas 1979. gada 31. maija spriedums lietā 22/78
Hugin Kassaregister
un
Hugin Cash Registers
/Komisija,
Recueil
, 1869. lpp., 17. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 89. punkts).
Lēmums, vienošanās vai prakse var ietekmēt tirdzniecību dalībvalstu starpā tikai tad, ja, ņemot vērā faktisko un tiesisko
apstākļu kopumu, ar pietiekamu iespējamības pakāpi var paredzēt, ka tie tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli var ietekmēt
tirdzniecības plūsmas starp dalībvalstīm tādējādi, ka tas var negatīvi ietekmēt vienotā, starp dalībvalstīm izveidotā tirgus
mērķu īstenošanu. Turklāt šāda ietekme nevar būt maznozīmīga (Tiesas 1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā C‑306/96
Javico
,
Recueil
, I‑1983. lpp., 16. punkts; 1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑215/96 un C‑216/96
Bagnasco
u.c.,
Recueil
, I‑135. lpp., 47. punkts, kā arī iepriekš 334. punktā minētais spriedums lietā
Dalmine
/Komisija, 90 punkts). Šajā sakarā, kā minēts šī sprieduma 308. punktā, 8 % no prasītājas kopējā kalcinētās sodas pārdošanas
apjoma nevar tikt uzskatīti par niecīgu šī pārdošanas apjoma daļu.
Šajā lietā jāteic, ka Komisija no tiesiskā viedokļa pamatoti ir uzskatījusi, ka prasītājai pārmestā prakse varēja ietekmēt
tirdzniecību starp dalībvalstīm.
No vienas puses, atlaidēm virsapjomam ir izslēdzoša ietekme tādā ziņā, ka lojalitātes atlaide, kas tiek piešķirta apmaiņai
pret klienta apņemšanos visu vai gandrīz visu savām vajadzībām nepieciešamo iegādāties no dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma,
ar finansiālu priekšrocību sniegšanu kavē, ka klienti savām vajadzībām nepieciešamo iegādātos no konkurējošiem ražotājiem
(iepriekš 295. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 56. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 296. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Suiker Unie
u.c./Komisija, 518. punkts). Liedzot konkurentiem pieeju tirgum, prasītājas rīcība varēja ietekmēt tirdzniecības plūsmas
un konkurenci Kopienā (šajā ziņā skat. iepriekš 288. punktā minēto spriedumu lietā
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija, 103. punkts).
No otras puses, Komisija atsaucas uz prasītājas 1985. gada 28. jūnija stratēģijas dokumentu, no kura izriet, ka prasītāja
vēlējās kavēt vai novērst jebkādu blīvās sodas importu Apvienotajā Karalistē, izņemot
General Chemical
[agrāk –
Allied
]
sodu
(apstrīdētā lēmuma 66.–70. apsvērums). Saskaņā ar šo prasītājas dokumentu, kas minēts apstrīdētā lēmuma 70. apsvērumā:
“Saglabājas stratēģija visos gadījumos izmantot konkurētspējīgas cenas, lai sasniegtu [prasītājas] pamatapjomu, kā arī piedāvātu
augstākajai daļai nosacījumus līdz pat GBP 15 par tonnu, lai iegūtu papildu apjomu no
Allied
. Mērķis ir saglabāt
Allied
pozīciju vismaz 30 kilotonnu gadā apjomā. Mūsu nodoms ir nepiespiest
Allied
aiziet no tirgus, jo tas piespiestu stikla ražošanas industriju meklēt piegādes avotus vai nu kontinentālajā Rietumeiropā,
vai Austrumeiropā.”
Savos procesuālajos rakstos prasītāja neapstrīd ne šī stratēģijas dokumenta pastāvēšanu, ne saturu. Tādējādi prasītāja pati
atzīst, ka tās prakse vismaz potenciāli radīja tirdzniecības plūsmas, kas atšķīrās no tām, kādas tās būtu konkurencei atvērtā
tirgū. Šajā jautājumā jāprecizē, ka iepriekš 335. punktā minētais kritērijs, saskaņā ar kuru ietekme uz tirdzniecības plūsmām
dalībvalstu starpā nevar būt maznozīmīga, šajā lietā ir izpildīts.
Neviens no prasītājas argumentiem neliek apšaubīt secinājumu, ka tai pārmestā prakse varēja ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā
ICI
II Pirmās instances tiesa kritizēja Komisijas analīzi par ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm. Tomēr no šī minētā
sprieduma 63. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesā minētā neskaidrība attiecās vienīgi uz to, ka tā konstatēja, ka prasītājas
veiktie pasākumi ietekmēja tirdzniecību starp dalībvalstīm, tā vietā, lai konstatētu, ka tā to var ietekmēt. Turklāt Pirmās
instances tiesa neapšaubīja, ka šajā lietā prasītājas īstenotie pasākumi varēja ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot pārņēmusi būtisku apstākli, kas bija ietverts paziņojumā
par iebildumiem, proti, ka prasītājas cenu noteikšanas politika ietekmēja tirdzniecību Kopienā. Tomēr jāteic, ka Vispārējās
tiesas īstenotā pārbaude neattiecas uz paziņojuma par iebildumiem daļu, kas nav pārņemta apstrīdētajā lēmumā. Vispārējai tiesai
vienīgi jāpārbauda, vai ar apstrīdēto lēmumu tā daļā par ietekmi uz tirdzniecību ir ievērots EKL 82. pants, kā tas interpretēts
judikatūrā.
Treškārt, prasītāja Komisijai pārmet, ka tā nav izskaidrojusi “stingras valstu tirgu sadales Kopienā” fenomenu un saikni starp
šo sadali ar apgalvoto ļaunprātīgo izmantošanu. Saskaņā ar prasītājas teikto Lēmums 91/300 balstījās uz konstatāciju, ka tirgu
sadale bija prasītājas un
Solvay
saskaņotu darbību rezultāts, kas bija Lēmuma 91/297 priekšmets, kuru vēlāk atcēla Pirmās instances tiesa. Tomēr neatkarīgi
no jautājuma, vai Komisijai apstrīdētajā lēmumā bija jānorāda tirgu sadales iemesli, jāteic, ka prasītāja neapstrīd, pirmkārt,
ka šī sadale pastāvēja, un, otrkārt, apstrīdētajā lēmumā ietvertie apsvērumi ļauj uzskatīt, ka prasītājas piemērotās atlaides
virsapjomam to izslēdzošās ietekmes dēļ varēja ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Ceturtkārt, prasītāja apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka prasītāja vēlējusies, lai
General Chemical
paliek konkrētajā tirgū. Šajā sakarā tā atsaucas uz lēmumu lietā
ANSAC
, kas tika pieņemts tajā pašā dienā, kad tika pieņemts Lēmums 91/300. Tomēr prasītāja nepierāda, ka lēmums lietā
ANSAC
būtu pretrunā apstrīdētajam lēmumam. Prasības pieteikumā prasītājas citētā rindkopa no lēmuma lietā
ANSAC
ir daļa no
ANSAC
apgalvojumiem un nav Komisijas vērtējums, turklāt Komisija šos apgalvojumus nav akceptējusi.
Piektkārt, prasītāja atsaucas uz Regulu Nr. 823/95, kuras preambulas 45. apsvērumā noteikts:
“Laikā starp 1990. gadu un pārbaudes laiku Kopienā ražotas sodas tirdzniecības apjoms palielinājās ļoti nedaudz. Dažādu Kopienas
ražotāju pozīcija valsts tirgos attiecībā vienam pret otru gandrīz nav mainījusies. Konkrētāk, nav notikušas praktiski nekādas
izmaiņas tirdzniecībā starp Apvienoto Karalisti un kontinentālo Eiropu.”
