CELEX: 62006CJ0062
Регламент (ЕИО) № 1697/79
Допълнително събиране на несъбрани вносни сборове
Деяние, подлежащо на наказателно преследване
Компетентен орган за квалификацията на деянието

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на понятието „деяние, подлежащо на наказателно преследване“, което се съдържа в член 3, първа алинея от Регламент (ЕИО) № 1697/79 на Съвета от 24 юли 1979 година относно последващото събиране на несъбрани вносни или износни сборове, които не са били изискани от длъжника за стоки, декларирани за митнически режим, включващ задължение за плащане на тези сборове (
ОВ L 197, стр. 1
).
Запитването е отправено в рамките на спор между ZF Zefeser — Importação e Exportação de Produtos Alimentares Lda (наричано по-нататък „ZF Zefeser“) и Fazenda Pública — Director Geral das Alfândegas (Държавно съкровище — генерален директор на митническата администрация, наричан по-нататък „Fazenda Pública“) по повод акт за последващо определяне на митническо задължение.
Правна уредба
Общностна правна уредба
Към момента на обстоятелствата по главното производство приложимите правила в областта на последващото събиране на несъбрани сборове са уредени в Регламент № 1697/79.
Първите две съображения на споменатия отменен регламент гласят:
„като има предвид, че размерът на вносните или износни сборове, чието плащане се изисква от длъжника за стока, декларирана за митнически режим, включващ задължение за плащане на тези сборове, може да се окаже по-малък от дължимия по закон поради грешка в изчисленията или печатна грешка на компетентните органи, или поради обстоятелството, че последните са взели предвид неточни или непълни данни за обмитяването, по-специално по отношение на вида, количеството, стойността, произхода или митническото направление на разглежданата стока; като има предвид, че с оглед на предимно икономическия характер на действащите в Общността вносни или износни сборове това непълно събиране поражда вредоносни последици за общностната икономика; че при това положение е оправдано да се позволи на компетентните органи да пристъпват към последващо събиране на несъбрани сборове, когато установят, че е допусната подобна грешка;
като има предвид, че допълнителното последващо събиране на несъбрани вносни или износни сборове в известна степен накърнява сигурността, която длъжниците имат право да очакват от административните актове с финансови последици; че при това положение следва да се ограничат възможностите за действие на компетентните органи в тази област, като се определи срок, след изтичането на който първоначалното определяне на вносните или износни сборове трябва да се смята за окончателно; че това ограничение на действията на компетентните органи все пак не би могло да се прилага, когато при освобождаването на стоките компетентните органи не са могли да установят точния размер на вносните или износни сборове поради деяние, подлежащо на наказателно преследване; […]“. [неофициален превод]
Член 2, параграф 1 от Регламент № 1697/79 (отм.) предвижда:
„Когато компетентните органи установят, че от длъжника не е изискан целият или част от размера на дължимите по закон вносни или износни сборове за стока, декларирана за митнически режим, включващ задължение за плащане на тези сборове, те предприемат действия за последващо събиране на несъбраните сборове.
Тези действия обаче не могат да бъда предприети след изтичането на тригодишен срок, считано от датата на вземането под отчет на първоначално изискания от длъжника размер или, ако не е извършено вземане под отчет, считано от датата на възникването на митническото задължение за съответната стока.“ [неофициален превод]
В член 3 от този регламент обаче е предвидено следното изключение от тригодишния срок:
„Предвиденият в член 2 срок не се прилага, когато компетентните органи установят, че не са били в състояние да определят точния размер на дължимите по закон вносни или износни сборове за съответната стока поради деяние, подлежащо на наказателно преследване.
В този случай действията на компетентните органи по последващо събиране се извършват в съответствие с действащите в тази област разпоредби на държавите-членки.“ [неофициален превод]
Национална правна уредба
Към момента на обстоятелствата по главното производство по силата на член 34, параграф 1 от Данъчно-процесуалния кодекс, съгласно измененията, произтичащи от Наредба-закон № 154/91 от 23 април 1991 г. (
Diário da República
, серия A, № 94 от 23 април 1991 г.), португалската данъчна администрация разполага с максимален срок от десет години за последващо събиране, когато размерът на дължимите сборове първоначално не е могъл да бъде определен точно поради деяние, което съставлява измама.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
През октомври 1993 г. кораб, пристигнал от Турция, разтоварва в пристанище Setúbal (Португалия) определено количество зехтин, предназначен за ZF Zefeser, а остатъкът от товара е деклариран като транзитна стока. След това корабът отплава към пристанище Ceuta (Испания), на брега на Северна Африка. Според данните, предадени от испанските органи през октомври 1995 г. обаче, споменатият кораб пристигнал там празен.
