CELEX: 61974CJ0095
Forenede sager 95
98-74, 15 og 100-75

Sagsfremstilling
De faktiske omstændigheder og parternes anbringender under skriftvekslingen kan sammenfattes således:
A — De faktiske omstændigheder
De foreliggende tvister opstod som følge af den ændring i metoden til beregning af udligningsbeløb, der fandt sted i tidsrummet fra april til juni måned 1973. Sagsøgerne, der er korneksporterende firmaer, indgik, med undtagelse af Comptoir Commercial André et Cie og for visse kontrakters vedkommende Compagnie Continentale France, aftaler om eksport af korn til tredjelande før ændringen og opfyldte kontrakterne efter denne. Comptoir Commercial André et Cie sluttede sin kontrakt efter ændringen, men før det tidspunkt, hvor den var trådt i kraft. Nogle af Compagnie Continentale France's eksportkontrakter blev sluttet, efter at ændringen var trådt i kraft. Alle sagsøgerne kunne forudberegne eksportrestitutionens størrelse.
1. Eksportrestitutioner og -licenser
I Rådets forordning nr. 120/67/EØF bestemmes det, at for at muliggøre eksport af visse produkter, bl.a. byg og blød hvede, på grundlag af noteringer eller priser, der gælder på verdensmarkedet for disse produkter, kan forskellen mellem disse noteringer eller priser og priserne inden for Fællesskabet udlignes ved en eksportrestitution.
Størrelsen af denne eksportrestitution, der svinger fra dag til dag efter det prisniveau, som Kommissionen har konstateret på verdensmarkedet, er normalt den, som gælder på eksportdagen. For at give eksportøren en vis sikkerhed kan eksportrestitutionen imidlertid efter ansøgning til det kompetente nationale organ forudfastsættes til det beløb, som var gældende på dagen for indgivelse af anmodningen om eksportlicens.
Hvad angår eksportlicensernes gyldighedsperiode, findes der i fællesskabslovgivningen to forskellige systemer. På tidspunktet for det omtvistede hændelsesforløb var den normale varighed to måneder fra indgivelsen af anmodningen om eksportlicens (artikel 1 i forordning nr. 133/73). For at lette afviklingen af særlig vanskelige eksportforretninger kunne der efter en konkret vurdering fastsættes en længere varighed (artikel 24 i forordning nr. 2637/70).
Fastsættelsen af denne længere gyldighedsperiode afhænger af en forudgående afgørelse fra Kommissionen, der træffes efter høring af forvaltningskomiteen på grundlag af de oplysninger, som er fremlagt af det kompetente nationale organ.
I Kommissionens afgørelse fastsættes den gyldighedsperiode, der tilstås, og heri foreskrives det desuden, at kontrakten vedrørende den påtænkte transaktion skal fremlægges for det nationale interventionsorgan inden for en nærmere fastsat frist; sker dette ikke, er afgørelsen uvirksom, og licensansøgningen fremkalder ingen retsvirkninger.
I modsætning til de normale licenser, der tildeles omgående, opnår ansøgeren først en langvarig licens, når den pågældende procedure er tilendebragt, hvilket ofte tager flere uger.
Før Kommissionens afgørelse foreligger, har eksportøren ingen garanti for at kunne foretage den påtænkte transaktion under bestemte vilkår.
For at opnå licens med særlig gyldighedsperiode kræves der et mindstekvantum på 75000 tons.
2. Udligningsbeløb
De monetære udligningsbeløb, der oprindeligt var tænkt som en foranstaltning over for den midlertidige udvidelse af grænserne for den tyske marks og nederlandske gyldens kursudsving, blev indført ved Rådets forordning nr. 974/71/EØF (EFT-specialudgave 1971 (I), s. 231; org. ref.
JO 1971, L 106, s. 1
). Udligningsbeløbet er lig med det beløb, der opnås ved at anvende en bestemt procentsats på den repræsentative verdensmarkedspris for det pågældende produkt. Da de ifølge deres natur fastsættes generelt, kan der ikke tages hensyn til særlige omstændigheder i forbindelse med en individuel transaktion. Udligningsbeløbet kan ikke forudfastsættes, men er altid lig med det, som gælder på eksporttidspunktet. Ordningen, med de monetære udligningsbeløb blev ændret for at imødegå tendensen til opskrivning af de andre fællesskabsvalutaer og nedskrivning af den amerikanske dollar.
I februar 1973 var metoden til beregning af det monetære udligningsbeløb, som havde været den samme på trods af forskellige ændringer, følgende:
Udligningsbeløbene er lig med de beløb, der opnås ved på priserne at anvende den procentsats, der udgør forskellen mellem:
—
parikursen for den pågældende medlemsstats nationale valuta, som anmeldt til Den internationale Valutafond og godkendt af denne, på den ene side, og
—
på den anden side det aritmetiske gennemsnit af de i løbet af en periode, der skal fastsættes, konstaterede a vista vekselkurser for denne valuta i forhold til US-dollars (artikel 2 i forordning nr. 974/71).
US-dollarens gennemsnitskurs konstateres i en referenceperiode (ca. 3 uger), der går forud for den ugentlige fastsættelse af udligningsbeløbet.
Artikel 7 i forordning nr. 974/71 (som ændret ved Rådets forordning nr. 2746/72) bestemmer:
»1.
Med virkning fra 1. juli 1972 betragtes, hvad angår finansieringen af den fælles landbrugspolitik, de udligningsbeløb, der ydes i samhandelen med tredjelande, som en del af restitutionerne ved eksport til tredjelande.
2.
Med virkning fra 1. januar 1973 betragtes, hvad angår finansieringen af den fælles landbrugspolitik, de udligningsbeløb, der opkræves eller ydes i samhandelen mellem medlemsstaterne, som en del af interventionerne til regulering af landbrugsmarkederne«.
I den stadig gældende artikel 8, stk. 2 i forordning nr. 974/71 bestemmes det, at forordningen
»udløber på det tidspunkt, hvor alle de pågældende medlemsstater på ny anvender de internationale bestemmelser om grænserne for vekselkursernes udsving omkring den officielle paritet«.
I Kommissionens (stadig gældende) forordning (EØF) nr. 837/72 af 24. april 1972 (EFT-specialudgave 1972 (II), s. 331, org. ref.
JO L 98, s. 10
) om særlige bestemmelser vedrørende forudfastsatte afgifter og restitutioner inden for kornsektoren fastsættes en særlig ordning i tilfælde af ændringer i beregningen af de monetære udligningsbeløb.
Forordningens anden betragtning lyder:
»en gradvis tilbagevenden til en mere stabil valutasituation vil kunne medføre mærkbare ændringer af den nuværende udligningsbeløbsordning; disse ændringer kan føre til en betydelig nedsættelse af udligningsbeløbene, som ikke skyldes en tilsvarende udvikling hverken af de konstaterede a vista vekselkurser eller af priserne«.
Fjerde betragtning har følgende ordlyd:
»for sådan udførsel, med hensyn til hvilken restitutionen er forudfastsat, indebærer nedsættelse af udligningsbeløbene til gengæld den risiko, at udførslen ikke længere kan gennemføres, idet eksportørernes beregninger forudsatte ydelse af den forudfastsatte restitution samt af de pågældende udligningsbeløb, som i øvrigt i de fleste tilfælde ikke har undergået væsentlige ændringer i lang tid;
de uheldige følger af denne situation kan ligeledes undgås ved at opretholde den økonomiske situation, der på tidspunktet for forudfastsættelsen forelå hos eksportøren«.
Forordningens femte betragtning lyder således:
»det er rimeligt, at de interesserede får mulighed for at få ophævet forudfastsættelsen under bibeholdelse af forpligtelsen til at gennemføre indførslen eller udførslen«.
Skulle der ske ændringer i reglerne om beregning af udligningsbeløbene, indeholder forordningen to muligheder:
—
enten anvendes det beløb, der var gældende på dagen for restitutionens forudfas tsættelse,
—
eller forudfastsættelsen ophæves efter ansøgning fra den pågældende med den virkning, at udligningsbeløbet og restitutionen fastsættes efter eksport-tidspunktet.
Fjerde betragtning til Kommissionens forordning nr. 648/73 af 1. marts 1973 (
EFT 1973 L 64, s. 1
) om gennemførelsesbestemmelser vedrørende de monetære udligningsbeløb i henhold til forordning nr. 509/73 har følgende ordlyd:
»Det må understreges, at der ikke er væsenslighed mellem på den ene side tiltrædelses-udligningsbeløbene og på den anden side importafgifterne og restitutionerne«.
Med devalueringen af den amerikanske dollar den 13. februar 1973, som var årsag til vedtagelsen af forordning nr. 509/73 og 648/73, fortsatte den internationale valutakrise. Den overvældende tilstrømning af dollars, der på ny fandt sted i flere medlemsstater, tvang disse til at træffe særlige afværgeforanstaltninger.
Under en langvarig lukning af valutabørserne blev de foranstaltninger, som skal træffes af medlemsstaterne, vedtaget af finansministrenes Råd den 11. og 12. marts 1973.
Det blev på dette møde vedtaget, at seks medlemsstaters valutaer skulle flyde i forhold til tredjelande, men med bevarelse af de grænser for udsving, der var aftalt mellem flertallet af medlemsstaterne, medens valutaerne i de tre øvrige medlemsstater, Det forenede Kongerige, Irland og Italien, foreløbig skulle flyde isoleret uden forbindelse med de øvrige fællesskabsvalutaer.
Konsekvensen heraf var, at medlemsstaternes centralbanker gav afkald på at støtte den amerikanske dollar.
Den 12. marts 1973 anmodede landbrugs-ministrenes Råd ligeledes Kommissionen om forslag til en reform af udlignings-beløbene for at tage hensyn til den nye situation.