Tomēr tas, ka tirdzniecība starp Apvienoto Karalisti un kontinentālo Eiropu nemainījās pēc pieņemtā pārkāpumu beigu datuma,
nav pietiekami, lai uzskatītu, ka prasītājai pārmestā prakse nevarēja ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
No visa iepriekš minētā izriet, ka sestais pamats ir jānoraida un līdz ar to jānoraida prasījumi par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

2. Par prasījumiem par naudas soda atcelšanu vai samazināšanu
Ievadam prasītāja uzsver, ka tās prasījumi par naudas soda atcelšanu vai samazināšanu nav jāinterpretē kā EKL 82. panta pārkāpuma
atzīšana un ka tie tiek izvirzīti pakārtoti.
Prasītāja būtībā izvirza četrus pamatus savu prasījumu par naudas soda atcelšanu vai samazināšanu pamatapjomam. Tie ir, pirmkārt,
par laika notecējumu, otrkārt, par kļūdainu pārkāpuma smaguma vērtējumu, treškārt, par kļūdainu pārkāpuma ilguma vērtējumu
un, ceturtkārt, par atbildību mīkstinošu apstākļu pastāvēšanu.

Par pirmo pamatu par laika notecējumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka pat tad, ja Komisijai bija kompetence tai uzlikt naudas sodu, Vispārējai tiesai šajā lietā, īstenojot
savu neierobežoto kompetenci, naudas sods būtu jāatceļ.
Prasītāja vispirms atsaucas uz laiku, kas pagājis starp Lēmuma 91/300 un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.
Prasītāja tālāk uzsver, ka Komisija nav pareizi “formulējusi” iemeslus attiecībā uz naudas sodu un nav ņēmusi vērā atbilstošo
apstākļu izmaiņas pēc Lēmuma 91/300 pieņemšanas. Saskaņā ar prasītājas teikto nav skaidrs, vai komisāru kolēģijai tās sanāksmes
laikā, kurā apstrīdētais lēmums esot ticis pieņemts, par šīm izmaiņām bija zināms.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
No argumentu, ko prasītāja izvirzījusi prasījumu par visa apstrīdētā lēmuma atcelšanu pirmā un otrā pamata ietvaros, analīzes
izriet, ka Komisija apstrīdēto lēmumu pieņēma, ievērojot Regulu Nr. 2988/74, kā arī saprātīga termiņa principu. Tādējādi Komisijai
nevar pārmest, ka tā kavējās ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu. Turklāt no judikatūras izriet, ka, nosakot naudas sodu apmēru
par konkurences tiesību pārkāpumu, Komisijai ir jāņem vērā ne tikai pārkāpuma smagums un īpaši apstākļi, kādi pastāv attiecīgajā
gadījumā, bet arī apstākļi, kādos minētais pārkāpums ticis izdarīts, un jārūpējas par savas darbības preventīvo raksturu,
galvenokārt saistībā ar tāda veida pārkāpumiem, kas īpaši traucē sasniegt Kopienas mērķus (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums
apvienotajās lietās no 100/8 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 106. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedums lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 272. punkts).
Tādējādi prasītājai uzliktais naudas sods nav jāatceļ sakarā ar laiku, kas ir pagājis starp Lēmuma 91/300 un apstrīdētā lēmuma
pieņemšanu.
Pirmais pamats līdz ar to ir jānoraida.

Par otro pamatu par kļūdainu pārkāpumu smaguma vērtējumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka ar Lēmumu 91/300 uzliktais naudas sods ir acīmredzami pārmērīgs. Turklāt neviena tās īstenotajai cenu
noteikšanas sistēmai līdzīga sistēma iepriekš neesot bijusi Komisijas vai Kopienu tiesu “atbilstoša lēmuma” priekšmets. Komisija
tādējādi esot pieļāvusi principa kļūdu, 1990. gadā uzskatīdama, ka inkriminētais pārkāpums bija “īpaši smags”. Prasītāja arī
apgalvo, ka, lai noteiktu naudas soda apmēru, Komisijai 1990. gadā bija jāņem vērā arī par inkriminēto EKL 81. panta pārkāpumu
uzliktais naudas sods. Saskaņā ar prasītājas teikto – Komisija pret šiem pārkāpumiem izturējusies tā, it kā tie būtu pilnīgi
nodalīti, lai arī pārklājas to ietekme uz konkurenci un tirdzniecību Kopienā, un tādējādi notikusi divkārša pārmērīgu naudas
sodu uzlikšana.
Turklāt Komisija apstrīdētajā lēmumā neatsaucoties uz Pamatnostādnēm sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas
Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes naudas
soda noteikšanai”). Apstrīdētajā lēmumā esot konstatācijas, kas ir nesaderīgas ar Pamatnostādnēm naudas soda noteikšanai,
tostarp attiecībā uz to, ka tikai tā paša veida atkārtoti pārkāpumi jāuzskata par atbildību pastiprinošiem apstākļiem.
Turklāt Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot ņēmusi vērā, ka laika periodā pēc Lēmuma 91/300 pieņemšanas prasītāja neesot sodīta
par EKL 81. un 82. panta pārkāpumiem.
Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka tā iztērējusi GBP 171 729,93, lai sniegtu garantijas attiecībā uz naudas sodu, kas uzlikts
ar Lēmumu 91/300, un GBP 120 200 attiecībā uz naudas sodu, kurš uzlikts ar Lēmumu 91/297, kas ir lēmumi, kurus Pirmās instances
tiesa atcēla. Saskaņā ar prasītājas teikto – Komisijai bija jāņem vērā šīs summas, kad tā noteica naudas soda apmēru šajā
lietā. Turklāt prasītāja apgalvo, ka tai ir radušās neatgūstamas iekšējas izmaksas pēc soļiem, ko tā spēra, lai pierādītu,
ka Lēmums 91/300 bija nelikumīgs sakarā ar Komisijas iesniegto lieko apelācijas sūdzību, kurai trūkst priekšmeta. Katrā ziņā
naudas sods būtu jāsamazina atbilstoši iepriekš 115. punktā minētajam spriedumam lietā
Baustahlgewebe
/Komisija sakarā ar pārmērīgi ilgo laiku, kas pagājis kopš pārbaudes uzsākšanas 1989. gada aprīlī un apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Komisija atbild, ka atsauce uz Lēmumu 91/297 “neattiecas uz lietu”, jo šis lēmums tika atcelts un Komisija šajā sakarā nepieņēma
jaunu lēmumu. Turklāt pat tad, ja ar Lēmumu 91/300 uzliktais naudas sods būtu līdzvērtīgs noteiktam procentam no prasītājas
kalcinētās sodas apgrozījuma noteiktā finanšu gadā, tam nebūtu nozīmes, jo naudas sods tika uzlikts, lai sodītu par pārkāpumu,
kurš tika īstenots vairāku gadu laikā. Komisija atgādina, ka Regulā Nr. 17 paredzētais apgrozījums ir visu preču kopējais
apgrozījums visā pasaulē un ka ECU 10 miljoni ir tikai ļoti neliela daļa no prasītājas kopējā apgrozījuma.
