CELEX: 61999CJ0109
Direktiv 73/239/EØF og 92/49/EØF
Forpligtelse til at begrænse forsikringsselskabers formål til forsikringsvirksomhed og dermed direkte forbundne forretninger med udelukkelse af enhver anden erhvervsmæssig virksomhed

Dommens præmisser
1 Ved afgørelse af 23. marts 1999, indgået til Domstolen den 29. marts 1999, har Tribunal administratif de Pau, i medfør af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 8, stk. 1, litra b), i Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring (EFT L 228, s. 3), som affattet ved Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv) (EFT L 228, s. 1, herefter »direktiv 73/239«).
2 Spørgsmålene er blevet rejst under en sag mellem Association basco-béarnaise des opticiens indépendants (herefter »ABBOI«) og præfekten for departementet Pyrénées-Atlantiques med det gensidige forsikringsselskab »Adour Mutualité« (herefter »Adour«) og Mutualité française - Union des Pyrénées-Atlantiques (herefter »UPA«) som procesdeltagere. Sagen drejer sig om lovligheden i forhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 af en bekendtgørelse, hvorved præfekten har godkendt vedtægterne for et af UPA drevet optik- og hørecenter.
Fællesskabsbestemmelser
3 Adgang til og udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring er på fællesskabsniveau navnlig reguleret ved direktiv 73/239.
4 Direktiv 73/239, som er udstedt med hjemmel i EF-traktatens artikel 57, stk. 2 (efter ændring nu artikel 47, stk. 2, EF), har til formål at lette udøvelsen af etableringsretten for selskaber, som driver virksomhed inden for direkte forsikring bortset fra livsforsikring.
5 Direktiv 92/49, som ligeledes er udstedt med hjemmel i traktatens artikel 57, stk. 2, men også EF-traktatens artikel 66 (nu artikel 55 EF), har til formål at gennemføre det indre marked for direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring på grundlag af både reglerne om fri etableringsret og reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Med henblik på at nå disse mål har direktiv 92/49 i henhold til direktivets femte betragtning til formål at gennemføre en harmonisering på de vigtigste punkter og i det omfang, det er nødvendigt og tilstrækkeligt for at nå frem til en gensidig anerkendelse af tilladelser og forsigtighedstilsynsordninger, som vil gøre det muligt at udstede en enkelt tilladelse, som dækker hele Fællesskabet, og at anvende princippet om hjemlandstilsyn.
6 Artikel 1 i direktiv 73/239 har følgende ordlyd:
»Dette direktiv vedrører adgang til og udøvelse af selvstændig direkte forsikringsvirksomhed udøvet gennem forsikringsvirksomheder, der er etableret i en medlemsstat, eller som ønsker at etablere sig i en medlemsstat, inden for de i bilaget til dette direktiv fastsatte klasser.«
7 I artikel 2 i direktiv 73/239 bestemmes det:
»Dette direktiv vedrører ikke:
1. Følgende forsikringer:
...
d) forsikringer, der er omfattet af en lovbestemt social sikringsordning
...«
8 I artikel 8, stk. 1, litra a) og b), i direktiv 73/239 hedder det:
»1. Hjemlandet kræver, at forsikringsselskaber, der ansøger om tilladelse:
a) antager en af følgende former:
...
- for Den Franske Republik: société anonyme, société d'assurance mutuelle, institution de prévoyance régie par le code de la sécurité sociale, institution de prévoyance régie par le Code rural, mutuelle regie par le code de la mutualité
...
b) begrænser deres formål til forsikringsvirksomhed og dermed direkte forbundne forretninger med udelukkelse af enhver anden erhvervsmæssig virksomhed
...«
9 I artikel 13 i direktiv 73/239 bestemmes:
»1. Ansvaret for det finansielle tilsyn med et forsikringsselskab, herunder tilsyn med den virksomhed, det udøver gennem filialer og som led i præstation af tjenesteydelser, henhører udelukkende under hjemlandets kompetence.
2. Det finansielle tilsyn dækker forsikringsselskabets samlede virksomhed og omfatter navnlig kontrol med selskabets solvens og oprettelsen af forsikringsmæssige hensættelser og de aktiver, der medgår til dækning heraf i overensstemmelse med de regler og den praksis, der gælder i hjemlandet, i henhold til bestemmelser, der er vedtaget på fællesskabsniveau.