Den 21. marts 1973 vedtog og offentliggjorde Kommissionen sit forslag til priser for høståret 1973/74, hvori der blev truffet bestemmelse om udligningsbeløbene. Indtil Rådet vedtog disse forslag, anvendte Kommissionen fortsat det system med udligningsbeløb, der var fastsat i forordning nr. 974/71, som på trods af adskillige ændringer stort set bevarede sin grundlæggende struktur.
I tidsrummet mellem offentliggørelsen af Kommissionens forslag til ændring af forordning nr. 974/71 og Rådets vedtagelse af forslaget den 30. april 1973 blev der indgået kontrakter mellem sagsøgerne og importører fra USSR og Polen; disse transaktioner ligger til grund for sagsøgernes krav i sagerne 95-97/74 og 15/75, samt delvis i sag 98/74.
Ved Rådets forordning nr. 1112/73/EØF af 30. april 1973 (
EFT 1973 L 114, s. 4
), der trådte i kraft den 1. maj 1973, blev artikel 2, stk. 1 i forordning nr. 974/71/EØF ændret:
»… Udligningsbeløbene (er) lig med de beløb, der fremkommer ved på priserne at anvende følgende:
a)
for de medlemsstaters vedkommende, som for deres valuta indbyrdes opretholder en øjeblikkelig grænse for kursudsving på 2,25, den procentsats, der udgør forskellen mellem
—
den omregningskurs, der anvendes inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik, og
—
den omregningskurs, der er en følge af centralkursen;
b)
hvad angår de medlemsstater, som ikke er omhandlet under a), gennemsnittet af de procentsatser, der udgør forskellen mellem:
—
forholdet mellem den omregningskurs, som anvendes inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik på den pågældende medlemsstats valuta, og den officielle parikurs, eller i tilfælde af, at denne ikke overholdes, centralkursen, for hver af under a) omtalte medlemsstaters valutaer,…«.
I henhold til artikel 3 i forordning nr. 1112/73 »anvendes (den) fra den dag, hvor de fornødne gennemførelsesbestemmelser … træder i kraft«.
Den 18. maj 1973 sluttede sagsøgeren i sag 100/75 en salgskontrakt med et japansk selskab, hvilken kontrakt ligger til grund for denne sagsøgers krav.
Den 30. maj 1973 vedtog Kommissionen to gennemførelsesforordninger til forordning nr. 1112/73 (forordning nr. 1463/73 og 1469/73), der først blev offentliggjort i EFT på ikrafttrædelsesdagen den 4. juni 1973.
I henhold til tredje betragtning til forordning nr. 1469/73 fører den nye måde for beregning af de monetære udligningsbeløb til ikke at fastsætte beløb for Danmarks og Frankrigs vedkommende.
I betragtningerne til Kommissionens forordning (EØF) nr. 2042/73 (
EFT 1973, L 207, s. 34
) om overgangsforanstaltninger med henblik på anvendelse af det nye system med monetære udligningsbeløb, som er gældende fra den 4. juni 1973, forklares konsekvenserne af den nye beregningsmåde:
»En af følgerne af indførelsen af den nye ordning med monetære udligningsbeløb med virkning fra den 4. juni 1973 er, at en medlemsstats monetære udligningsbeløb ikke længere udtrykker forholdet mellem dets valuta og US-dollar; kursudsvingene for US-dollaren og alle andre valutaer i forhold til medlemsstaternes valutaer, som flyder sammen, skal tages i betragtning ved beregningen af afgifter og restitutioner;…
De interesserede er ved Rådets forordning (EØF) nr. 1112/73 af 30. april 1973 om ændring af forordning (EØF) nr. 974/71… underrettet om ændringen i reglerne for parikurserne; tidspunktet for den nye ordnings ikrafttræden blev imidlertid først ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1463/73 af 30. maj 1973 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende monetære udligningsbeløb fastsat til den 4. juni 1973;
Når en interesseret havde forudfastsat en afgift eller en restitution før dette tidspunkt, kan han lide tab i betragtning af dollarudviklingen på tidspunktet for overgangen fra det ene system til det andet; under hensyntagen til den nye ordnings ikrafttræden den 4. juni 1973 forekommer det derfor rimeligt at fastsætte, at for alle de indførsler eller udførsler, for hvilke der er anmodet om forudfastsættelse af afgiften eller restitutionen, er det monetære udligningsbeløb, som skal anvendes, det, som var gældende den 3. juni 1973; …disse foranstaltninger bør dog kun anvendes efter anmodning«.
Forordningens artikel 1 lyder således:
»Efter anmodning fra de interesserede anvendes det monetære udligningsbeløb, herunder den koefficient, som anvendes for afgiften eller restitutionen, der er gældende den 3. juni 1973, i stedet for det, som var gældende på indførselsdagen, for enhver transaktion, der er foretaget efter denne dato, og for hvilken afgiften eller restitutionen var forudfastsat før den 4. juni 1973, eller fra hvilken der inden for sukkersektoren var givet licitationstilslag før denne dato«.
Denne forordning, der trådte i kraft den 28. juli 1973, skulle anvendes fra den 4. juni 1973.
3.
Sagsøgerne er alle korneksporterende firmaer med hjemsted i Frankrig, og fik tildelt eksportlicenser for nogle sendinger byg og blød hvede dyrket i Frankrig, som skulle eksporteres til USSR, Polen og Japan.
Licenserne blev tildelt på følgende tidspunkter og betingelser:
L'Union nationale des coopératives agricoles de céréales
er indehaver af 131 partiallicenser vedrørende eksport af 169599 tons byg til USSR, som hidrører fra opdelingen af fem licenser tildelt mellem den 20. og 24. april, hvorom der oprindeligt var indgivet ansøgning den 30. marts 1973 af
Compagnie Continentale France.
I alle tilfælde var fristen for eksporten (der var tale om en ekstraordinær gyldighedsperiode) den 31. juli.
Det sagsøgende firma er blevet indehaver af disse partiallicenser i tidsrummet mellem den 25. april og den 26. juli.
Société Coopérative Agricole de la Haute Normandie
er indehaver af en partiallicens for eksport af 6000 tons byg til USSR. Denne licens er en del af en licens, som
Compagnie Continentale France
indgav ansøgning om den 30. marts med gyldighed til den 31. juli (ekstraordinær gyldighedsperiode), og som blev udstedt mellem den 20. og den 24. april.
Société de Commerce, de Stockage et d'études de l'Ouest européen
er indehaver af syv partiallicenser vedrørende 60000 tons byg bestemt til USSR, som hidrører fra opdeling af en licens, der blev udstedt til
Cotnpagnie Continentale France
mellem den 20. og 24. april (ekstraordinær gyldighedsperiode); fristen for eksport var den 31. juli. Partiallicensen blev overdraget til sagsøgeren af Compagnie Continentale France omkring den 20. juli.
De licenser,
Compagnie Continentale France
er indehaver af, kan opdeles i tre grupper, der angår månederne marts, april og maj 1973.
1.
Seks licenser angående eksport af byg til USSR, som
Compagnie Continentale France
ansøgte om den 30. marts; de blev tildelt den 20. april med gyldighed til den 31. juli (ekstraordinær gyldighedsperiode), og for visse leveringers vedkommende forlængedes gyldigheden til den 15. august. De opdeles i 278 partiallicenser vedrørende i alt 226919 tons, som blev udstedt mellem begyndelsen af maj og slutningen af juli.
2.
To licenser, som
Compagnie Continentale France
ansøgte om den 2. april for eksport af byg til USSR med gyldighed til den 30. juni (normal gyldighedsperiode) svarende til tre partiallicenser for 1906 tons, der blev udstedt mellem den 15. maj og den 21. juni.
3.
Syv licenser, som
Compagnie Continentale France
ansøgte om mellem den 9. og 15. maj for eksport af byg til USSR, som skulle finde sted senest den 31. juli (normal gyldighedsperiode), og som svarer til 88 partiallicenser vedrørende i alt 16952 tons, der blev udleveret i juni-juli. Ni licenser som Compagnie Continentale France ansøgte om mellem den 2. og 22. maj for eksport af blød hvede til USSR, som skulle finde sted senest den 31. juli (normal gyldighedsperiode) svarende til 88 partiallicenser, som vedrørte i alt 191017 tons, og som blev udleveret i juli.
Compagnie Algérienne de Meunerie
er indehaver af en enkelt licens, som selskabet ansøgte om den 30. marts for eksport af 35 tons byg til Polen i henhold til en kontrakt af 23. marts. Den blev tildelt den 20. april for eksport inden den 31. juli (ekstraordinær gyldighedsperiode).
Comptoir Commercial André et Cie
er indehaver af en partiallicens for eksport af 14000 tons byg til Japan. Partiallicensen er en del af en licens, som Etablissements G & P Levy ansøgte om den 11. maj 1973 med gyldighed til den 31. juli (normal gyldighedsperiode). Den blev tilsendt selskabet den 27. juni 1973 til opfyldelse af en aftale indgået den 24. maj 1973 mellem Etablissements G & P Levy og det sagsøgende selskab.
4.
I april 1973 underskrev ti franske korneksportører en aftale vedrørende gennemførelsen af en kontrakt af 28. marts 1973 indgået mellem disse og
VO Exportkhleb
, Moskva, om levering af 500000 tons byg dyrket i Frankrig. Denne kontrakt var blevet forhandlet af den franske regering. Det drejer sig om en »prestigekontrakt«, der indebærer ringe fortjeneste. Sagsøgerne i sagerne 95-98/74 er deltagere i dette konsortium med navnet »France Céréales«.