Turklāt attiecībā uz prasītājas argumentu, ka Komisija neesot ievērojusi Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, Komisija
norāda, ka prasītāja neapgalvo, ka tai šīs pamatnostādnes bija jāpiemēro. Šajā sakarā Komisija precizē, ka, ja būtu tikuši
piemēroti Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai noteiktie norādošie naudas sodu līmeņi, par tik smagu pārkāpumu kā prasītājas
izdarītais tie būtu noveduši pie augstāka naudas soda. Katrā ziņā starp apstrīdēto lēmumu un Pamatnostādnēm naudas soda noteikšanai
neesot nekādas pretrunas. Esot skaidrs, ka Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai 2. punktā ietvertais saraksts ir “sniegts
vienīgi kā piemērs”.
Tam, ka kopš 1990. gada prasītājai nav ticis pārmests neviens pārkāpums, nav nozīmes, nosakot naudas sodu par pārkāpumu, kas
izdarīts pirms šī datuma. Tāpat arī izdevumi par garantiju sniegšanu pēc Lēmuma 91/300 pieņemšanas nevar tikt ņemti vērā,
nosakot naudas soda apmēru apstrīdētajā lēmumā.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, prasītāja kritizē Komisijas vērtējumu attiecībā uz naudas soda apmēru, kas tai ir uzlikts ar Lēmumu 91/300. Tomēr,
tā kā šo lēmumu Pirmās instances tiesa atcēla un šī lieta attiecas vienīgi uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu un pakārtoti – uz
prasību atcelt vai samazināt ar apstrīdēto lēmumu uzlikto naudas sodu, nav jāizskata šī sprieduma 357. punktā minētie prasītājas
argumenti par naudas sodu, kas tai ir uzlikts ar Lēmumu 91/300.
Otrkārt, jāatgādina, ka, lai gan saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir rīcības brīvība, nosakot katra naudas soda apmēru,
un tai nav pienākuma izmantot matemātisku formulu, Vispārējai tiesai saskaņā ar Regulas Nr. 17 17. pantu ir neierobežota jurisdikcija
EKL 229. panta nozīmē pārskatīt lēmumus, ar ko Komisija ir noteikusi soda naudu, un līdz ar to tā var atcelt, samazināt vai
palielināt uzlikto soda naudu (Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01,
no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 165. punkts, un 2006. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑217/03 un T‑245/03
FNCBV
u.c./Komisija, Krājums, II‑4987. 1pp., 358. punkts).
Attiecībā uz Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai piemērošanu jāatgādina, ka, tā kā Lēmums 91/300 tika atcelts procesuālo
noteikumu pārkāpuma dēļ, Komisijai bija tiesības pieņemt jaunu lēmumu, neuzsākot jaunu administratīvo procesu.
Tā kā apstrīdētā lēmuma saturs ir gandrīz identisks Lēmuma 91/300 saturam un šie abi lēmumi balstīti uz to pašu pamatojumu,
attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu apstrīdētajam lēmumam ir piemērojami noteikumi, kas bija spēkā Lēmuma 91/300 pieņemšanas
laikā.
Komisija atsāka procedūru stadijā, kurā procesuālā kļūda bija tikusi pieļauta, un pieņēma jaunu lēmumu, neveikdama jaunu lietas
novērtēšanu, kurā tiktu ņemti vērā noteikumi, kas nepastāvēja pirmās pieņemšanas laikā. Jauna lēmuma pieņemšana pēc definīcijas
izslēdz pēc pirmā lēmuma pieņemšanas pieņemtu pamatnostādņu piemērošanu.
Tādējādi Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai šajā lietā nav piemērojamas.
Treškārt, jāpiebilst, ka Komisija uzskatīja, ka prasītājai pārmestais pārkāpums bija “īpaši smags” (apstrīdētā lēmuma 156. apsvērums).
Šajā sakarā jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai naudas sodu apmēra līmenis jānosaka atkarībā no pārkāpuma izdarīšanas apstākļiem
un pārkāpuma smaguma, un pārkāpuma smaguma novērtēšana naudas soda apmēra noteikšanas mērķiem jāveic, it īpaši ņemot vērā
radītos konkurences ierobežojumus (skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 23. februāra spriedumu apvienotajās lietās T‑39/92
un T‑40/92
CB
un
Europay
/Komisija,
Recueil
, II‑49. lpp., 143. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, nosakot Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu, kuros ir vainojams uzņēmums, smagumu, lai noteiktu šim smagumam
samērīgu naudas soda apmēru, Komisija var ņemt vērā īpaši lielo dažu pārkāpumu ilgumu, pārkāpumu, kuri attiecās uz visām vai
gandrīz visām attiecīgā uzņēmuma precēm un daži no kuriem ietekmējuši visas dalībvalstis, skaitu un dažādību, īpaši tādu pārkāpumu
smagumu, kas ir daļa no pārdomātas un konsekventas stratēģijas, kura vērsta uz to, lai ar dažādu veidu konkurentus izslēdzošu
praksi un klientu lojalitāti veicinošu politiku mākslīgi saglabātu vai nostiprinātu uzņēmuma dominējošo stāvokli tirgos, kuros
kompetence jau bija ierobežota, īpaši kaitīgo ļaunprātīgās izmantošanas ietekmi uz konkurenci un priekšrocības, kuras uzņēmumam
devuši tā izdarītie pārkāpumi (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedumu lietā T‑83/91
Tetra Pak
/Komisija,
Recueil
, II‑755. lpp., 240. un 241. punkts).
Šajā lietā ir jāuzskata, ka prasītājai pārmestā prakse pelnīja vismaz Komisijas izmantoto kvalifikāciju.
Piešķirot saviem klientiem atlaides virsapjomam un ar tiem noslēdzot lojalitāti veicinošas vienošanās, prasītāja smagi apdraudēja
konkurenci. Kā Komisija pamatoti norādījusi:
“[Prasītājas izdarītie pārkāpumi] bija daļa no apzinātas politikas, kuras mērķis bija konsolidēt [tās] kontroli [konkrētajā]
tirgū Līguma pamatmērķiem pilnīgi pretējā veidā. Turklāt ar tiem konkrēti paredzēja ierobežot vai ietekmēt noteiktu konkurentu
darbību. Uz ilgu laiku liedzot visiem saviem konkurentiem pārdošanas iespējas, [prasītāja] nodarīja ilgstošu kaitējumu [konkrētā]
tirgus struktūrai par sliktu patērētājiem.”
Tīri norādei jāteic, ka Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, lai gan tās šajā lietā nav piemērojamas, noteikts, ka lojalitātes
atlaides, kuras piešķir dominējošie uzņēmumi, lai izslēgtu konkurentus no tirgus, ir “smags” pārkāpums, par kuru iespējamo
naudas sodu aprēķins ir no EUR 1 līdz 20 miljoniem.
Ceturtkārt, attiecībā uz recidīvu jāpiebilst, ka, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveidā uzdoto jautājumu, Komisija apstiprināja,
ka apstrīdētā lēmuma 159. apsvērumā izvirzītais iebildums, saskaņā ar kuru prasītājai jau vairākkārtīgi uzlikti ievērojami
naudas sodi par aizliegtu vienošanos noslēgšanu ķīmiskajā rūpniecībā (peroksīdi, polipropilēns, PVC), ir atbildību pastiprinošs
apstāklis.
Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru nodarītā pārkāpuma smaguma pakāpes analīzē jāņem vērā iespējamā recidīva
pastāvēšana (iepriekš 128. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 91. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 348. punkts).
Dažās valsts tiesību sistēmās iekļautais recidīva jēdziens tiek izprasts tādējādi, ka persona ir pieļāvusi jaunus pārkāpumus
pēc tam, kad ir bijusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem (Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp., 617. punkts).
Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, pat ja tās šai tiesvedībai nav piemērojamas, izmantota līdzīga domu gaita, atsaucoties
uz “viena veida pārkāpumiem”.
Jāatzīst, ka pārkāpumi, par kuriem prasītājai vairākkārtīgi uzlikti ievērojami naudas sodi par aizliegtu vienošanos noslēgšanu
ķīmiskajā rūpniecībā, visi ir saistīti ar EKL 81. pantu. Kā Komisija precizēja, runa ir par tās 1969. gada 24. jūlija Lēmumu
69/243/EEK par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (IV/26.267 – Krāsvielas) (OV L 195, 11. lpp.), 1986. gada 23. aprīļa
Lēmumu 86/398/EEK par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (IV/31.149 – Polipropilēns) (OV L 230, 1. lpp.), kā arī 1988. gada
21. decembra Lēmumu 89/190/EEK par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru: (IV/31.865 –
PVC
) (OV 1989, L 74, 1. lpp.). Turklāt prakse, attiecībā uz kuru tika pieņemti iepriekš minētie lēmumi, ir ļoti atšķirīga no
prakses, par kuru runa ir šajā lietā.
Tādējādi Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka pastāv prasītājas atbildību pastiprinošs apstāklis, un līdz ar to apstrīdētais
lēmums ir jāgroza, samazinot prasītājai uzliktā naudas soda lielumu par 5 %.
Piektkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, ka tā kopš Lēmuma 91/300 pieņemšanas nav sodīta par EKL 81. un 82. panta pārkāpumiem,
– tas nevar būt sekmīgs, jo apstrīdētais lēmums attiecas vienīgi uz faktiem pirms 1990. gada.
Sestkārt, prasītājas argumenti, ka Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, par kuru ir runa šajā lietā, bija jāņem vērā, pirmkārt,
izdevumi, kas radušies, sniedzot garantijas saistībā ar naudas sodiem, kas uzlikti ar Lēmumu 91/300 un Lēmumu 91/297, un,
otrkārt, neatgūstamas iekšējas izmaksas pēc soļiem, ko [prasītāja] spēra, lai pierādītu, ka Lēmums 91/300 bija nelikumīgs
sakarā ar Komisijas iesniegto lieko apelācijas sūdzību, kurai trūkst priekšmeta, ir jānoraida. No judikatūras izriet, ka,
nosakot naudas sodu apmēru, Komisijai ir jāņem vērā ne tikai pārkāpuma smagums un īpaši apstākļi, kādi pastāv attiecīgajā
gadījumā, bet arī apstākļi, kādos minētais pārkāpums tika izdarīts, un jārūpējas par savas darbības preventīvo raksturu, galvenokārt
saistībā ar tāda veida pārkāpumiem, kas īpaši traucē sasniegt Kopienas mērķus (iepriekš 354. punktā minētie spriedumi apvienotajās
lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 106. punkts, un lietā
Degussa
/Komisija, 272. punkts). Šajā lietā, pat pieņemot, ka prasītājai saistībā ar garantiju sniegšanu attiecībā uz lēmumos, kas
vēlāk tika atcelti, uzlikto naudas sodu samaksu un, lai pierādītu, ka viens no šiem lēmumiem bija nelikumīgs, ir radušies
izdevumi, Komisijai nevar pārmest, ka tā tos neņēma vērā, jo prasītāja varēja lūgt tos atlīdzināt, ceļot prasību par zaudējumu
atlīdzību.
Septītkārt, pārbaudot pirmo prasītājas izvirzīto pamatu, Vispārējā tiesa noraidīja iebildumu par Komisijas pieļauto saprātīga
termiņa pārkāpumu. Tādējādi šajā lietā nevar atsaukties uz judikatūru, kas izriet no iepriekš 115. pantā minētā sprieduma
lietā
Baustahlgewebe
/Komisija, kas paredz atzinumu, ka saprātīga termiņa principa pārkāpumu nav iespējams izmantot šajā gadījumā.
Noslēdzot – tā kā Komisija kļūdaini uzskatījusi, ka pastāv prasītājas vainu pastiprinošs apstāklis, apstrīdētais lēmums ir
jāgroza, samazinot prasītājai uzliktā naudas soda lielumu par 5 % jeb EUR 500 000.

Par trešo pamatu par kļūdainu pārkāpuma ilguma vērtējumu
Lietas dalībnieku argumenti
Attiecībā uz pārkāpuma beigām prasītāja apgalvo, ka Komisijas secinājumi esot pretrunīgi un nav apstiprināti ar pierādījumiem.
Apstrīdētā lēmuma 2. apsvērumā norādīts, ka pārkāpums turpinājās līdz “aptuveni 1990. [gada] beigām”. Savukārt apstrīdētā
lēmuma 160. un 161. apsvērumā norādīts, ka pārkāpums turpinājās “vismaz līdz 1989. [gada] beigām” un ka prasītāja atteicās
no atlaidēm augstākajai daļai, sākot ar “1990. gada 1. janvāri”. Tāpat apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija atsaucoties uz
“vismaz 1989. [gada] beigām”. Prasītāja apgalvo arī, ka Komisija nav sniegusi nekādus pierādījumus par nelikumīgu rīcību pēc
1989. gada.
Attiecībā uz pārkāpuma sākumu prasītāja apgalvo, ka Komisijai neesot nekādu pierādījumu par to, ka pārkāpums sākās 1983. gadā,
vai par klientiem, kuriem bija paredzētas atlaides augstākajai daļai. Tādējādi paziņojumā par iebildumiem Komisija kā pārkāpuma
sākuma datumu izmantoja 1984. gadu. Katrā ziņā neviens no dokumentiem, uz kuriem Komisija atsaucas, nav datēts agrāk kā ar
1985. gada 1. janvāri.
Pēc prasītājas domām, tā kā var redzēt, ka naudas soda apmērs ir noteikts, pamatojoties uz astoņiem gadiem, proti, no 1983. līdz
1990. gadam, lai gan Komisija izvirza pierādījumus tikai attiecībā uz piecus gadus ilgu laikposmu, proti, no 1985. līdz 1989. gadam,
šis apmērs ir jāsamazina par 35–40 %, neskarot citus minētos apsvērumus.
Attiecībā uz pārkāpuma beigām Komisija norāda, ka prasītājas norādītā nekonsekvence attiecas tikai uz apstrīdētā lēmuma 2. apsvērumu,
kurā norādīts, ka prasītājas piešķirtās atlaides augstākajai daļai beidzās 1990. gada beigās, lai gan no citiem noteikumiem
skaidri izriet, ka pārkāpums beidzās 1989. gadā. Saskaņā ar Komisijas teikto komisāru kolēģija pieņēma visu apstrīdēto lēmumu
kopumā, un, skatot to kopumā, neskaidrību nav.
Attiecībā uz pārkāpuma sākumu Komisija atzīst, ka tai nav precīzi zināms, kādā datumā 1983. vai 1984. gadā tika noslēgti līgumi
par atlaidēm augstākajai daļai, bet saskaņā ar tās teikto nav apstrīdams, ka šī prakse pastāvēja vairāk nekā piecus gadus
un ka tā sākās pirms 1985. gada un tika izbeigta tikai 1989. gada beigās. Tādējādi prasītājai uzliktais naudas sods par šāda
ilguma pārkāpumu neesot pārmērīgs.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam jāteic, ka, lai gan šis pamats formāli ir vērsts uz naudas soda atcelšanu vai samazināšanu, to var saprast arī kā
lūgumu daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tā 1. pantā norādīts, ka prasītāja 1983. gadā pārkāpa EKL 82. pantu.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu attiecībā uz jautājumu par pārkāpuma ilgumu:
“(2)               Laikā starp 1983. [gadu] un aptuveni 1990. [gada] beigām [prasītāja] ļaunprātīgi izmantoja dominējošo stāvokli, kāds tai bija
sodas tirgū Apvienotajā Karalistē, saviem galvenajiem klientiem piemērojot lojalitātes atlaides un ar virsapjomu saistītas
atlaides (“top‑slice rebates” jeb “atlaides augstākajai daļai”), līgumu nosacījumus, kas tai nodrošināja faktisku piegāžu
ekskluzivitāti, kā arī citus pasākumus, kuru mērķis un sekas bija šo klientu saistīšana attiecībā uz visām to vajadzībām un
konkurentu izstumšana.