Въз основа на тези сведения на 9 април 1997 г. митническите органи в Setúbal изпращат на ZF Zefeser акт за определяне на митническо задължение, съдържащ поправка на дължимите сборове. Освен това по сигнал от португалската митническа администрация срещу съдружниците в ZF Zefeser е възбудено наказателно преследване за контрабанда, подправка на документи, измама и сговаряне с престъпна цел.
ZF Zefeser подава жалба срещу споменатия акт в Tribunal Tributário de Primeira Instância на Setúbal (Първоинстанционен данъчен съд на Setúbal), като по-специално се позовава на погасяването по давност на данъчното задължение. Жалбата е отхвърлена с мотива, че приложимият давностен срок е десет, а не три години поради извършването на деяния, подлежащи на наказателно преследване, които са възпрепятствали правилното определяне на дължимите сборове. Tribunal Central Administrativo (Централен административен съд) обаче изменя това решение в апелативното производство, като приема за приложим тригодишния давностен срок поради обстоятелството, че междувременно е постановена влязла в сила присъда, с която лицата, срещу които е било възбудено наказателното преследване, са оправдани отчасти поради изтекла давност, отчасти поради недоказаност на обвинението.
Сезиран от Fazenda Pública с жалба срещу решението на Tribunal Central Administrativo, Supremo Tribunal Administrativo (Върховният административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Дали под квалификация като „деяние, подлежащо на наказателно преследване“ по смисъла на член 3 от Регламент [№ 1697/79] [се разбира] единствено квалификацията, възприета от митническите органи, или по-скоро квалификацията, възприета от компетентната наказателна юрисдикция?
2)
Във втората хипотеза достатъчен ли е фактът на възбуждането на наказателно преследване от компетентният наказателен орган (в португалския случай, от прокуратурата) или е необходимо длъжникът да бъде осъден в съответното наказателно производство?
3)
В последната хипотеза уместно ли е да се правят различни изводи в зависимост от това дали съдът е оправдал длъжника, защото обвинението не е било несъмнено доказано [или] защото е установил, че длъжникът не е извършил разглежданото престъпление?
4)
Какви трябва да са последиците ако прокуратурата реши да не възбужда наказателно преследване, тъй като няма достатъчно данни за извършено деяние, подлежащо на наказателно преследване? Допуска ли такова решение предприемане на действия по последващо събиране на несъбрани сборове?
5)
Ако прокуратурата или самата наказателна юрисдикция решат да прекратят делото поради изтичане на погасителна наказателна давност, [това] решение допуска ли образуване на споменатото производство по последващо събиране на несъбрани сборове?“
По преюдициалните въпроси
По допустимостта на четвъртия въпрос
С четвъртия си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали решение на прокуратурата да не възбужда наказателно преследване поради липса на достатъчно данни за извършено деяние, подлежащо на наказателно преследване, допуска предприемане на действия по последващо събиране на несъбрани сборове на основание член 3 от Регламент № 1697/79.
В представеното пред Съда писмено становище ZF Zefeser обаче изтъква, че този въпрос няма отношение към решаването на спора по главното производство, тъй като в случая прокуратурата е възбудила наказателно преследване.
В това отношение следва да се напомни, че макар и поради разделението на правомощията в рамките на производството по постановяване на преюдициално заключение единствено националният съд да е компетентен да определя предмета на въпросите, който възнамерява да постави на Съда, последният също е постановил, че при изключителни обстоятелства той е длъжен да разгледа условията, при които е сезиран от националния съдия, за да провери собствената си компетентност.