§ 3 i aftalen af april 1973 pålægger Compagnie Continentale France at sørge for at bringe alle administrative formaliteter i orden, både hos de franske myndigheder og eventuelt hos fællesmarkedets — herunder at anmode om eksportlicenser, opnå restitutioner og generelt at føre alle forhandlinger med de nævnte myndigheder — med beføjelse til at indgå forlig i tilfælde af tvistigheder. Dette forklarer, hvorfor størstedelen af de pågældende eksportlicenser blev tildelt
Compagnie Continentale France
for derefter at blive overdraget til sagsøgerne i sagerne 95-97/74.
5.
Efter den nye ordning med udligningsbeløb tages der ved beregningen af disse ikke længere direkte hensyn til kursen på den amerikanske dollar. Derimod beregnes eksportrestitutionen for fremtiden på grundlag af verdensmarkedspriserne konverteret til regningsenheder og franske francs, dog ikke på grundlag af dollarens officielle paritet, men på grundlag af dens repræsentative kurs. Eksportrestitutionen blev, endog med den nye metode til beregning heraf, imidlertid reduceret til nul fra juni måned 1973. Til gengæld opnåede de sagsøgere, som fik forudfastsat eksportrestitutionen til det beløb, der gjaldt den 30. marts, en maksimums-restitution på 38 RE pr. ton. Efter den 5. juni gjorde visse af sagsøgerne Kommissionen opmærksom på, at den nye ordning ville finde anvendelse på de eksportforretninger, som skulle udføres i henhold til allerede tildelte licenser, og gjorde krav på overgangsforanstaltninger.
Efter anmodning modtog sagsøgerne i henhold til forordning nr. 2042/73 det udligningsbeløb, der var gældende den 3. juni 1973. Referenceperioden for US-dollarens gennemsnitlige kurs med hensyn til beregningen af beløbet var perioden fra den 17. til den 23. maj, og kursen lå da på 4,425 FF.
Sagsøgerne er af den opfattelse, at dersom den gamle metode til beregning af udligningsbeløbene fortsat havde været gældende, ville de på det faktiske eksport-tidspunkt have fået et større monetært udligningsbeløb end det, som gjaldt den 3. juni 1973.
B — Retsforhandlingerne
Da sagsøgerne mener, at der ved forordning nr. 2042/73 kun delvis var sket genopretning af de økonomiske konsekvenser af anvendelsen af forordning nr. 1112/73 sammenholdt med forordning nr. 1463/73, har de hver især anlagt erstatningssag mod Kommissionen og Rådet.
Ved kendelse af 25. februar 1975 blev sagerne 95-98/75 forenet med henblik på en fælles behandling og afgørelse.
Ved kendelse af 17. marts 1975 blev sag 15/75 forenet med de forenede sager 95-98/74 med henblik på en fælles behandling og afgørelse.
Ved kendelse af 26. september 1975 blev sag 100/75 forenet med de forenede sager 95-98/74 og 15/75 med henblik på en fælles behandling, idet sagsøgerne gav afkald på at afgive videre indlæg. Hvad angår Fællesskabets eventuelle ansvar, har de sagsøgte erklæret, at indlæggene i de forenede sager 95-98/74 og 15/75 også skal betragtes som indlæg i sag 100/75.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse. Domstolen har anmodet sagsøgerne i sagerne 95-97/74 om at fremlægge genparter af eksportlicenserne og sagsøgeren i sag 98/74 om at fremlægge genparter af kontrakterne vedrørende de omtvistede eksportforretninger.
C — Parternes påstande
I sag 95/74
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstand:
»Rådet og Kommissionen dømmes in solidum til at betale sagsøgeren et beløb på 3314203,67 franske francs i erstatning samt renter fra stævningens dato«.
I sag 96/74
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstand:
»Rådet og Kommissionen dømmes in solidum til at betale sagsøgeren et beløb på 153460,31 franske francs i erstatning samt renter fra stævningens dato«.
I sag 97/74
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstand:
»Rådet og Kommissionen dømmes in solidum til at betale sagsøgeren et beløb på 418369,47 franske francs i erstatning samt renter fra stævningens dato«.
I sag 98/74
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstand:
»1.
Det europæiske økonomiske Fællesskab ved Rådet og Kommissionen dømmes til at betale sagsøgeren 11662442,21 franske francs til erstatning af det tab, som dette selskab har lidt under de ovenfør anførte omstændigheder, med tillæg af renter til Banque de France's diskonto fra den dag, nærværende stævning er indgivet;
2)
Det europæiske økonomiske Fællesskab ved Rådet og Kommissionen dømmes ligeledes til at afholde samtlige omkostninger ved denne sags behandling.«
I sag 15/75
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstand:
»Det europæiske økonomiske Fællesskab dømmes til — eventuelt efter sagkyndig bekræftelse af de af sagsøgeren anførte forhold — at betale sagsøgeren 671011,84 franske francs som erstatning med renter til Banque de France's diskonto fra stævningens dato; yderligere dømmes Det europæiske økonomiske Fællesskab til at bære samtlige sagens omkostninger«.
I sag 100/75
Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at Domstolen:
a)
antager sagen til realitetsbehandling og giver sagsøgeren medhold i hans pastand mod Det europæiske Fællesskab ved Rådet for De europæiske Fællesskaber og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, idet sagsøgeren kræver
erstatning for det tab, som krænkelsen af sagsøgerens velerhvervede rettigheder, eller i det mindste krænkelsen af deri almindelige regel, hvorefter de pågældendes berettigede forventning om, at de regler, hvorunder de har påtaget sig forpligtelser, fortsat skal anvendes fortjener beskyttelse, har forvoldt sagsøgeren i forbindelse med de udførsler af byg til Japan, som blev gennemført af sagsøgeren efter den 4. juni 1973 på grundlag af licens nr. FA/079593 — Partiallicens FA/112019,
b)
subsidiært antager sagen til realitetsbehandling og giver sagsøgeren medhold i hans påstand mod Det europæiske økonomiske Fællesskab ved Rådet for De europæiske Fællesskaber og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber,
idet sagsøgeren kræver erstatning tor tab lidt i forbindelse med de udførsler af byg, som denne har gennemført efter den 4. juni 1973 på grundlag af eksportlicens nr. FA/079593 — Partiallicens FA/112019,
som følge af de fejl, Kommissionen har begået dels ved indtil den 28. juli 1973 at lade korneksportørerne i usikkerhed vedrørende hvilke overgangsforanstaltninger, der ville blive foretaget med henblik på gennemførelsen af den nye ordning med monetære udligningsbeløb, som skulle gælde fra den 4. juni,
dels ved i sin forordning nr. 2042/73 overhovedet ikke at tage hensyn til den omstændighed, at korneksportørerne under alle omstændigheder tidligst den 5. juni 1973 kunne foretage nogen handling til dækning af risikoen for kursændring i forhold til dollaren,
c)
i begge tilfælde, eventuelt efter sagkyndig bekræftelse af de af sagsøgeren anførte forhold, dømmer Det europæiske økonomiske Fællesskab til at betale sagsøgeren
175368,61 franske francs i erstatning med renter efter diskontosatsen i Banque de France et regne fra stævningens dato,
og endvidere dømmer Det europæiske økonomiske Fællesskab til at bære alle sagens omkostninger.
Rådet
har nedlagt påstand om, at Domstolen
»afviser sagerne 95-98/74, 15/75 og 100/75, subsidiært frifinder sagsøgte, og at sagsøgerne idømmes samtlige sagens omkostninger«.
Kommissionen
har nedlagt påstand om, at Domstolen
»frifinder sagsøgte i sagerne 95-98/74, 15/75 og 100/75, og at sagsøgerne idømmes sagens omkostninger.«
D — Sammenfatning af parternes søgsmålsgrunde, indsigelser og andre anbringender
1. Vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling
Rådet
har gjort gældende, at sag 95-97/74 må afvises med den begrundelse, at sagsøgerne, der efter den 4. juni fik overdraget en række licenser udstedt før dette tidspunkt, ikke kan påberåbe sig, at der er sket indgreb i deres krav på retssikkerhed eller i velerhvervede rettigheder. På dette tidspunkt, dvs. den 4. juni, var Kommissionens gennemførelsesforordninger allerede i kraft. Da det af sagsøgerne anførte således er forkert, må sagerne afvises.
Heroverfor har
sagsøgerne i sagerne 95-98/74
henvist til, at der eksisterer et stille selskab (»Société en participation«), France Céréales, som de er medlemmer af. Inden for rammerne af dette selskab blev det pålagt Compagnie Continentale France at sørge for alle de licenser, som senere blev overdraget til de andre. Compagnie Continentale France varetog således interesserne for en sammenslutning, som sagsøgerne var medlemmer af. Den omstændighed, at tidspunktet for eksport-licensernes overdragelse lå efter den 4. juni 1973, kan ikke afskære dem fra at anvende den søgsmålsret, der tilkom dem som medlemmer af det stille selskab.
2. Vedrørende karakteren af den nye ordning med udligningsbeløb i henhold til Rådets forordning nr. 1112/73
Compagnie Continentale France
har anført, at der under dække af en tilpasning af metoden til beregning af udligningsbeløbene skete en radikal ændring af deres formål. Da ændringen trådte i kraft, var de pågældende medlemsstater ikke vendt tilbage til at anvende de internationale bestemmelser, hvilket i henhold til artikel 8 i forordning nr. 974/71 er den eneste betingelse for at ophøre med anvendelsen af det system, som den nævnte forordning indførte: jf. sag
9/73 —
Schlüter
mod
Hauptzollamt Lörrach
(Sml. 1973, s. 1160)
.
I praksis medfører forordning nr. 1112 i tilfælde af eksport fra en medlemsstat til et tredjeland, at der, selv om der konstateres udsving i forholdet mellem den amerikanske dollars kurs og den omregningskurs, som den pågældende medlemsstat anvender for sin valuta inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik, gives afslag på udligning for dette udsving.