[..]
(160)          Pārkāpums sākās aptuveni 1983. gadā, neilgu laiku pēc sarunām ar Komisiju un tās veikto lietas slēgšanu, un turpinājās “vismaz
līdz 1989. [gada] beigām.]
(161)          Komisija ņem vērā, ka [prasītāja] atteicās no atlaidēm augstākajai daļai, sākot ar 1990. gada janvāri.”
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā precizēts:
“[..] [prasītāja] pārkāpa [EKL 82.] panta noteikumus, sākot no aptuveni 1983. gada un vismaz [līdz] 1989. [gada] beigām, ar
rīcību, kura bija vērsta uz konkurences izslēgšanu vai ļoti ievērojamu ierobežošanu.”
Tādējādi attiecībā uz pārkāpuma beigu datumu starp apstrīdētā lēmuma noteikumiem ir pretruna, jo vienā no tiem minētas “aptuveni
1990. [gada] beigas”, bet citos norādītas 1989. gada beigas.
Šajā ziņā jāuzskata, kā norādīts apstrīdētā lēmuma 1. pantā, ka pārkāpums nebeidzās “vismaz [līdz] 1989. [gada] beigām”, kas
ir minēts arī 160. apsvērumā, un tādējādi atsauce uz “aptuveni 1990. [gada] beigām” apstrīdētā lēmuma 2. apsvērumā, kas ir
tikai prasītājas izdarītā pārkāpuma kopsavilkums, šķiet esam pārrakstīšanās kļūda.
Attiecībā uz pārkāpuma sākuma datumu prasītāja apgalvo, ka Komisija neesot nekādu pierādījumu par 1983. un 1984. gadu, savukārt
Komisija apgalvo, ka prasītāja bija noslēgusi līgumus par atlaidēm augstākajai daļai pirms 1985. gada, pat ja tā atzīst, ka
tai nav zināms precīzs datums, ka šie līgumi tika noslēgti 1983. vai 1984. gadā.
Atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, Komisija atsaucas uz noteiktiem lietas materiālos ietilpstošiem dokumentiem,
kas, pēc Komisijas domām, norāda, ka prasītājai pārmestā prakse bija uzsākta 1983. un 1984. gadā.
Šajā sakarā, pirmkārt, jāteic, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītāja pati atsaucas uz 1984. gadu un ka apstrīdētā
lēmuma 60. apsvērumā norādīts, ka saskaņā ar prasītājas teikto – sākot ar 1984. gadu par prasībām pārsvarā notika individuālas
sarunas.
Otrkārt, jānorāda, ka dokumenti, uz kuriem Komisija atsaucas, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, neļauj uzskatīt,
ka prasītājai pārmestais pārkāpums būtu noticis jau 1983. gadā. Turklāt Komisija atzīst, ka tai nav precīzi zināms, kādā datumā
līgumi par atlaidēm augstākajai daļai tikuši noslēgti (skat. šī sprieduma 391. punktu).
Tādējādi apstrīdētais lēmums jāatceļ tiktāl, ciktāl tajā norādīts, ka prasītāja pārkāpa EKL 82. panta noteikumus 1983. gadā.
Līdz ar to šī iemesla dēļ prasītājai uzliktā naudas apmērs jāsamazina par 15 % jeb par EUR 1 500 000.

Par ceturto pamatu par atbildību mīkstinošu apstākļu pastāvēšanu
Prasītāja apgalvo, ka Komisijai, novērtējot pārkāpuma smagumu, bija jāņem vērā deviņi atbildību mīkstinoši apstākļi.
Par pirmo pamatu par prasītājas sadarbību ar Komisiju
Prasītājas apgalvo, ka tā ir izrādījusi sadarboties gribu, visās pārbaudes stadijās pilnībā palīdzot Komisijai un ierazdamās
uz liecinieku noklausīšanos, kuri visvairāk palīdzēja saprast faktus. Tā norāda, ka savā 1992. gada 10. marta spriedumā lietā
T‑13/89
ICI
/Komisija (
Recueil
, II‑1021. lpp.) Pirmās instances tiesa šī iemesla dēļ piešķīra papildu naudas soda samazinājumu ECU 1 miljona apmērā.
Saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu ar nosaukumu “Informācijas pieprasījumi”:
“4. Pieprasīto informāciju sniedz uzņēmumu īpašnieki vai viņu pārstāvji un – juridisku personu, uzņēmējsabiedrību vai apvienību,
kam nav juridiskas personas statusa, gadījumā – personas, kas tiesīgas tās pārstāvēt saskaņā ar likumu vai statūtiem.
5. Ja uzņēmums vai uzņēmumu apvienība nav iesniegusi pieprasīto informāciju Komisijas noteiktajā termiņā vai sniegusi nepilnīgas
ziņas, Komisija ar lēmumu pieprasa sniegt informāciju. Lēmumā precizē, kāda informācija nepieciešama, nosaka atbilstošu termiņu,
kurā tā sniedzama, un norāda 15. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 16. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētos sodus un
tiesības lēmumu pārbaudīt Tiesā.”
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sadarbība izmeklēšanā, kas nepārsniedz Regulas Nr. 17 11. panta 4. un 5. punktā noteiktos
uzņēmumu pienākumus, nevar būt naudas soda samazinājuma iemesls (Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā
T‑12/89
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑907. lpp., 341. un 342. punkts, un 2005. gada 18. jūlija spriedums lietā T‑241/01
Scandinavian Airlines System
/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 218. punkts). Savukārt šāds samazinājums ir pamatots, ja uzņēmums ir sniedzis informāciju,
kas pārsniedz informāciju, kuras sniegšanu Komisija var pieprasīt saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu (Pirmās instances tiesas
2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑230/00
Daesang
un
Sewon Europe
/Komisija,
Recueil
, II‑2733. lpp., 137. punkts).
Iepriekš 404. punktā minētajā 1992. gada 10. marta spriedumā lietā
ICI
/Komisija (393. punkts) Pirmās instances tiesa norādīja uz prasītājas atbildes uz informācijas pieprasījumu ļoti detalizēto
raksturu, kas attiecās ne tikai uz prasītājas darbībām, bet arī uz visu attiecīgo uzņēmumu darbībām, un to, ka bez šīs atbildes
Komisijai būtu bijis daudz grūtāk konstatēt un izbeigt pārkāpumu, kas ir Lēmuma 91/300 priekšmets.
Tomēr šajā lietā prasītāja vienīgi apgalvo, nenorādīdama nekādus faktus, ka tā visās pārbaudes stadijās pilnībā palīdzējusi
Komisijai un ieradusies uz liecinieku noklausīšanos, kuri visvairāk palīdzēja saprast faktus.