...«
10 I artikel 15 i direktiv 73/239 bestemmes det:
»1. Hjemlandet pålægger ethvert forsikringsselskab at afsætte tilstrækkelige forsikringsmæssige hensættelser i forhold til dets samlede virksomhed.
Størrelsen af disse forsikringsmæssige hensættelser opgøres efter de regler, der er fastsat i direktiv 91/674/EØF.
2. Hjemlandet forlanger af ethvert forsikringsselskab, at dets forsikringsmæssige hensættelser vedrørende den samlede virksomhed er dækket af kongruente aktiver i overensstemmelse med artikel 6 i direktiv 88/357/EØF. For så vidt angår risici, der består i Fællesskabet, skal disse aktiver befinde sig dér. Medlemsstaterne kræver ikke af forsikringsselskaberne, at deres aktiver skal befinde sig i en bestemt medlemsstat. Hjemlandet kan dog lempe reglerne for aktivernes lokalisering.
...«
11 Artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239 har følgende ordlyd:
»1. Medlemsstaterne fastsætter ingen regler for valget af de aktiver, der ikke medgår til dækningen af de forsikringsmæssige hensættelser i henhold til artikel 15.«
12 I artikel 57 i direktiv 92/49 er det fastsat, at medlemsstaterne senest den 31. december 1993 vedtager de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, og sætter dem i kraft senest den 1. juli 1994.
13 I præmis 24 i dom af 16. december 1999, Kommissionen mod Frankrig (sag C-239/98, Sml. I, s. 8935), fastslog Domstolen, at Den Franske Republik havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 92/49, idet den ikke ved lov eller administrativt havde vedtaget alle de bestemmelser, der var nødvendige for fuldstændigt at gennemføre direktivet og navnlig ikke havde gennemført disse for så vidt angår de af loven om gensidig forsikring omfattede selskaber.
Nationale bestemmelser
14 I artikel L. 111-1 i code de la mutualité (lov om gensidige forsikringsselskaber) bestemmes det:
»Ved gensidige forsikringsselskaber forstås ikke-erhvervsdrivende sammenslutninger, der, hovedsagelig ved hjælp af medlemmers bidrag, i disses eller deres families interesse, har til formål at drive en virksomhed ud fra principper om forsorg, gensidig ansvarlighed og hjælp, navnlig med henblik på at sikre:
1° Forebyggelse af personers sociale risici og erstatning for følgerne heraf
2° Tilskyndelse til familieforøgelse og beskyttelse af børn under opvækst, familier, ældre og handicappede
3° Medlemmernes kulturelle, etiske, intellektuelle og fysiske udvikling og en forbedring af deres levevilkår.«
15 I samme lovs artikel L. 411-1 hedder det:
»Med henblik på virkeliggørelsen af de målsætninger, der er defineret i artikel L. 111-1, kan de gensidige forsikringsselskaber oprette virksomheder eller organer af sundhedsmæssig, socialmedicinsk, social eller kulturel karakter. Disse kan ved aftale udvides til at omfatte medlemmer af andre gensidige forsikringsselskaber omfattet af denne lov.
Denne lov fraviger ikke love eller bestemmelser, der vedrører oprettelse eller forvaltning af disse kategorier af virksomheder eller organer.«
16 Artikel L. 411-2 bestemmer:
»De i artikel L. 411-1 nævnte virksomheder og organer er ikke selvstændige juridiske personer i forhold til det gensidige forsikringsselskab, der har oprettet dem. De skal dog hver især udarbejde et budget og føre særskilte regnskaber.«
17 I artikel L. 411-6 hedder det:
»Oprettelse og udvidelse af de i artikel L. 411-1 nævnte virksomheder og organer er, med forbehold af de tilladelser, som er nødvendige i medfør af specielle love og bestemmelser, betinget af, at den administrative myndighed godkender det regulativ, der er optaget som bilag til vedtægterne, og som fastlægger de nærmere betingelser for deres administration og finansforvaltning.
Efter udtalelse fra Conseil de l'État kan der ved dekret fastlægges standardvedtægter for gensidige forsikringsvirksomheder og organer samt bestemmelser, som er bindende.