Da udligningsbeløbene ikke længere anvendes til at korrigere for virkningerne af den manglende justering af en medlemsstats valuta i forhold til dens paritet i amerikanske dollars, har de ikke længere til formål at beskytte eksportørerne mod de kursudsving, som de var indført for. Kommissionen har herefter overladt eksportørernes beskyttelse mod valutasvingninger til selve restitutionerne.
Det er Compagnie Continentale France's opfattelse, at denne ændring i restitutionernes formål går ud over en blot og bar gennemførelse af en forordning fra Rådet.
Kommissionen
har anført, at ændringen i metoden til beregning af udligningsbeløbene snarere er en tilpasning af systemet til de nye forhold, man havde konstateret på det internationale valutamarked.
Der tales intetsteds i fællesskabslovgivningen om en garanti mod udsving i dollarkursen. Som det fremgår af betragtningerne til forordning nr. 974/71, blev systemet indført for at imødegå desorganisering af interventionssystemet, og »unormale prisbevægelser, der kan bringe den normale konjunkturudvikling på landbrugsområdet i fare.«
Formålet med udligningen i dette system blev derfor fastsat abstrakt og generelt, idet der nødvendigvis måtte bortses fra individuelle omstændigheder ved handels-transaktioner; jf. sag
5/73 —
Balkan
(Sml. 1973, s. 1091)
.
Selv om den erhvervsdrivende i tilfælde, hvor vederlaget ifølge kontrakten skal erlægges i dollars, og dollarens værdi på tidspunktet for transaktionen er ændret i forhold til tidspunktet for afslutningen af kontrakten, under den tidligere ordning ganske vist var mere eller mindre sikret mod de ugunstige konsekvenser af en sådan ændring, er dette en faktisk omstændighed, der afhænger af en række individuelle forhold og på ingen måde af det gamle systems formal.
Den ændring, som fandt sted af beregningen af importafgifter og restitutioner for at tage hensyn til dollarens reelle kurs og ikke til dens officielle paritet, henhører under de beføjelser, som Kommissionen råder over i henhold til artikel 3 i forordning nr. 129/62.
Rådet
har tilføjet, at den grundlæggende tanke med udligningsbeløbene ikke er ændret. Rådet drog visse konklusioner af de valutariske beslutninger af 11. marts 1973 og fjernede det, som gav anledning til vanskeligheder.
3. Vedrørende sagsøgernes rettigheder
Sagsøgerne i sagerne 95-97/74 har gjort gældende
, at forordning nr. 1112/73 er ulovlig som følge af de virkninger, den havde for de tidligere indledte transaktioner, og fordi den, idet den greb ind i velerhvervede rettigheder, havde tilbagevirkende gyldighed.
En velerhvervet ret for bygeksportørerne til udbetaling af et udligningsbeløb følger af, at det oprindeligt fakultative udligningsbeløb blev gjort obligatorisk og automatisk fra forordning nr. 2746/72.
Sagsøgerne har gjort gældende, at de fra tildelingen af eksportlicenserne med forudfastsættelse af restitutionens størrelse fik krav på, at den på dette tidspunkt gældende metode til beregning af udligningsbeløbet blev opretholdt for de eksportforretninger, som skulle udføres inden for licensernes gyldighedsperiode. Af nedenstående omstændigheder fremgår, at der er tale om et retskrav:
1.
tildelingen af udligningsbeløb blev obligatorisk og automatisk fra ikrafttrædelsen af forordning nr. 2746/72;
2.
hvad angår finansieringen af den fælles landbrugspolitik, anses udligningsbeløbene som en integrerende del af restitutionerne for eksport til tredjelande; kravet på en metode til beregning af udligningsbeløbene blev erhvervet på samme grundlag som kravet på restitutionerne;
3.
det var i forordning nr. 1112/73 bestemt, at den ikke trådte i kraft straks, men først fra den dag, hvor de nødvendige gennemførelsesbestemmelser trådte i kraft, hvoraf det indirekte fremgår, at det var lovgivers hensigt, at der skulle træffes overgangsforanstaltninger, hvilke var nødvendige som følge af eksistensen af en velerhvervet rettighed.
Dommen i sag
1/73 —
Westzucker
mod
EVSt/Zucker
(Sml. 1973, s. 723)
kan ikke direkte overføres på den foreliggende sag. Det er klart, at der er forskel mellem reglerne om udligningsbeløb for sukker og for korn.
Sagsøgeren i sag 98/74
har anført, at nedenstående rettigheder er erhvervet ved udstedelse af eksportlicenser med forudfastsættelse:
—
ret til at modtage den restitution, som gjaldt på dagen for tildelingen af licensen,
—
ret til at kunne udnytte licensen inden for en vis frist, og
—
ret til at modtage de monetære udligningsbeløb.
Ved at ændre formålet med og metoden til beregning af de monetære udligningsbeløb tilsidesatte Rådet rettigheder, der lovligt var erhvervet af eksportører, som var indehavere af licenser, der endnu ikke var udnyttet den 4. juni 1973, og for hvilke der var forudfastsat tilsvarende restitutioner:
1.
Den omstændighed, at man gik bort fra at lægge US-dollaren til grund, medførte, at den beskyttelse, der var ydet eksportørerne i henhold til grundreglerne, forsvandt.
2.
Selv om det er rigtigt, at US-dollarens svingninger fremover blev lagt til grund for den daglige fastsættelse af importafgifternes og restitutionernes effektive størrelse, afspejlede de restitutioner, som var forudfastsat før den 4. juni 1973, ikke US-dollarens svingninger. De eksportører, der befandt sig i samme situation som sagsøgeren, havde krav på restitutioner, der ikke tog hensyn til valutasvingningerne. Samtidig blev de forholdt det særlige monetære udligningsbeløb, som skulle yde dækning for netop disse svingninger.
3.
Ved at ændre medlemsstaternes mulighed for at yde udligningsbeløb til en pligt i tilfælde, hvor en valuta svinger ud over de tilladte grænser, knyttede Rådets forordning nr. 509/73 til enhver licensudstedelse et krav på udbetaling af udligningsbeløb, som forfaldt, så snart forordningens betingelser var opfyldt.
Denne analyse bekræftes af Kommissionens forordning nr. 2042/73:
1.
Når Kommissionen har vedtaget overgangsforanstaltninger for at råde bod på den skade, som de eksportører, der var indehavere af licenser med forudfastsættelse, havde lidt, har den dermed bevist, at den erkendte at være bundet af en højere retsregel til beskyttelse af private. Enhver anden forklaring ville føre til en benægtelse af forordningens karakter af gennemførelsesforordning.
2.
Forordningen anskueliggør det indgreb, der er sket i velerhvervede rettigheder. For at afbøde dette indgreb begrænser forordningen, som anerkender eksportørernes ret til en kursgaranti, arbitrært denne garanti til den, som de ville have haft fordel af, dersom alle de gældende licenser var blevet godkendt den 3. juni 1973.
Sagsøgeren i sag 15/75
har gjort gældende, at den før den 4. juni 1973 gældende ordning med monetære udligningsbeløb gav korneksportørerne en garanti mod kursrisikoen i forhold til dollaren. Under denne ordning havde sagsøgeren underskrevet en eksportlicens med forudfastsættelse af restitutionen. Sagsøgeren erhvervede derfor et krav på, at den gamle ordning skulle finde anvendelse på denne eksport.
Sagsøgeren i sag 100/75 har i det væsentlige gjort de samme anbringender gældende som sagsøgeren i sag 15/75.
Rådet
er af den formening, at der for antagelsen af
velerhvervede rettigheder
mindst må være opfyldt to betingelser:
1.
den individuelle afgørelse, der er grundlaget for påberåbelsen af en velerhvervet rettighed, må vedrøre samme område som det, rettigheden knytter sig til, og
2.
reglerne må ikke, navnlig på grund af deres offentligretlige karakter, være tvetydige og kunne blive genstand for ændring.
Udligningsbeløbet er en specifik mekanisme med en specifik funktion, til hvis gennemførelse der i forhold til restitutionerne kræves selvstændige regler. Da ændringen i henhold til forordning nr. 1112/73 af metoden til beregning af udligningsbeløbene var påkrævet, for at denne mekanisme kunne fungere, kunne forordningen træde i kraft straks.
Den ligestilling af udligningsbeløb med restitutioner, der fastsættes i artikel 7 i forordning nr. 974/71 i den affattelse, som gjaldt på tidspunktet for de omtvistede begivenheder, var udelukkende budgetmæssigt begrundet. Den er udtryk for beslutningen om, at finansieringen af udligningsbeløbene ikke længere er et nationalt anliggende, men et fællesskabsanliggende.
Den omstændighed, at satsen for det udligningsbeløb, der skal ydes, er den, som gælder på eksportdagen, udelukker enhver sidestillelse af udligningsbeløb med forudfastsættelse af restitutioner, hvad angår funktion og beregning.
Udligningsbeløbenes funktion og karakter er meget forskellige fra restitutionernes. Udligningsbeløbene er kurskorrektioner, der gør det muligt at opretholde pris-enheden på markedet, selv om faste kurser er opgivet. Man kan ikke hævde, at bestemmelserne om restitutionerne kan medføre velerhvervede rettigheder, hvad angår udligningsbeløbene. Udligningsbeløbet er ikke en kursgaranti, men har kun til opgave at undgå forvridninger i samhandelen mellem medlemsstaterne.