Katrā ziņā prasītājas rīcība nevar tikt kvalificēta par sadarbību pārbaudē, kas pārsniegtu Regulas Nr. 17 11. panta 4. un
5. punktā noteiktos uzņēmumu pienākumus. Turklāt nevar arī uzskatīt, ka prasītāja būtu sniegusi informāciju, kas pārsniedz
informāciju, kuras sniegšanu Komisija var pieprasīt saskaņā ar šo pašu pantu.
Tādējādi, tā kā prasītājas rīcība nevar tikt uzskatīta par atbildību mīkstinošu apstākli, ceturtā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otro daļu par to, ka vienošanās par cenu noteikšanu ir bijušas bez nodoma
Saskaņā ar prasītājas teikto vienošanās par cenu noteikšanu kalcinētās sodas nozarē no attiecīgo dalībnieku viedokļa nebija
apzināti izraudzīta politika, kuras mērķis bija pārkāpt konkurences tiesību normas. Šajā sakarā tā atsaucas uz 1988. gada
29. novembra iekšējo dokumentu, ko bija sagatavojis “Kalcinētās sodas” struktūrvienības pārdošanas vadītājs un kas Komisijai
tika nodots administratīvās procedūras laikā, un saskaņā ar kuru, “ņemot vērā kalcinētās sodas ražotāju tikšanās ar [Konkurences
ģenerāldirektorātu] pirms dažiem gadiem, [viņš] nedomā, ka [būtu] īpaša problēma attiecībā uz [viņu] līgumu raksturu”. Šajā
dokumentā ir norādīts arī, ka bieži pastāv ļoti šaura robežšķirtne starp, piemēram, stāvokļa tirgū optimizēšanu un dominējošā
stāvokļa šajā tirgū ļaunprātīgu izmantošanu. Katrā ziņā prasītāja apgalvo, ka tās rīcība agrākā Tiesas vai Pirmās instances
tiesas spriedumā netika atzīta par ļaunprātīgu izmantošanu. Tādējādi, ja arī pārkāpums ir noticis, pret to jāattiecas kā pret
“tehniska rakstura pārkāpumu”.
Pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts – lai Līguma konkurences tiesību normu pārkāpumu varētu uzskatīt par tādu, kas izdarīts
ar nodomu, nav nepieciešams, lai uzņēmums apzinātos, ka tas pārkāpj šajās normās paredzēto aizliegumu; pietiek ar to, ka tas
nevarēja nezināt, ka konkrētās rīcības mērķis vai sekas bija konkurences ierobežošana kopējā tirgū (Pirmās instances tiesas
1993. gada 1. aprīļa spriedums lietā T‑65/89
BPB Industries
un
British Gypsum
/Komisija,
Recueil
, II‑389. lpp., 165. punkts, un 2005. gada 27. jūlija spriedums apvienotajās lietās no T‑49/02 līdz T‑51/02
Brasserie nationale
u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 155. punkts).
Kā Komisija pamatoti norādījusi apstrīdētā lēmuma 137. apsvērumā, Tiesa jau bija pasludinājusi vairākus spriedumus, nosodot
praksi, kuras mērķis bija kavēt konkurentu piekļuvi klientiem, šos pēdējos saistot ar dominējošo piegādātāju. Šajā sakarā
iepriekš 216. punktā minētajā spriedumā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija tostarp noteikts, ka, ja dominējošā stāvoklī tirgū esošs uzņēmums saista pircējus, pat darot to pēc viņu lūguma,
ar pienākumu vai solījumu, ka šie pircēji iegādāsies visu vai lielāko daļu no tiem nepieciešamā vienīgi no šī uzņēmuma, tas
veido ļaunprātīgu dominējošā stāvokļa izmantošanu EKL 82. panta nozīmē, neatkarīgi no tā, vai šis pienākums ir tikai noteikts
bez tālākiem nosacījumiem, vai arī apmaiņā pret atlaides piešķiršanu.
Turklāt no apstrīdētā lēmuma 108. apsvēruma izriet, ka prasītāja bija sagatavojusi dokumentu ar nosaukumu “Problēmas un mērķi
1989. gadā: “Pārbaudīt atlaižu augstākajai daļai sistēmas un citu risinājumu likumīgumu”.”
Turklāt, kā Komisija apgalvo apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumā:
“[Prasītāja] pēc padziļinātajām pārrunām, kas tai bija bijušas ar Komisiju laikā no 1980. līdz 1982. gadam, labi zināja, kādas
ir [EKL] 82. panta prasības. Atlaižu virsapjomam iedibināšana aptuveni 1983. gadā notika neilgu laiku pēc konkrētiem solījumiem,
ko tā bija devusi Komisijai, saskaņā ar kuriem tā nepiešķirs īpašus stimulus klientiem, lai tie kalcinēto sodu visām vai gandrīz
visām savām vajadzībām iegādātos no tās.”
Tādējādi prasītāja nevarēja nezināt, ka apstrīdētajā lēmumā aplūkotās prakses mērķis vai sekas bija konkurences ierobežošana
kopējā tirgū.
“Kalcinētās sodas” struktūrvienības pārdošanas vadītāja sagatavotais 1988. gada 29. novembra iekšējais dokuments nav tāds,
kas liktu apšaubīt šo secinājumu, jo judikatūrā jau bija noteikts prakses, kas ir līdzīga prasītājai Komisijas pārmestajai
praksei, nelikumīgums.
Tādējādi ceturtā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par trešo daļu par preventīvu pasākumu esamību
Prasītāja apgalvo, ka tā esot veikusi padziļinātus pasākumus, lai nodrošinātu konkurences normu ievērošanu. Šie pasākumi ietverot
vispārēju un pastāvīgu mācību programmu, ko īstenoja uzņēmuma un pieaicināti juristi. Tādējādi ir izmantota profesionāli izveidota
videokasete, kas pārdota vairāk nekā 170 citiem uzņēmumiem, kā arī skaidrojoša brošūra. Saskaņā ar prasītājas teikto šie pasākumi
bijuši efektīvi, par ko liecina jebkādu sūdzību neesamība par konkurences tiesību pārkāpumiem desmit gadu laikā Lēmuma 91/300
pieņemšanas.
Šajā sakarā – kaut arī patiešām ir nozīme tam, ka uzņēmums ir veicis pasākumus, lai novērstu, ka tā personāls arī turpmāk
izdara jaunus Kopienu konkurences tiesību pārkāpumus, tas tomēr neko nemaina faktā, ka konstatētais pārkāpums pastāv. Tādējādi
tas vien, ka dažos gadījumos Komisija savā lēmumu pieņemšanas praksē kā atbildību mīkstinošu apstākli ir ņēmusi vērā to, ka
ir izstrādāta programma stāvokļa uzlabošanai, nerada tai pienākumu attiecīgā gadījumā rīkoties tādā pašā veidā (skat. Pirmās
instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu lietā T‑15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 266. punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka šajā lietā Komisijai nevar pārmest, ka, pārbaudot atbildību mīkstinošu apstākļu pastāvēšanu, tā neņēma vērā
prasītājas apgalvotos veiktos preventīvos pasākumus.
Tādējādi ceturtā pamata trešā daļa ir jānoraida.