...«
18 I artikel L. 123-1 bestemmes det:
»Gensidige forsikringsselskaber kan danne sammenslutninger, navnlig med henblik på at oprette de i denne lovs artikel L. 411-1 nævnte virksomheder og organer eller fælles genforsikringstjenester for alle tilsluttede gensidige forsikringsselskaber. Disse sammenslutninger kan indgå i forbund af gensidige forsikringsselskaber for at forfølge de samme mål.
Landsdækkende gensidige forsikringsselskaber og gensidige forsikringsselskaber, der dækker flere departementer, kan tilslutte sig de af sammenslutningernes afdelinger, som er oprettet inden for deres branche.
Sammenslutningerne og forbundene må ikke gribe ind i den interne drift af de tilsluttede gensidige forsikringsselskaber.«
19 Artikel L. 123-2 har følgende ordlyd:
»Generalforsamlingen for sammenslutninger og forbund er sammensat af delegerede fra de tilsluttede gensidige forsikringsselskaber, som er valgt under iagttagelse af de betingelser, der er fastlagt i vedtægterne.
De af generalforsamlingen behørigt trufne beslutninger er bindende for de tilsluttede gensidige forsikringsselskaber.«
20 I artikel L. 123-3 bestemmes det:
»Med forbehold af ovennævnte bestemmelser er sammenslutninger og forbund bestående af gensidige forsikringsselskaber omfattet af de samme bestemmelser som gensidige forsikringsselskaber.«
21 I samme lovs artikel L. 125-1, stk. 2, hedder det:
»Beslutninger om ændringer af vedtægterne, om spaltning eller opløsning, om fusion med et andet gensidigt forsikringsselskab og om optagelse af lån, hvor karakteren og vigtigheden heraf er fastsat ved dekret, skal træffes af generalforsamlingen. Alle medlemmer af det gensidige forsikringsselskab har stemmeret ...«
22 Artikel R. 122-1 og R. 122-2 i den nævnte lov bestemmer, at vedtægter, som er vedtaget af en stiftende generalforsamling, og beslutninger om ændring af vedtægterne mod kvittering skal indleveres til præfekturen i det departement, hvor det gensidige forsikringsselskab har sit vedtægtsmæssige hjemsted, og afgørelsen om godkendelse eller afvisning af godkendelse træffes af præfekten i dette departement.
23 Standardvedtægter for gensidige forsikringsselskaber, deres sammenslutninger og forbund, er vedlagt som bilag til dekret nr. 86-1359 af 30. december 1986 (JORF af 31.12.1986, s. 16013), hvori det er fastsat, hvilke af standardvedtægternes bestemmelser der er bindende, hvilket bl.a. gælder for artikel 24, 26 og 36.
24 I artikel 24 i standardvedtægterne hedder det:
»Generalforsamlingen er sammensat af delegerede fra gensidige forsikringsselskaber. Hver af de delegerede har én og kun én stemme.«
25 I standardvedtægternes artikel 26, som omhandler sammensætningen af generalforsamlingen, bestemmes, at et gensidigt forsikringsselskab skal vælge mellem de foreslåede formuleringer. Artiklen er affattet som følger:
»Antallet af delegerede valgt af hvert gensidigt forsikringsselskab er:
- proportionalt med antallet af medlemmer af dette i forholdet ... delegeret/delegerede pr. ... tilsluttede
- proportionalt med de bidrag, som det betaler til sammenslutningen (forbundet) i forholdet ... delegeret/delegerede pr. ... i bidrag
- afhængigt af antallet af medlemmer af dette og bidragene, som dette betaler til sammenslutningen (forbundet) i henhold til følgende bestemmelser...«
26 I standardvedtægternes artikel 36, stk. 4, nr. 5, bestemmes det, at det er obligatorisk for generalforsamlingen at træffe beslutning om tiltrædelse og udtrædelse af en sammenslutning.
27 Standardregulativet for gensidige forsikringsselskabers centre for optik findes i bilag nr. 2 til dekret nr. 64-827 af 23. juli 1964 (JORF af 8.8.1964, s. 7329), hvori det er fastsat, hvilke af regulativets bestemmelser der er bindende, hvilket bl.a. gælder for artikel 1, 11 og 36.
28 Standardregulativets artikel 1 bestemmer, at gensidige forsikringsselskabers centre for optik ikke er selvstændige juridiske personer i forhold til de forsikringsselskaber, der har oprettet dem.