Når det af hensyn til den økonomiske politik er bydende nødvendigt, er institutionerne berettiget til at gennemføre nye bestemmelser med virkning for retsforhold opstået under de tidligere regler: jf. sag
57/72
Westzucker
(Sml. 1973, s. 321)
,
1/73
Westzucker
(Sml. 1973, s. 723)
,
143/73
Sopad
(Sml. 1973, s. 1433)
.
Hvad angår udligningsbeløbet, har fællesskabsinstitutionerne frihed til ikke blot at vedtage foranstaltninger med øjeblikkelig virkning, men også til at foretage en helhedsvurdering af fordele og ulemper ved det system, som skal indføres:
5/73
Balkan
(Sml. 1973, s. 1091)
.
Såfremt man ikke anerkender de ufravigelige regler om udligningsbeløb, og lægger man, hver gang det er nødvendigt, hindringer i vejen for tilpasningen heraf, risikerer man i fællesskabshandelen med landbrugsprodukter at skabe kaos endnu på det internationale valutamarked eller på verdensmarkedet for landbrugsprodukter.
Artikel 8 i forordning nr. 974/71 er kun udtryk for, at Rådet har erkendt, at udligningsbeløbene ikke skal vare evigt, da de er en undtagelse fra enhedsmarkedet. Udligningsbeløbenes usikre karakter fremgår ligeledes af den nævnte forordnings seks betragtninger. Et andet tegn er de mange ændringer. Endelig indeholdt forordning nr. 837/72 bestemmelser om, hvad der skulle ske, hvis reglerne om beregningen af udligningsbeløbene blev ændret.
Kommissionen
har forklaret, at man bevidst ikke indførte nogen mulighed for forudfastsættelse i systemet med monetære udligningsbeløb. I denne henseende har Kommissionen henvist til de to muligheder, der allerede består i henhold til forordning nr. 837/72 i tilfælde af, at reglerne om beregning af de monetære udligningsbeløb ændres.
Udligningsbeløbet kan ikke generelt ligestilles med restitutioner i henhold til landbrugsbestemmelserne, eftersom de har forskellige formål. Ligestillingen vedrører kun finansieringen.
Retten til at modtage udligningsbeløb ved eksport aktualiseres kun, såfremt eksporten gennemføres og da først fra det øjeblik, hvor den finder sted. Ordningen med udligningsbeløbene kan ikke betragtes som en garanti for de erhvervsdrivende mod risikoen for ændringer i vekselkurserne: sag 74/74
CNTA
mod
Kommissionen
(Sml. 1975, s. 533). En medlemsstats forpligtelse til at yde et udligningsbeløb påvirker ikke dettes karakter.
4. Vedrørende sagsøgernes forventning om den fortsatte anvendelse af metoden til beregning af udligningsbeløbene
I sag 95-97/74
har sagsøgerne gjort gældende, at de forpligtede sig over for de sovjetiske medkontrahenter på grundlag af de fællesskabsregler, der gjaldt på dagen for afslutningen af eksportkontrakterne. Gennemførelsen af fællesskabslicenserne fandt sted, uden at foranstaltninger af særlig hastende karakter blev truffet for afsendelsen af ladningerne, fordi sagsøgerne havde tillid til, at de ville få udligningsbeløbene i henhold til de bestemmelser, der var gældende på tidspunktet for udstedelsen af eksportlicenserne. Selv hvis forordningerne af 30. april og 30. maj 1973 ikke på nogen måde er ulovlige, må fællesskabsmyndighederne genoprette den skade, sagsøgerne har lidt ved, at disse forordninger blev anvendt på eksportlicenser, der var opnået før deres offentliggørelse.
Det er sagsøgernes opfattelse, at de, så længe systemet med udligningsbeløb efter forordning nr. 974/71 og forordning nr. 2746/72 var i kraft, i virkeligheden ikke kunne handle anderledes end gjort. De hverken kunne eller burde vide, om man påtænkte at ændre forordningerne om udligningsbeløbene. De foreliggende oplysninger angav ikke præcist tidspunktet for de nye forordningers ikrafttræden. Det var, medmindre man ville spekulere i dollarens fald, umuligt at optræde anderledes, end de gjorde.
Sagsøgeren i sag 98/74
har gjort gældende, at Rådet ved forordning nr. 509/73 gav eksportørerne en berettiget forventning om, at de ville få udligningsbeløbene.
En omhyggelig eksportør, der var bekendt med fællesskabsmyndighedernes afgørelser eller forslag, kunne ikke med nogen rimelighed forudse, at de nye bestemmelser ville træde i kraft straks uden overgangsforanstaltninger.
Retssubjekterne bør ikke stole på et simpelt forslag fra Kommissionen, dels fordi Rådet stadig har fuld frihed til at forkaste forslaget eller at tilbagesende det til Kommissionen, og dels fordi tidsrummet mellem forslagets forelæggelse og de nye reglers ikrafttræden kan være meget lang.
Adskillige faktorer var medvirkende til, at sagsøgerne stolede på, at de med hensyn til de transaktioner, for hvilke der var udstedt eksportlicenser før den 4. juni 1973, havde krav på de udligningsbeløb, der skulle give dækning for dollarkursens udsving.
Selve ordlyden af forordning nr. 1112/73 gav ikke den mindste antydning om, at der med hensyn til de løbende kontrakter kunne ske en ændring i metoden til beregning af udligningsbeløbene og restitutionerne for eksport til tredjelande.
Sagsøgeren i sag 15/75
mener, at der i udstedelsen af en eksportlicens med forudfastsættelse af restitutionsbeløbet ligeledes ligger et stiltiende »løfte« om, at den den 30. marts 1973 gældende ordning med monetære udligningsbeløb ville blive anvendt på den eksport af byg, som sagsøgeren skulle gennemføre på grundlag af licensen, der var begrænset til 4 måneders gyldighed, især fordi det var, og for øvrigt stadig er, reglen i den internationale kornhandel, at størstedelen af eksportsalg afvikles i dollars. Sagsøgerens forventning om, at den den 30. marts 1973 gældende ordning med udligningsbeløb ville blive anvendt på de eksportforretninger, som sagsøgeren skulle gennemføre i henhold til sin licens udstedt samme dag, var derfor berettiget.
Sagsøgeren kunne ikke selv dække risikoen for kursændring i forhold til dollaren, så længe det tidligere system med monetære udligningsbeløb fortsat skulle anvendes: systemet indebar, at sagsøgeren skulle oppebære et monetært udligningsbeløb i tilfælde af, at dollaren faldt i forhold til francen, men betale et udligningsbeløb i tilfælde af, at dollaren steg i forhold til franc'en: Hvis sagsøgeren på levering havde solgt de dollars, som denne skulle modtage som betaling for sin eksport, og dollaren var steget i forhold til franc'en i tidsrummet mellem sagsøgerens leveringssalg af de pågældende dollars og eksporttidspunktet, havde sagsøgeren måttet betale et monetært udligningsbeløb og ville derved have lidt et betragteligt tab.
I henhold til kontrakterne kunne sagsøgeren hverken træde tilbage fra eksporten eller fremskynde den.
Sagsøgeren i sag 100/75
har gjort gældende, at hans forventning om, at den tidligere metode for beregning af udligningsbeløbene ville blive anvendt, må nyde beskyttelse, fordi sagsøgeren var forpligtet til at eksportere inden for licensens gyldighedsperiode, da han ellers risikerede helt eller delvis at miste sikkerhedsstillelsen.
Kommissionen
har anført, at følgende betingelser må være opfyldt, for at der kan antages at være sket en krænkelse af den berettigede forventning om, at systemet for beregning af udligningsbeløbene blev opretholdt: det må kræves, at
—
det drejer sig om transaktioner i henhold til en
uigenkaldelig forpligtelse
,
—
tabene som følge af kursrisikoen har været uundgåelige,
—
der ikke foreligger nogen modstående almene
hensyn af bydende karakter
,
—
afskaffelsen sker
med øjeblikkelig virkning og uden varsel
og
—
at Fællesskabet ikke har truffet
overgangsforanstaltninger
, som kunne have sat en »omhyggelig« erhvervsdrivende i stand til at undgå tabet eller blive holdt skadesløs herfor, sag
74/74
CNTA
mod
Kommissionen
(Sml. 1975, s. 533)
.
De, der indgav ansøgning om licenser med ekstraordinær varighed, havde på tidspunktet for ansøgningernes indgivelse ingen garanti for at få tildelt en sådan licens. Den sikkerhed, som de måtte stille på det pågældende tidspunkt, ville ikke have været tabt i tilfælde af, at kontrakten ikke blev opfyldt, men ville, da det drejede sig om en foreløbig sikkerhedsstillelse, være blevet tilbagebetalt, dersom det før licensens udstedelse havde vist sig, at transaktionen ikke kunne gennemføres. Før licensernes udstedelse kunne der ikke foreligge nogen uigenkaldelig forpligtelse til at gennemføre transaktionen i den forstand, det forudsættes i Domstolens praksis.
Den omstændighed, at de sagsøgende firmaer indgik kontrakterne af 23., 28. og 29. marts, før licenserne var udstedt, og endog før sagen om den forudgående godkendelse var afsluttet, viser, at de var beskyttet af en ændrings- eller tilbagetrædelsesklausul mod risikoen for, at licenserne ikke ville blive udleveret, eller at de selv har løbet en sådan risiko, at deres tillid ikke er beskyttelsesværdig.
Ændringen i systemet kunne forudses efter Kommissionens forslag af 21. marts 1973. Selv om ændringen ikke var sikker på dette tidspunkt, måtte en forsigtig og ordentlig erhvervsdrivende have taget sine forholdsregler. Da der endnu ikke var indgået nogen kontrakt den 21. marts 1973, kunne sagsøgerne være trådt tilbage fra den påtænkte transaktion. I hvert fald var ændringen af bestemmelserne blevet »forudseelig« senest den 30. april 1973, da forordning nr. 1112/73 blev vedtaget.