Par ceturto pamatu par atteikšanos no atlaidēm augstākajai daļai
Prasītāja apgalvo, ka jau labu laiku pirms paziņojuma par iebildumiem paziņošanas tās vienošanās par cenu noteikšanu attiecībā
uz kalcinēto sodu bija tikušas brīvprātīgi mainītas pārrunu ceļā, lai izvairītos no atlaidēm virsapjomam, un pieņemot vienotu
vienojoties panāktu cenu bez jebkādām atlaidēm. Tā atsaucas uz Komisijas Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra
samazināšanu aizliegtu vienošanos lietās (OV 1996, C 207, 4. lpp.). Saskaņā ar prasītājas teikto šajā paziņojumā paredzēts,
ka brīvprātīga atteikšanās no prakses agrīnā stadijā ir faktors, kura rezultātā tiek ievērojami samazināts naudas sods. Tāpat
saskaņā ar Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai 3. punktu ir runa par faktoru, kas pamato ļoti ievērojamu naudas soda samazinājumu.
Šajā sakarā jāteic, ka saskaņā ar Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai 3. punktu “pārkāpumu pārtraukšana, tiklīdz iejaucas
Komisija (it īpaši tad, ja tā veic pārbaudes)”, ir atbildību mīkstinošs apstāklis.
Tomēr, kā izriet no šī sprieduma 366.–369. punkta, Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai šajā lietā nav piemērojamas.
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka pamatnostādnes šajā lietā būtu piemērojamas, pamatnostādņu 3. pantā minētie nosacījumi nav izpildīti.
Nevar uzskatīt, ka prasītāja vairs neturpināja pārkāpumu, tiklīdz Komisija iejaucās, kā tas prasīts pamatnostādnēs, lai pārkāpuma
izbeigšana būtu atbildību mīkstinošs apstāklis. Šajā sakarā no šī sprieduma 3. punkta izriet, ka Komisija pirmās pārbaudes
veica 1989. gada aprīlī, savukārt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 161. apsvēruma, prasītāja atteicās no atlaidēm virsapjomam,
sākot ar 1990. gada 1. janvāri.
Jānorāda arī, ka pamatnostādņu 3. pantu nevar interpretēt tā, ka tas fakts vien, ka pārkāpuma izdarītājs izbeidz pārkāpumu,
līdzko Komisija iejaucas, vienmēr un bez izņēmuma ir uzskatāms par vainu mīkstinošu apstākli. Šāda 3. panta interpretācija
samazinātu lietderību tiesību normām, kuras paredzētas efektīvas konkurences nodrošināšanai, jo tā vājinātu gan soda sankciju,
kuru varētu uzlikt par EKL 82. panta pārkāpumu, gan šādas soda sankcijas preventīvo iedarbību. Tādējādi šī norma ir interpretējama
tādējādi, ka tikai attiecīgās lietas īpašie apstākļi, kuros pieņēmums par pārkāpuma izbeigšanu, līdzko iejaukusies Komisija,
ir īstenojies, varētu attaisnot šī pēdējā minētā apstākļa kā atbildību mīkstinoša apstākļa ņemšanu vērā (Pirmās instances
tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑59/02
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II‑3627. lpp., 335. un 338. punkts).
Šajā lietā jāatgādina, ka Komisija prasītājai pārmet, ka tā ir ļaunprātīgi izmantojusi dominējošo stāvokli, kas tai bija sodas
tirgū Apvienotajā Karalistē, saviem galvenajiem klientiem piemērojot lojalitātes atlaides un ar virsapjomu saistītas atlaides,
līgumu nosacījumus, kas tai nodrošināja faktisku piegāžu ekskluzivitāti, kā arī citus pasākumus, kuru mērķis un sekas bija
šo klientu saistīšana attiecībā uz visām to vajadzībām un konkurentu izstumšana. Šajā sakarā tostarp jānorāda, ka prasītāja
neapstrīd ne apstrīdētajā lēmumā Komisijas minēto dokumentu pastāvēšanu, ne saturu, no kā izriet, ka šo atlaižu pamatā nebija
saimnieciski pamatots pretizpildījums un tās kavēja klientu iegādes no konkurējošiem ražotājiem. Jāteic arī, kā konstatēts
šī sprieduma 370., 373. un 374. punktā, ka prasītājai pārmestie pārkāpumi ir īpaši smagi.
Tādējādi jāuzskata, ka, pat pieņemot, ka vadlīnijas būtu bijušas piemērojamas un ka prasītāja beidza saviem klientiem piešķirt
atlaides augstākajai daļai, tiklīdz Komisija iejaucās, šajā lietā šāda izbeigšana nevar tikt uzskatīta par atbildību mīkstinošu
apstākli.
Tādējādi ceturtā pamata ceturtā daļa ir jānoraida.
Par piekto daļu par atlaižu ierobežoto apjomu
Prasītāja apgalvo, ka apjoms, uz kuru attiecās atlaides augstākajai daļai, veidoja tikai 8 % no tās kopējā kalcinētās sodas
pārdošanas apjoma.
Šajā sakarā jāatgādina, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs
un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem. Starp šiem apstākļiem
ir preces, kas ir pārkāpuma objekts, tirgus lielums un vērtība, kā arī uzņēmuma ekonomiskā vara un tādējādi ietekme, kāda
tam varēja būt tirgū (iepriekš 354. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. punkts).
Šajā lietā Komisija attiecībā uz attiecīgā pārkāpuma smaguma pakāpi ir noteikusi:
“(156) Šajā lietā Komisija uzskata, ka [EKL] 82. panta pārkāpumi ir bijuši īpaši smagi. Tā bija daļa no apzinātas politikas, kuras
mērķis bija konsolidēt [prasītājas] kontroli [konkrētajā] tirgū Līguma pamatmērķiem pilnīgi pretējā veidā. Turklāt ar tiem
konkrēti paredzēja ierobežot vai ietekmēt noteiktu konkurentu darbību.
(157)          Uz ilgu laiku liedzot visiem saviem konkurentiem pārdošanas iespējas, [prasītāja] nodarīja ilgstošu kaitējumu attiecīgā tirgus
struktūrai par sliktu patērētājiem.”
Tādējādi jāatzīst, ka Komisija ņēma vērā ietekmi, kāda pārkāpumam varēja būt uz tirgu un kas, ņemot vērā lietas apstākļus,
nevarēja būt ierobežota ar tikai to kalcinētās sodas daudzumu, uz kuru attiecās virsapjoma atlaides.
Katrā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru, apstākļiem, kas attiecas uz rīcības mērķi, var
būt lielāka nozīme nekā tiem, kuri attiecas uz rīcības sekām (iepriekš 378. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums
lietā
Thyssen Stahl
/Komisija, 636. punkts, un iepriekš 295. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 259. punkts).
Tādējādi ceturtā pamata piektā daļa ir jānoraida.
Par sesto pamatu par kritikas neesamību attiecībā uz citiem pārdošanas līgumu aspektiem
Prasītāja apgalvo, ka Komisija nav izteikusi nekādu kritiku attiecībā uz tās kalcinētās sodas pārdošanas līgumu ilgumu, konkurences
klauzulu klātbūtni, līgumiem, kas attiecas uz visām klientu vajadzībām, atlaidēm pamatapjomam vai jebkurai citā atlaidei,
kas attiecās uz pārējiem 92 % no tās produkcijas.
Šajā sakarā pietiek piebilst, ka apstrīdētais lēmums neattiecas uz šādu praksi.
Tas, ka Komisija nav izteikusi nekādu kritiku attiecībā uz citiem pārdošanas līgumu aspektiem, nav atbildību mīkstinošs apstāklis
attiecībā uz pārkāpumu, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets.
Tādējādi ceturtā pamata sestā daļa ir jānoraida.