Такъв е случаят по-специално, когато поставеният пред Съда проблем е от чисто хипотетично естество (вж. в този смисъл по-специално Решение от 13 март 2001 г. по дело PreussenElektra,
C-379/98, Recueil, стр. I-2099
, точка 39, Решение от 22 януари 2002 г. по дело Canal Satélite Digital,
C-390/99, Recueil, стр. I-607
, точка 19, както и Решение от 5 февруари 2004 г. по дело Schneider,
C-380/01, Recueil, стр. I-1389
, точка 22). Всъщност духът на сътрудничество, който трябва да ръководи развитието на производството по постановяване на преюдициално заключение, предполага, че от своя страна националният съд трябва да отчита възложените на Съда правомощия, които се състоят в подпомагане на правораздаването в държавите-членки, а не във формулиране на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси (Решение по дело Schneider, посочено по-горе, точка 23, както и Решение от 30 юни 2005 г. по дело Längst,
C-165/03, Recueil, стр. I-5637
, точка 33).
Както отбелязва г-жа генералният адвокат в точка 74 от своето заключение обаче, от акта за препращане, както и от представените на Съда писмени становища е видно, че що се отнася до делото по главното производство, прокуратурата наистина е възбудила наказателно преследване срещу съдружниците в ZF Zefeser пред Tribunal Judicial на Setúbal, така че въпросът за последиците от липсата на подобно преследване по никакъв начин не би могъл да е полезен за решаването на спора по главното производство.
Следователно трябва да се приеме за установено, че четвъртият въпрос е недопустим.
По първия и петия въпрос
С първия и петия си преюдициален въпрос, които е уместно да се разгледат заедно, препращащата юрисдикция по същество иска да се установи кой е органът, компетентен да квалифицира дадено деяние като „деяние, подлежащо на наказателно преследване“ за целите на прилагането на член 3 от Регламент № 1697/79. По-точно тя иска да се установи, от една страна, дали подобна квалификация трябва да се извърши от митническите органи или от наказателните юрисдикции, и, от друга страна, дали дадено решение на правораздавателен орган да прекрати производство или да постанови оправдателна присъда поради погасяване по давност на наказателното преследване е в противоречие със споменатата квалификация.
Португалското правителство, Ирландия, както и Комисията на Европейските общности предлагат на Съда да отговори, че релевантната квалификация на деянието е възприетата от митническите органи. Това следвало не само от текста на споменатия член 3, но и от общата структура на Регламент № 1697/79. При тези условия евентуалното погасяване по давност на наказателното преследване само по себе си не прегражда възможността за образуване на производство за последващо събиране след изтичането на тригодишния срок, предвиден в член 2, параграф 1, втора алинея от този регламент.
Напротив, според ZF Zefeser спазването на принципа на правната сигурност и презумпцията за невиновност изисква квалификацията като „деяние, подлежащо на наказателно преследване“ неизменно да следва от влязла в сила осъдителна присъда, поради което извършената от митническите органи квалификация не е релевантна за целите на прилагането на член 3 от Регламент №1697/79. При това положение погасяването по давност на наказателното преследване не допускало предприемането на действия по последващо събиране на несъбрани сборове на основание на тази разпоредба.
За да се отговори на настоящите въпроси, е важно първо да се напомни, че съгласно член 3 от Регламент № 1697/79 изключението от тригодишния давностен срок се прилага, когато „компетентните органи установят, че не са били в състояние да определят точния размер на дължимите по закон вносни или износни сборове за съответната стока поради деяние, подлежащо на наказателно преследване“.
Така от буквата на тази разпоредба изрично следва, че компетентни да квалифицират дадено деяние като „деяние, подлежащо на наказателно преследване“ са същите органи, които поради извършването на подобно деяние не са могли да съберат дължимите сборове и затова възнамеряват да пристъпят към последващото им събиране. Както предвижда по-специално член 2, параграф 1 от Регламент № 1697/79 обаче, несъмнено определянето на размера на тези сборове и предприемането на действия по последващото им събиране са в правомощията на митническите органи на държавите-членки (вж. в този смисъл Решение от 27 ноември 1991 г. по дело Meico-Fell,
C-273/90, Recueil, стр. I-5569
, точка 11, както и Решение от по дело Faroe Seafood и др.,
C-153/94 и C-204/94, Recueil, стр. I-2465
, точка 16).
По-нататък следва да се отбележи, че застъпваната от ZF Zefeser теза, според която тригодишният давностен срок не се прилага само при постановяване на осъдителна присъда, е в противоречие със самия текст на член 3, първа алинея от Регламент № 1697/79.