Hvad angår rettighederne i henhold til de eksportlicenser, der blev overdraget efter den 4. juni 1973, skulle erhververne have taget sig i agt under hensyn til, at systemet faktisk var blevet ændret.
Tabene var heller ikke uundgåelige. Sagsøgerne kunne have taget skridt til dækning af kursrisikoen i det mindste fra den 4. juni 1973. Mellem den 30. april og 4. juni var der en teoretisk risiko for, at dollaren på ny var steget i et sådant omfang, at den oversteg den gamle paritet og således skabte mulighed for opkrævning af et udligningsbeløb. Efter den 4. juni kunne dollarens kursudsving derimod ikke længere have den mindste indflydelse på beregningen af udligningsbeløbet. Den eneste risiko, de forretningsdrivende løb på dette tidspunkt, var, at de kunne gå glip af en fortjeneste, hvis de solgte deres dollars på levering, og dollaren senere på ny skulle stige.
Rådet
har anført, at mere end 2/3 af ansøgningerne om eksportlicenser blev indgivet den 30. marts eller den 2. april og den sidste tredjedel mellem den 2. og den 22. maj. De licenser, som blev udstedt på grundlag af ansøgningerne af 30. marts, blev først meddelt af ONIC (det kompetente franske interventionsorgan) henimod eller fra den 20. eller 25. april. Det var først fra disse tidspunkter, at rettigheder kunne opstå. Tidligere havde sagsøgerne ingen som helst sikkerhed for at få tildelt en licens, der kunne garantere en levering efter den 31. maj. I denne periode, nemlig 20.-25. april, var man nået meget langt med udarbejdelsen af forordning nr. 1112/73.
På grundlag af den normale gyldighedsperiode for de licenser, der blev udstedt i henhold til ansøgningerne af marts måned, fastsatte Kommissionen mandag den 4. juni som ikrafttrædelsesdato for forordning nr. 1112/73. Det var ikke nødvendigt med andre overgangsforanstaltninger for licenserne med normal varighed.
Senere blev der vedtaget overgangsforanstaltninger for at regulere retsstillingen for de af sagsøgerne, som fik tildelt licenser af ekstraordinær gyldighedsperiode.
Under alle omstændigheder må det ikke glemmes, at fællesskabsmyndighederne havde givet de pågældende meddelelse om, at der stod almene hensyn på spil, og at der eksisterede overgangsforanstaltninger; Fællesskabet har derfor ikke kunnet pådrage sig ansvar: jf. sag
74/74
CNTA
mod
Kommissionen
(Sml. 1975, s. 533)
.
De erhvervsdrivende, som kan gøre en berettiget forventning gældende, må ikke lade sig forblinde heraf.
I hvert fald kan sagsøgerne i sag 95-97/74, som erhvervede deres licenser fra Compagnie Continentale France i juni-juli 1973 efter udstedelsen af forordning nr. 1463/73, ikke gøre gældende, at forordningen overraskede dem.
Hvad angår de licenser, der blev indgivet ansøgning om i maj måned, og som havde normal gyldighed til slutningen af juli, ligger indgivelsestidspunktet, dvs. 2.-22. maj, senere end ikrafttrædelsestidspunktet for forordning nr. 1112/73. Efter Rådets opfattelse måtte man have forventet, at gennemførelsesforordningen snarest ville blive udstedt.
Endelig har Rådet gjort gældende, at det i virkeligheden var den omstændighed, at Fællesskabet den 12. marts frigjorde sig fra den amerikanske dollar, der gjorde forordning nr. 1112/73 påkrævet. Hvis sagsøgerne har lidt skade, er grunden hertil, at dollaren fra den 12. maj gradvis var faldet, og at sagsøgerne efter deres egne forklaringer intet som helst havde foretaget sig i den anledning. Fællesskabet er ikke forpligtet til at sikre sine borgere mod samtlige ændringer i samtlige valutaer og pålægge sine skatteydere at bære risikoen for de valutariske usikkerhedsmomenter.
5. Vedrørende overgangsordningen
Sagsøgerne har bebrejdet Kommissionen, at den ikke vedtog tilstrækkelige overgangsforanstaltninger.
Sagsøgerne i sag 95-97/74 har gjort gældende
, at overgangsforanstaltningerne ikke ændrer noget ved den omstændighed, at et tab er lidt. Fællesskabet har pådraget sig ansvar ved at bryde med det princip om lige byrder for alle, som følger af den fælles valutapolitik.
Compagnie Continentale France har anført
, at indholdet af overgangsforanstaltningerne og de betingelser, hvorunder de blev anvendt, beviser deres mangelfulde og irrationelle karakter. For de eksportører af landbrugsprodukter, der fik tildelt licenser efter den 4. juni, ikrafttrædelsestidspunktet for det nye system, var den monetære udligning sikret ved restitutionerne, der fra da af indeholdt kompensationen for dollarens kursudsving. Sagsøgerne fik derimod forudfastsat deres restitutioner efter den tidligere ordning, dvs. restitutioner, i hvis beregning dollarens kursudsving ikke indgår.
Desuden burde forordningen om overgangsforanstaltninger med henblik på anvendelse af det nye system for beregning af udligningsbeløbene have været offentliggjort samtidig med, at denne nye ordning trådte i kraft. Men ved offentliggørelsen den 27. juli 1973 nævntes intet med hensyn til udlignings-overgangsordningen.
Compagnie Algérienne de Meunerie
har bemærket, at de overgangsforanstaltninger, som normalt burde være fastsat før det nye systems ikrafttræden og gennemført samtidig med dette, blev vedtaget for sent, omkring to måneder senere.
På grund af Kommissionens fejl svævede korneksportørerne i uvished indtil den 28. juli 1973 om de overgangsforanstaltninger, som skulle træffes med henblik på anvendelse af det nye system med udligningsbeløb.
Så længe det tidligere system med udligningsbeløb, som dækkede korneksportørerne mod kursrisikoen i forhold til dollar, var i kraft, og de pågældende var uvidende om det tidspunkt, hvor det skulle ophøre med at gælde, kunne en korneksportør af de allerede angivne grunde intet gøre for at beskytte sig mod dollarens kursudsving.
Forordning nr. 2042/73 tager ikke hensyn til, at den forsinkede offentliggørelse i EFT af 4. juni 1973 af forordning nr. 1463/73 og 1469/73 af 30. maj 1973 under alle omstændigheder forhindrede korneksportørerne i at foretage sig noget til dækning af deres kursrisiko, ikke kun indtil den 3. juli, men mindst indtil den 5. juni 1973.
Der blev skabt stor ulighed mellem de eksportører, der underskrev eksportlicenser før den 4. juni 1973, alt efter om de pågældende eksportører den 4. juni 1973 havde eller endnu ikke havde gennemført alle de eksportforretninger, som de havde forpligtet sig til ved at underskrive disse licenser; der skete herved en krænkelse af reglen om lighed mellem borgerne i forhold til det offentlige.
Comptoir Commercial André et Cie har i det væsentlige gjort de samme anbringender gældende som sagsøgeren i sag 15/75.
For så vidt sagsøgerne over for Rådet har påberåbt sig mangler ved overgangsordningen, er det
Rådets
opfattelse, at det ikke er rette sagsøgte. Dette klagepunkt kan ikke gøres gældende over for Rådet.
Kommissionen
, der mener, at sagsøgernes klage reelt angår den manglende overgangsordning, har svaret, at overgangsordningen i forordning nr. 2042/73 var en ren billighedsforanstaltning, som det stod Kommissionen frit for at vedtage eller ikke vedtage. Ganske vist er forordningen udtryk for en erkendelse af, at de erhvervsdrivende lider tab som følge af udviklingen i dollarkursen, men dette betyder ikke, at dette tab kan tilregnes Fællesskabet. I tilfælde af forudfastsættelse befandt de pågældende erhvervsdrivende sig i en lidet behagelig situation, hvorfor det var berettiget og billigt af hensyn til dem at vedtage overgangsforanstaltninger.
Kommissionens kompetence til at vedtage sådanne overgangsforanstaltninger af billighedskarakter uden at være retlig forpligtet dertil fremgår af artikel 6 i forordning nr. 974/71, der fremdeles inden for rammerne af forvaltningskomité-proceduren tildeler Kommissionen vide beføjelser til at fastsætte andre undtagelser fra forordningerne om den fælles landbrugspolitik.
Dersom det antages, at der indtil den 4. juni 1973 bestod en vis usikkerhed med hensyn til beregningsmetoden, bestod denne usikkerhed under ingen omstændigheder efter dette tidspunkt. At det monetære udligningsbeløb, der gjaldt den 3. juni 1973, blev bevaret som overgangsforanstaltning var ensbetydende med, at der blev taget hensyn til dollarkursen, således som den havde udviklet sig indtil dette tidspunkt. Derimod forekom det Kommissionen, at det ville være at gå ud over billighedsbetragtninger, hvis man udstrakte denne kursgaranti til udsving i dollarkursen, der lå efter dette tidspunkt; dette gjaldt så meget mere, som det var umuligt at vide, hvorledes dollarkursen ville udvikle sig. Eksportørerne måtte derfor efter den 4. juni 1973 selv dække sig mod kursrisikoen i forbindelse med dollarens fremtidige udvikling, f.eks. ved at foretage leveringssalg af de dollars, som de forventede at modtage fra deres medkontrahenter.
Da de regler, som trådte i kraft den 30. april 1973, ikke lod formode, at der ville blive truffet nogen som helst overgangsforanstaltning for tidligere kontrakter, havde sagsøgerne endvidere ingen gyldig grund til at forvente sådanne foranstaltninger uden at træffe deres forholdsregler.