Par septīto daļu par peļņas negūšanu no pārkāpuma
Saskaņā ar prasītājas teikto Komisija nav sniegusi nekādus pierādījumus par to, ka prasītāja jel kādā veida būtu guvusi peļņu
no tai pārmestās prakses. Tā apstiprina, ka 80. gadu sākumā tās pārdošanas apjoms samazinājās un ka tai bija jāracionalizē
sava ražošanas jauda, slēdzot ražošanas struktūrvienību
Wallerscote
(Apvienotā Karaliste). Vēlāk situācija uzlabojās, bet tās kopējā peļņa visā 80. gadu laikā bija viduvēja.
Tomēr prasītāja nesniedz nekādus faktus un pierādījumus savu apgalvojumu par peļņas negūšanu atbalstam.
Tomēr, par pieņemot, ka prasītāja nav guvusi peļņu no tai pārmestās prakses, jāatgādina, ka, lai gan uzliktajam naudas sodam
jābūt samērīgam ar pārkāpuma ilgumu un ar citiem elementiem, kas varētu tikt ņemti vērā pārkāpuma smaguma novērtējumā, starp
kuriem ir arī attiecīgā uzņēmuma iespējamā peļņa no šiem darījumiem, tas, ka uzņēmums nav guvis nekādu labumu no pārkāpuma,
neliedz uzlikt naudas sodu, citādi sodam nebūtu preventīvā rakstura. No tā izriet, ka Komisijai, nosakot naudas soda apmēru,
nav pienākuma ņemt vērā, ka no minētā pārkāpuma nav gūta peļņa. Turklāt ar pārkāpumu saistīta finansiāla labuma neesamība
nevar tikt uzskatīta par atbildību mīkstinošu apstākli (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 29. novembra spriedumu
lietā T‑64/02
Heubach
/Komisija, Krājums, II‑5137. lpp., 184.–186. punkts un tajos minētā judikatūra).
Tādējādi ceturtā pamata septītā daļa ir jānoraida.
Par astoto daļu par pārkāpuma slepenības neesamību
Prasītāja apgalvo, ka šajā lietā nav atbildību pastiprinoša apstākļa – slepenības attiecībā uz atlaidēm augstākajai daļai.
No Komisijas noteiktajiem antidempinga pasākumiem izriet, ka kalcinētās sodas tirgus bija pārskatāms un jūtīgs pret cenām
un ka patērētāji attiecībā uz saviem ikgadējiem līgumiem darbojās uz Kopienu vai globāliem pamatiem.
Šajā sakarā jāteic, ka Komisija, novērtējot pārkāpuma smagumu, var izmantot slepenību kā atbildību pastiprinošu apstākli (šajā
ziņā attiecībā uz aizliegtu vienošanos skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑347/94
Mayr‑Melnhof Kartongesellschaft
/Komisija,
Recueil
, II‑1751. lpp., 213. punkts).
Tomēr no tā nevar secināt, ka slepenības neesamība būtu atbildību mīkstinošs apstāklis.
Tādējādi ceturtā pamata astotā daļa ir jānoraida.
Par devīto daļu par konkurentu raksturu
Saskaņā ar prasītājas teikto atlaides augstākajai daļai esot ietekmējušas tikai tos konkurentus ārpus Kopienas, kas paši visu
80. gadu laikā īstenoja negodīgu cenu noteikšanas politiku.
Šajā sakarā jāteic, ka, pat pieņemot, ka atlaides augstākajai daļai būtu ietekmējušas tikai prasītājas konkurentus ārpus Kopienas,
prasītāja neizskaidro, kādā veidā tas, ka runa ir par ārpus Kopienas reģistrētiem uzņēmumiem, šajā lietā būtu atbildību mīkstinošs
apstāklis.
Tādējādi ceturtā pamata devītā daļa ir jānoraida.
Noslēgumā – apstrīdētais lēmums jāatceļ tiktāl, ciktāl tajā norādīts, ka pārkāpumi notika no aptuveni 1983. gada līdz 1989. gada
beigām, nevis no 1984. gada līdz 1989. gada beigām, un tas grozāms, ciktāl tajā kā atbildību pastiprinošs apstāklis minēts
prasītājas pieļautais recidīvs.
Tādējādi prasītājai uzliktā naudas soda lielums jānosaka EUR 8 miljonu apmērā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Šajā lietā prasītājas prasījumi ir atzīti par daļēji pamatotiem. Vispārējā tiesa uzskata, ka tiks veikts taisnīgs lietas apstākļu
novērtējums, nospriežot, ka prasītāja sedz četras piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina četras piektdaļas
no Komisijas tiesāšanās izdevumiem un ka Komisija sedz vienu piektdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina vienu
piektdaļu no prasītājas tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
nospriež:
1)
Komisijas 2000. gada 13. decembra Lēmumu 2003/7/EK par [EKL] 82. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/33.133 – D: Kalcinētā
soda –
ICI
) atcelt tiktāl, ciktāl tajā noteikts, ka
Imperial Chemical Industries Ltd
pārkāpa EKL 82. pantu 1983. gadā;
2)
Lēmuma 2003/7 2. pantā
Imperial Chemical Industries
uzliktā naudas soda lielumu noteikt EUR 8 miljonu apmērā;
3)
pārējā daļā prasību noraidīt;
4)
Imperial Chemical Industries
sedz četras piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina četras piektdaļas no Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumiem;
5)
Komisija sedz vienu piektdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina vienu piektdaļu no
Imperial Chemical Industries
tiesāšanās izdevumiem.
Meij
Vadapalas
Dittrich
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 25. jūnijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības rašanās fakti
Process
Lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
1. Par prasījumiem par apstrīdētā lēmuma atcelšanu
Par pirmo pamatu par Komisijas kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu neesamību
Par pirmo daļu par noteikumu par noilgumu kļūdainu piemērošanu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro daļu par saprātīga termiņa principa pārkāpumu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro pamatu par būtisku formas prasību pārkāpumu
Par pirmo daļu par Lēmuma 91/300 sagatavošanas stadiju nelikumīgo raksturu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro daļu par pārmērīgi ilgo laiku starp administratīvo procedūru un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešo daļu par pienākuma veikt jaunas procesuālas darbības pārkāpumu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturto daļu par tiesību uz piekļuvi lietas materiāliem pārkāpumu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par piekto daļu par EKL 253. panta pārkāpumu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešo pamatu par nepareizu konkrētā tirgus novērtēšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturto pamatu par dominējošā stāvokļa neesamību
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par piekto pamatu par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas neesamību
Par pirmo daļu par atlaidēm virsapjomam
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro daļu par klauzulām par ekskluzīvu piegādi un pirkumu no konkurentiem ierobežojumiem
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešo daļu par citiem finansiāliem stimuliem
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par sesto pamatu par ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm neesamību
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
2. Par prasījumiem par naudas soda atcelšanu vai samazināšanu
Par pirmo pamatu par laika notecējumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro pamatu par kļūdainu pārkāpumu smaguma vērtējumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešo pamatu par kļūdainu pārkāpuma ilguma vērtējumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturto pamatu par atbildību mīkstinošu apstākļu pastāvēšanu
Par pirmo pamatu par prasītājas sadarbību ar Komisiju
Par otro daļu par to, ka vienošanās par cenu noteikšanu ir bijušas bez nodoma
Par trešo daļu par preventīvu pasākumu esamību
Par ceturto pamatu par atteikšanos no atlaidēm augstākajai daļai
Par piekto daļu par atlaižu ierobežoto apjomu
Par sesto pamatu par kritikas neesamību attiecībā uz citiem pārdošanas līgumu aspektiem
Par septīto daļu par peļņas negūšanu no pārkāpuma
Par astoto daļu par pārkāpuma slepenības neesamību
Par devīto daļu par konkurentu raksturu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.