29 I standardregulativets artikel 11 bestemmes det:
»Indtægterne består af:
...
3 - Midler tildelt af sammenslutningen til driften af centret for optik i tilfælde af manglende indtægter
4 - Forskud bevilget af sammenslutningen til dækning af etableringsomkostninger for centret for optik
...«
30 I standardregulativets artikel 36, stk. 1, tilføjes det:
»Beslutning om lukning af et center for optik og om ophør af finansiel bistand til levering af optik kan kun træffes af generalforsamlingen med samme flertal, som er foreskrevet for vedtægtsændringer.«
Hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
31 Ved en første stævning, indleveret den 16. januar 1998 til Tribunal administratif de Pau, har ABBOI, der også har hjemsted i Pau, anlagt sag med påstand om annullation af bekendtgørelse af 20. maj 1996 udstedt af Préfet des Pyrénées-Atlantiques om godkendelse af regulativet for et optik- og hørecenter, der drives af UPA.
32 Det fremgår af de af den forelæggende ret fremsendte sagsakter, at UPA er en sammenslutning af gensidige forsikringsselskaber, som udelukkende driver socialmedicinsk virksomhed, nærmere bestemt to tandlægecentre og fem centre for optik og høreapparater, men ikke udøver nogen form for forsikringsvirksomhed.
33 Ved en anden stævning, indleveret den 10. april 1998, til Tribunal administratif de Pau, har ABBOI anlagt sag med påstand om annullation af bekendtgørelse af 10. maj 1995 udstedt af Préfet des Pyrénées-Atlantiques om godkendelse af regulativet for et center for optik, der drives af Adour.
34 Det fremgår af indlæggene fra ABBOI, at Adour er et gensidigt forsikringsselskab, som både stiller supplerende sygeforsikringsydelser og et center for optik til rådighed for sine medlemmer.
35 Tribunal administratif de Pau har tilladt UPA og Adour at intervenere til støtte for préfet des Pyrénées-Atlantiques' påstande om frifindelse i de to sager. Retten har forenet sagerne med henblik på domsafsigelsen.
36 Da ABBOI ikke har retlig interesse i, at bekendtgørelsen af 20. maj 1996 annulleres for så vidt den vedrører et hørecenter, har Tribunal administratif de Pau afvist ABBOI's påstand herom i den sag, som blev anlagt den 16. januar 1998.
37 Den forelæggende ret har bemærket, at ifølge ABBOI er bekendtgørelsen af 20. maj 1996 ulovlig som følge af, at artikel R. 122-1 ff. i code de la mutualité, som den er udstedt med hjemmel i, er uforenelig med artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239, hvori det bestemmes, at forsikringsselskaber skal begrænse deres formål til forsikringsvirksomhed og dermed direkte forbundne forretninger med udelukkelse af enhver anden erhvervsmæssig virksomhed.
38 Ifølge den forelæggende ret er bestemmelserne i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 klare og ubetingede, men retten har ingen holdepunkter for dels, om en sammenslutning som UPA, der ikke driver forsikringsvirksomhed, er omfattet af artiklens anvendelsesområde, dels hvad der skal forstås ved »erhvervsmæssig virksomhed«, som er forbudt i henhold til artiklen.
39 I den henseende har den forelæggende ret rejst det spørgsmål, om bestemmelsen i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 skal fortolkes således, at den er til hinder for, at den administrative myndighed, under anvendelse af artikel R. 122-1 og R. 122-2 i code de la mutualité, kan godkende vedtægterne for et organ, som er omfattet af loven, og som udøver erhvervsmæssig virksomhed.
40 Herefter har Tribunal administratif de Pau besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Skal bestemmelsen i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv [73/239] fortolkes således, at den er til hinder for bestemmelserne i artikel L.123-1 og L.123-2 i den franske code de la mutualité, som tillader gensidige selskaber, der kun udøver forsikringsvirksomhed, at oprette fællesforetagender, der er juridiske personer og retligt selvstændige, og som udøver erhvervsvirksomhed inden for optikbranchen?