Всъщност тази разпоредба не се отнася нито до осъдителна присъда, нито дори до предприемане на дадени наказателно-процесуални действия, а по недвусмислен начин се отнася до извършването на деяние, което просто подлежи на наказателно преследване. Това впрочем се потвърждава от различните езикови версии на споменатата разпоредба и по-специално от версиите на португалски език („un acto passível de procedimento judicial“), на английски език („an act that could give rise to criminal court proceedings“), на немски език („Handlungen, die strafrechtlich verfolgbar sind“), на испански език („un acto que puede dar lugar a la incoación de un proceso judicial punitivo“) и на италиански език („un atto passibile di un’azione giudiziaria repressiva“).
Оттук следва, че за целите на прилагането на предвиденото в член 3 от Регламент № 1697/79 изключение от давностния срок за действието по последващо събиране на несъбрани сборове този член не изисква наказателното преследване действително да е възбудено от наказателните органи на дадена държава-членка и да е приключило с осъдителна присъда за извършителите на разглежданото деяние, нито, на още по-силно основание, това преследване да не е погасено по давност.
Следователно в рамките на прилагането на споменатия член 3 квалификацията на дадено деяние като „деяние, подлежащо на наказателно преследване“ по смисъла на първата алинея от този член е в правомощията на митническите органи, които следва да определят точния размер на съответните вносни или износни сборове.
Това заключение не би могло да бъде поставено под съмнение от довода на ZF Zefeser, според който подобно тълкуване накърнява принципа на правната сигурност и презумпцията за невиновност на длъжниците по споменатите сборове.
Всъщност квалификацията от митническите органи на дадено деяние като „деяние, подлежащо на наказателно преследване“ не представлява констатация, че действително е извършено нарушение на наказателния закон (вж. в този смисъл Решение по дело Meico-Fell, посочено по-горе, точка 9). Както е видно от първото и второто съображение на Регламент № 1697/79, споменатата квалификация се извършва единствено в рамките и за целите на административно по своята същност производство, което няма друга цел, освен да позволи на споменатите органи да отстранят нередностите, породени от неточно или недостатъчно събиране на вносни или износни сборове.
Възприемането на тази квалификация обаче не засяга контрола, който юрисдикциите на държавите-членки могат да упражняват върху решенията на митническите органи, и по никакъв начин не накърнява съвкупността от правни последици, включително що се отнася до евентуалното възстановяване на недължимо събрани от тези органи сборове, които приложимото национално право може да предвижда за споменатите правораздавателни решения и по-специално за тези, които прекратяват наказателното преследване или оправдават подсъдимите.
Следователно при липса на общностна правна уредба в тази област условията, позволяващи на длъжниците да оспорват прилагането на предвиденото в член 3 от Регламент № 1697/79 изключение от срока за предприемане на действия по последващо събиране на несъбрани сборове, както и да искат в това отношение да се отчитат евентуалните последици от правораздавателни решения, трябва да се определят от правния ред на държавата-членка, като се има предвид, че тези условия не трябва да са по-неблагоприятни от онези, които се отнасят до сходни вътрешноправни средства за защита, и не трябва да правят практически невъзможно упражняването на правата, предоставени от общностния правен ред (вж. по аналогия по-специално Решение от 10 юли 1980 г. по дело Ariete,
811/79, Recueil, стр. 2545
, точка 12, Решение от 4 декември 2003 г. по дело Evans,
C-63/01, Recueil, стр. I-14447
, точки 75 и 76, както и Решение от 13 юли 2006 г. по дело Manfredi и др.,
C-295/04 до C-298/04, Recueil, стр. I-6619
, точки 62 и 77).
Предвид гореизложените съображения на първия и петия въпрос е уместно да се отговори, че квалификацията на дадено деяние като „деяние, подлежащо на наказателно преследване“ по смисъла на член 3, първа алинея от Регламент № 1697/79 е в правомощията на митническите органи, които следва да определят точния размер на съответните вносни или износни сборове.
По втория и третия въпрос
Предвид отговора на първия и петия въпрос, не е необходимо да се отговаря на втория и третия от поставените от препращащата юрисдикция въпроси.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

Квалификацията на дадено деяние като „деяние, подлежащо на наказателно преследване“ по смисъла на член 3, първа алинея от Регламент № 1697/79 на Съвета от 24 юли 1979 година относно последващото събиране на вносни или износни сборове, които не са били изискани от длъжника за стоки, декларирани за митнически режим, включващ задължение за плащане на тези сборове, е в правомощията на митническите органи, които следва да определят точния размер на съответните вносни или износни сборове.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: португалски.