De interesserede kredse må have været klar over, at Kommissionen næppe ligefrem ønskede at træffe overgangsforanstaltninger. Den forsinkede vedtagelse af forordning nr. 2042/73 skyldtes nemlig i høj grad, at Kommissionen tøvede med at slå ind på denne kurs. Kommissionens erfaring med hensyn til andre overgangsforanstaltninger var nedslående. Der havde nemlig fundet misbrug sted af de muligheder, som således var givet erhvervslivet, og navnlig havde man forelagt fiktive kontrakter for de kompetente nationale myndigheder med henblik på at få fordel af den gunstigere overgangsordning. Denne erfaring gjorde Kommissionen forsigtig, før den vedtog sådanne foranstaltninger. Den omstændighed, at en eksportør f.eks. den 30. marts 1973 fik tildelt forudfastsættelse, forudsætter slet ikke, at han allerede havde indgået kontrakt på det nævnte tidspunkt. Han kunne sagtens have afsluttet den på et senere tidspunkt og således allerede have indrettet sig efter den nye metode til beregning af de monetære udligningsbeløb.
Desuden ville opbygningen af en sådan overgangsordning, som sagsøgerne forestiller sig, have medført et overordentligt kompliceret administrativt apparat, der ikke ville stå i rimeligt forhold til det tilsigtede mål.
Selv om man antog, at den af Kommissionen indførte overgangsordning ikke var helt tilfredsstillende, eller at det havde været muligt at træffe mere omfattende overgangsforanstaltninger som ønsket af sagsøgerne, er der efter Kommissionens opfattelse endnu et stort spring til at antage et særlig alvorligt og åbenbart retsbrud. Endog selv om man anerkendte princippet om objektivt ansvar, måtte det ikke desto mindre også i det tilfælde kræves, at den skade, som man påberåber sig, er en følge af en tilstrækkelig præcist beskrevet krænkelse af en højere retsregel. I betragtning af omstændighederne i den foreliggende sag kan det langt fra antages, at lovgiver har krænket princippet om lighed i forhold til de offentlige byrder ved at tilføje sagsøgerne et særligt og alvorligt tab.
Den faktiske ophævelse af de monetære udligningsbeløb fandt sted med mere end en måneds forsinkelse fra offentliggørelsen af forordning nr. 1112/73, som klart gav et fingerpeg om sine konsekvenser på det franske marked. Forskellen i relation til sagsforholdet i CNTA-sagen (allerede omtalt) er således åbenbar. Ophævelsen skete for øvrigt efter adskillige forudgående meddelelser.
Kommissionen er ikke forpligtet til at træffe foranstaltninger, der ville retablere de pågældendes retsstilling, som om der ikke var sket nogen ændring i lovgivningen. Den omstændighed, at de pågældende foranstaltninger blev vedtaget med en vis forsinkelse, har ikke påført sagsøgerne nogen skade. Foranstakningerne indeholdt i det mindste en kompensation for den del af eksportørernes tab, som de ikke kunne undgå ved at tage skridt til dækning af kursrisikoen. Overgangsforanstaltningerne kan også bestå i en erstatning (jf. CNTA-dommen, der allerede er omtalt).
6. Vedrørende tabet
Det er
sagsøgernes
opfattelse, at den skade, som de ønsker erstatning for, består i forskellen mellem det udligningsbeløb, de rent faktisk fik i henhold til forordning nr. 2042/73, og det udligningsbeløb, som de ville have fået, hvis den metode til beregning af udligningsbeløbene, der gjaldt den dag, hvor eksportlicenserne blev udstedt, var blevet opretholdt i de nævnte licensers hele gyldighedsperiode. Sagsøgerne tilbyder denne beregningsmåde og modsætter sig således en eventuel mellemafgørelse, der udelukkende vedrører ansvarsspørgsmålet.
På sagens nuværende stade vil hverken
Rådet eller Kommissionen
drøfte skadens omfang, idet de mener, at Domstolen først må afgøre, om Fællesskabet har pådraget sig ansvar. Imidlertid nærer Rådet og Kommissionen tvivl om, hvorvidt sagsøgerne virkelig har lidt de af dem påståede tab. Kommissionen er af den opfattelse, at dersom Domstolen måtte afvise anbringendet om krænkelse af velerhvervede rettigheder, måtte sagsøgerne bevise, hvori deres virkelige tab består.
Den mundtlige forhandling fandt sted i retsmødet den 9. oktober 1975.
Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 12. november 1975.
Præmisser
I de seks søgsmål er der nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale en række beløb som erstatning for den skade, som sagsøgerne har lidt ved, at den nye metode til beregning af udligningsbeløb, der blev indført ved Rådets forordning nr. 1112/73 (
EFT 1973 L 114, s. 4
), blev anvendt på eksportforretninger, for hvilke der forud var tildelt eksportlicenser;
sagsøgerne har anført, at selv om det tab, der forvoldtes ved anvendelsen af den pågældende nye metode, blev formindsket ved de overgangsforanstaltninger, som Kommissionen indførte ved sin forordning nr. 2042/73 (
EFT 1973 207, s. 34
), var disse ikke tilstrækkelige til at afbøde alle virkningerne heraf.
Verdrørende formaliteten
Kommissionen har ikke udtrykkeligt rejst afvisningsindsigelse, men har kritiseret søgsmålene i sag 95-98/74 i relation til procesreglementets artikel 37, stk. 4, for så vidt som der ikke er vedlagt de eksportkontrakter og -licenser, som sagsøgerne påberåber sig som grundlag for den velerhvervede ret til, at en bestemt metode til beregning af udligningsbeløbene skulle anvendes, eller for, at de har handlet i tillid til, at den pågældende metode fortsat ville blive anvendt.
De påståede fejl har ikke blot hæmmet de sagsøgtes tilrettelæggelse af deres forsvar, men er endvidere uden rimelig forklaring først blevet rettet efter skriftvekslingens afslutning og nogle dage før indledningen af de mundtlige forhandlinger;
skønt det på sagens nuværende stade ikke er muligt for Domstolen at udtale sig om størrelsen af et tab, kan den imidlertid afgøre det præliminære spørgsmål om, hvorvidt Fællesskabet har pådraget sig ansvar.
I sag 95-97/74 og 100/75, samt delvis i sag 98/74, var eksportlicenserne blevet erhvervet af tredjemænd før ændringen af ordningen med monetære udligningsbeløb eller før tidspunktet for dens ikrafttræden, medens de hertil svarende partiallicenser først senere blev oversendt til sagsøgerne;
Rådet har udtrykkeligt nedlagt påstand om disse sagers afvisning under henvisning til, at et erstatningskrav i henhold til artikel 215 ikke kan overdrages, hvilket bevirker, at den søgsmålsgrund, som sagsøgerne har gjort gældende, ikke kan lægges til grund.
Sagsøgerne i sagerne 95-98/74 og 100/75 påberåber sig kontrakter, som de indgik før ændringen eller før dens ikrafttræden, og ifølge hvilke de havde pligt til at anerkende de forpligtelser, som licenserne medførte;
da fællesskabsretten tillader overdragelse af partiallicenser, må der gives sagsøgerne lejlighed til at bevise, at deres retsstilling er en sådan, at de må antages at have velerhvervede rettigheder eller en forventning, der er beskyttelsesværdig;
selv om den omstændighed, at sagsøgerne har erhvervet en række partiallicenser ved overdragelse fra tredjemænd, vel kan have betydning for sagens realitet, kan den ikke få betydning for afvisningsspørgsmålet.
Vedrørende realiteten
Sagsøgerne har i første række gjort gældende, at anvendelsen på allerede indgåede eksportkontrakter af den nye metode til beregning af udligningsbeløbene krænkede de rettigheder, som de havde erhvervet ved tildelingen af eksportlicenser med forudfastsættelse af eksportrestitutionens størrelse;
de har erkendt, at udligningsbeløbene ikke kan forudfastsættes, men mener dog, at den metode til beregning af disse, der var gældende ved »underskrivelsen« af eksportlicenserne, burde være opretholdt i hele de nævnte licensers gyldighedsperiode for al eksport udført på grundlag af disse.
Ingen bestemmelse i forordning nr. 974/71 giver eksportørerne krav på, at en bestemt metode til beregning af udligningsbeløbene opretholdes;
i henhold til forordningens artikel 1 opstår retten til et udligningsbeløb eller pligten til at betale et sådant kun, såfremt eksporten gennemføres, og først fra det øjeblik, hvor den finder sted;
anbringendet om, at der er sket en krænkelse af velerhvervede rettigheder, kan derfor ikke lægges til grund.
Sagsøgerne har desuden gjort gældende, at anvendelsen af den nye metode til beregning af udligningsbeløbene krænkede den forventning, de har kunnet have til, at det tidligere system blev overholdt.