2) Såfremt bestemmelserne i direktiv [73/239] er uforenelige med fransk ret, er forbuddet mod, at et fællesforetagende, som er oprettet af gensidige selskaber, der alene driver forsikringsvirksomhed, udøver erhvervsvirksomhed, da generelt og absolut, eller kan de kompetente myndigheder i medlemsstaterne fastlægge, på hvilke betingelser og inden for hvilke områder der kan udøves erhvervsvirksomhed?«
Formaliteten
41 Den franske og den nederlandske regering har gjort gældende, at den præjudicielle forelæggelse må afvises, da retten ikke i forelæggelsesafgørelsen på fyldestgørende vis har beskrevet de faktiske omstændigheder og de regler, som er relevante for de forelagte spørgsmål. Ifølge den nederlandske regering har den forelæggende ret hverken beskrevet karakteren af den virksomhed, som de gensidige forsikringsselskaber udøver, eller hvilket mål de forfølger. Den har heller ikke angivet, om der er tale om en sammenslutning af gensidige selskaber, eller om, at flere gensidige selskaber har oprettet gensidige organer, og hvilken virksomhed de af selskaberne oprettede organer udøver. Sådanne oplysninger er imidlertid nødvendige, for at det kan afgøres, om artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 er anvendelig, navnlig som følge af, at direktivet ikke finder anvendelse på gensidige forsikringsselskaber, for så vidt deres virksomhed vedrører sygeforsikringer, der er en del af ordningen for social sikring. Under disse omstændigheder vil Domstolen ikke kunne give en brugbar fortolkning af fællesskabsretten, og både medlemsstaterne såvel som andre berørte parter vil ikke være i stand til at indgive skriftlige indlæg med forslag til besvarelsen af de stillede spørgsmål.
42 Det bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at det for at opnå en fortolkning af fællesskabsretten, der kan anvendes af den nationale ret, er det nødvendigt, at denne fastlægger den faktiske og retlige baggrund for de forelagte spørgsmål eller i hvert fald redegør for de faktiske omstændigheder, der er lagt til grund, og som danner grundlag for spørgsmålene. Disse krav gælder ganske særligt på visse områder, som f.eks. konkurrencerettens, der er karakteriseret ved komplekse faktiske og retlige forhold (jf. bl.a. dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., Sml. I, s. 393, præmis 6 og 7, domme af 14.7.1998, sag C-284/95, Safety Hi-Tech, Sml. I, s. 4301, præmis 69 og 70, og sag C-341/95, Bettati Sml. I, s. 4355, præmis 67 og 68, samt domme af 21.9.1999, sag C-67/96, Albany, Sml. I, s. 5751, præmis 39, og forenede sager C-115/97, C-116/97 og C-117/97, Brentjens', Sml. I, s. 6025, præmis 38).
43 De oplysninger, der er indeholdt i forelæggelsesbeslutningerne, tjener ikke blot til at sætte Domstolen i stand til at give hensigtsmæssige svar, men også til at give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 20 i EF-statutten for Domstolen. Det påhviler Domstolen at overvåge, at denne mulighed bevares, når henses til, at det i henhold til den nævnte bestemmelse kun er forelæggelsesbeslutningerne, der meddeles de pågældende parter (jf. bl.a. kendelse af 30.4.1998, forenede sager C-128/97 og C-137/97, Testa og Modesti, Sml. I, s. 2181, præmis 6, og af 11.5.1999, sag C-325/98, Anssens, Sml. I, s. 2969, præmis 8, samt Albany-dommen, præmis 40, og Brentjens'-dommen, præmis 39).
44 Det fremgår af de indlæg, der er indgivet i henhold til artikel 20 i statutten for Domstolen af den franske regering og de andre berørte parter, såvel som af indlægget fra den nederlandske regering selv for det tilfælde, at Domstolen måtte fastslå, at de af den forelæggende ret forelagte spørgsmål skal antages til besvarelse, at de i forelæggelsesafgørelsen indeholdte oplysninger har gjort det muligt for dem at tage stilling til de spørgsmål, der er forelagt Domstolen.
45 Endvidere bemærkes, at selv om den nederlandske regering i det foreliggende tilfælde har kunnet mene, at de af den forelæggende ret givne oplysninger ikke gav den grundlag for at tage stilling til bestemte aspekter i de forelagte spørgsmål, er oplysningerne blevet suppleret med de af den nationale ret fremsendte sagsakter, de skriftlige indlæg og svarene på de af Domstolen stillede spørgsmål. Medlemsstaternes regeringer og de andre berørte parter er gjort bekendt med alle disse oplysninger, som er gengivet i retsmøderapporten, med henblik på retsmødet, hvor de om fornødent har kunnet fremsætte supplerende bemærkninger (jf. Albany-dommen, præmis 43, og Brentjens'-dommen, præmis 42).