Der skal først redegøres for formålet med og udviklingen i ordningen med udligningsbeløb;
Fællesskabets system med regningsenheder, der udtrykkes i en bestemt mængde fint guld, muliggjorde på det pågældende tidspunkt, takket være faste kursforhold mellem Fællesskabets valutaer, fastsættelse af enhedspriser for hele Fællesskabet;
de valutariske begivenheder i 1971, der var karakteriseret ved, at man faktisk forlod den internationale ordning vedrørende grænserne for valutakursernes udsving, foranledigede Rådet til at indføre et system, hvorefter medlemsstaterne, såfremt der var behov herfor, kunne opkræve udligningsbeløb på import og udbetale sådanne ved eksport, både i samhandelen med de andre medlemsstater og i samhandelen med tredjelande;
dette system skulle udligne valutaforanstaltningernes incidens på priserne for visse basislandbrugsprodukter, for hvilke der var fastsat interventionspriser, og således undgå forvridning i handelen;
den foreløbige karakter af systemet med udligningsbeløb understreges af Rådets forordning nr. 974/71, hvis artikel 8, stk. 2 bestemmer, at forordningen »udløber på det tidspunkt, hvor alle de pågældende medlemsstater på ny anvender de internationale bestemmelser om grænserne for vekselkursernes udsving omkring den officielle paritet«;
ved denne bestemmelse, der har til formål at fastsætte et automatisk ophørs-tidspunkt for forordningen, er der — i modsætning til det af sagsøgerne anbragte — ikke gjort indskrænkning i fællesskabsinstitutionernes pligt til at ændre systemet, når det måtte vise sig nødvendigt for at sikre dets korrigerende funktion;
i modsat fald kunne anvendelsen af systemet med udligningsbeløb blive en kilde til forvridninger;
efter at systemet i praksis var blevet ændret flere gange og havde fundet generel anvendelse i alle de oprindelige medlemsstater, blev det ved Rådets forordning nr. 2746/72 gjort obligatorisk og med hensyn til dets finansiering inkorporeret i den fælles landbrugspolitik;
uanset disse ændringer var beregningsmetoden den samme i 1971 og 1972 og gik ud på, at der på priserne på de pågældende landbrugsprodukter anvendtes en procentsats, svarende til forskellen i forhold til US-dollaren mellem den nationale valutas officielle kurs og dennes faktiske kurs;
på denne måde har Rådet villet tage hensyn til den omstændighed, at en stor del af samhandelen blev udtrykt i dollars;
så længe US-dollarens kurs blev taget i betragtning ved beregningen af udligningsbeløbene, gav dette system faktisk en vis beskyttelse mod risikoen for en devaluering af dollaren, når kontrakten var afsluttet i denne valuta, uden at denne beskyttelse dog nogensinde har været et formål med systemet.
Da presset på US-dollaren i begyndelsen af 1973 fortsatte på trods af denne valutas nedskrivning i februar, besluttede Rådet på sit møde den 11. og 12. marts 1973, dels, at medlemsstaternes centralbanker skulle ophøre med at støtte dollaren, og dels, at seks af medlemsstaternes valutaer skulle flyde over for omverdenen, alt imedens de indbyrdes opretholdt visse grænser for kursudsving;
af denne grund og efter Rådets anmodning af 12. marts 1973 foreslog Kommissionen den 21. marts Rådet at opgive dollaren som reference for med hensyn til de seks medlemsstater, hvis valutaer flød sammen, at erstatte den med en reference til centralkurser og med hensyn til de øvrige tre medlemsstater, med en reference til repræsentative kurser, fastsat på grundlag af markedskurserne i en referenceperiode;
muligheden for, at Kommissionens forslag af 21. marts, som var ventet siden den 12. marts og omgående blev kendt i de interesserede kredse, dels gennem pressen og dels gennem deres regelmæssige kontakter med Kommissionen, ville blive vedtaget af Rådet, voksede for hver dag der gik, så meget mere som Rådets beslutning af 12. marts medførte daglige ændringer i kursforholdet mellem medlemsstaternes valutaer og dollaren;
forslaget blev vedtaget af Rådet ved forordning nr. 1112/73 af 30. april 1973, der blev offentliggjort samme dag og trådte i kraft den 1. maj.
I henhold til artikel 3 i forordning nr. 1112/73 anvendes forordningen »fra den dag, hvor de fornødne gennemførelsesbestemmelser… træder i kraft«;
Kommissionen, som udstedte gennemførelsesforordninger den 30. maj 1973, offentliggjorde dem ikke i EFT før den 4. juni 1973, tidspunktet for deres ikrafttræden.
Når de transaktioner, der ligger til grund for de forskellige søgsmål, skal undersøges i denne sammenhæng, må der sondres mellem, om eksportkontrakterne er afsluttet før eller efter offentliggørelsen af forordning nr. 1112/73;
Vedrørende de efter den 30. april 1973 indgåede kontrakter
De sagsøgere, som afsluttede eksportkontrakter efter den 30. april 1973, kan ikke have været uvidende om forordning nr. 1112/73 og den nye metode til beregning af udligningsbeløbene;
intet i forordningen tillod at slutte, at der i gennemførelsesbestemmelserne ville blive fastsat nogen som helst overgangsordning for de kontrakter, der var indgået før tidspunktet for ikrafttrædelsen af den nye metode til beregning af beløbene;
da disse sagsøgere frit har kunnet træffe de forholdsregler, som de under affattelsen af deres salgskontrakter måtte finde hensigtsmæssige, kan de ikke gøre gældende, at de forpligtede sig i tillid til, at den tidligere beregningsmetode ville blive opretholdt for den påtænkte eksport.
Vedrørende de før den 30. april 1973 indgåede kontrakter
Kontrakten af 23. marts
Sagsøgeren i sag 15/75 indgik en eksportkontrakt den 23. marts 1973, dvs. på selve den dag, hvor Rådet fik forelagt Kommissionens forslag;
kontrakten blev afsluttet med den polske virksomhed Rollimpex med henblik på salg til denne af 35000 tons europæisk byg til en pris udtrykt i dollars;
sagsøgeren har forklaret, at han for gennemførelsen af dette salg havde valget mellem enten at levere byg fra Fællesskabet eller byg fra europæiske lande, der ikke er medlemmer af Fællesskabet;
i sidstnævnte tilfælde ville han have opkøbt byggen i dollars, medens han i det første ville have købt til den fælles pris, men i så fald kunne han eventuelt have fået en eksportrestitution og et udligningsbeløb.
Da sagsøgeren i kontrakten havde forbeholdt sig at vælge med hensyn til byggens oprindelse, kan han ikke gøre gældende, at han forpligtede sig i forventningen om et udligningsbeløb og endnu mindre om, at den tidligere metode til beregning af dette beløb ville blive opretholdt;
da sagsøgeren den 30. marts 1973 valgte at eksportere byg fra Fællesskabet og indgav ansøgning om en licens med ekstraordinær varighed og forudfastsættelse af restitutionen, traf han som omhyggelig eksportør et handelsmæssigt valg på grundlag af markedssituationen med alle de risikomomenter, der er forbundet med et sådant valg;
sandsynligheden for,' at metoden til beregning af udligningsbeløbene ville blive ændret, var blandt de risikomomenter, der kunne forudses den 30. marts eller senest den 20. april, da licensen blev udstedt og han endnu havde kunnet tilbagekalde sin ansøgning;
selv om det ikke var sikkert, at den af Kommissionen foreslåede ændring ville blive vedtaget af Rådet, måtte det i det mindste på disse tidspunkter være åbenbart for en omhyggelig erhvervsdrivende, at indførelsen af en ny beregningsmetode var umiddelbart forestående;
sagsøgeren kan derfor ikke påberåbe sig en berettiget forventning om, at den tidligere beregningsmetode ville blive opretholdt.
Kontrakterne af 28. og 29. marts
Ved kontrakt af 28. marts 1973 indgået i Moskva mellem en sovjetisk importør og en fransk eksportør, Groupement d'intéréts économiques France céréales, forpligtede sidstnævnte sig til at sælge 300000 tons fransk byg, hvilket den følgende dag blev forhøjet til 500000 tons, til en pris udtrykt i dollars;
sagsøgerne i sagerne 95-98/74 har forklaret, at den pågældende kontrakt blev forhandlet af den franske regering som en »prestigekontrakt«, som kun gav eksportøren en ringe fortjeneste, men som havde til formål at åbne et nyt marked for den franske kornhandel;
de har videre forklaret, at den franske regering efter kontraktafslutningen opfordrede en række franske forhandlere til at gennemføre kontrakten, og at regningen ifølge sagsøgeren i sag 98/74 pålagde denne at gøre det;
endelig oprettede sagsøgerne og flere andre forhandlere i april 1973 en »fælleskonto« med henblik på kontraktens opfyldelse.
Imidlertid er det dokument, der blev udfærdiget herom, ikke dateret, og sagsøgeren i sag 96/74 er i øvrigt ikke nævnt heri.
Den 29. marts havde Rådet under alle omstændigheder allerede drøftet Kommissionens forslag, og en ændring af systemet til beregning af udligningsbeløbene var under hensyn til samtlige ovenfor anførte omstændigheder til at forudse;
det kan derfor ikke hævdes, at den franske fuldmægtig, der på dette tidspunkt forhandlede kontrakten af 29. marts, gjorde det i tiltro til, at den tidligere metode til beregning af udligningsbeløbene ville blive opretholdt;
den omstændighed, at kontrakten blev afsluttet den 29. marts for et parti på 500000 tons, at det var en langtidskontrakt, og at den var udtrykt i dollars på et tidspunkt, hvor medlemsstaternes centralbanker ikke længere havde pligt til at gribe ind for at støtte denne valuta, indebar faktisk en betydelig handels-risiko;
under hensyn til samtlige disse omstændigheder kan det ikke antages, at sagsøgerne, da de indgik kontrakten, kunne have en berettiget forventning om, at det tidligere system ville blive opretholdt.
Under disse omstændigheder må de sagsøgte frifindes.
Vedrørende sagsomkostningerne
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2 dømmes den part, der taber sagen, til at afholde sagsomkostningerne;
sagsøgerne i den foreliggende sag har tabt sagen;
de dømmes derfor til at bære sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN

1.
De sagsøgte frifindes.

2.
Sagsøgerne tilpligtes at bære sagens omkostninger.

Kutscher
Donner
Mertens de Wilmars
Pescatore
Sørensen
Mackenzie Stuart
O'Keeffe
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 10. december 1975.
A. Van Houtte
Justitssekretær
H. Kutscher
Præsident (afdelingsformand)
(
) – Processprog: Fransk.