46 Det må derfor konstateres, at de oplysninger, den forelæggende ret har givet, i fornødent omfang suppleret som beskrevet ovenfor, giver Domstolen et tilstrækkeligt kendskab til de faktiske omstændigheder og de regler, der danner baggrund for hovedsagen, således at den kan give en fortolkning af de pågældende fællesskabsretlige bestemmelser i forhold til den i sagen omhandlede situation.
47 Den præjudicielle anmodning bør således antages til realitetsbehandling.
Besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
48 Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 er til hinder for, at gensidige forsikringsselskaber, der udelukkende udøver forsikringsvirksomhed, opretter et organ med status som selvstændig juridisk person, f.eks. en sammenslutning af gensidige selskaber, som udøver erhvervsmæssig virksomhed.
49 Indledningsvis bemærkes, at den nederlandske regering, Adour og UPA har bestridt, at direktiv 73/239 finder anvendelse i hovedsagen.
50 Den nederlandske regering har gjort gældende, at direktiv 73/239 ikke finder anvendelse på gensidige forsikringsselskaber, som varetager administrationen af sygeforsikring inden for rammerne af en lovbestemt social sikringsordning (dom af 26.3.1996, sag C-238/94, García m.fl., Sml. I, s. 1673, præmis 10). Bestemmelsen i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 kan derfor ikke fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning, hvorefter sådanne gensidige selskaber i forbindelse med administration af en social sikringsordning kan oprette juridiske personer, som udøver erhvervsmæssig virksomhed.
51 Det må i den henseende konstateres, at de af den forelæggende ret fremsendte sagsakter, de skriftlige indlæg og svarene på Domstolens spørgsmål ikke giver holdepunkter for at antage, at de i hovedsagen omhandlede gensidige forsikringsselskaber varetager administrationen af sygeforsikring inden for rammerne af en lovbestemt social sikringsordning. Med henblik på besvarelsen af det første spørgsmål må spørgsmålets ordlyd derfor lægges til grund, hvorefter disse gensidige forsikringsselskaber udøver forsikringsvirksomhed som omhandlet i direktiv 73/239.
52 Adour og UPA har anført, at en sammenslutning af gensidige selskaber, som ikke udøver forsikringsvirksomhed, ikke er omfattet af direktiv 73/239's anvendelsesområde. Direktivets bestemmelser, og navnlig bestemmelsen i artikel 8, stk. 1, litra b), hvorefter forsikringsselskaber skal begrænse deres formål til forsikringsvirksomhed og dermed direkte forbundne forretninger med udelukkelse af enhver anden erhvervsmæssig virksomhed, er derfor ikke anvendelige på en sådan sammenslutning.
53 Herved bemærkes, at direktiv 73/239 finder anvendelse på hvert af de gensidige forsikringsselskaber, som opretter sammenslutningen, hvorfor det må undersøges, om det forhold, at disse gensidige selskaber, som udelukkende udøver forsikringsvirksomhed, deltager i en sammenslutning af gensidige selskaber, der udøver erhvervsmæssig virksomhed, er i strid med forbuddet i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239.
54 ABBOI har gjort gældende, at bestemmelsen er til hinder for, at gensidige selskaber, som udøver forsikringsvirksomhed, opretter en sammenslutning af gensidige selskaber, der har status som selvstændig juridisk person, og som udøver erhvervsmæssig virksomhed, da finansielle vanskeligheder, der kan opstå ved en sådan virksomhed, vil kunne påvirke solvensen af de gensidige forsikringsselskaber, som har dannet sammenslutningen. De beslutninger, som lovligt træffes af sammenslutningens generalforsamling, er bindende for de tilsluttede gensidige selskaber og kan derfor medføre en pligt for disse til at bære de tab, som måtte opstå som følge af udøvelsen af erhvervsmæssig virksomhed. Sådanne tab kan overstige deres oprindelige indskud og deres frie midler.
55 Det bemærkes for det første, at det i artikel 15 i direktiv 73/239 bestemmes, at hjemlandet pålægger ethvert forsikringsselskab at afsætte tilstrækkelige forsikringsmæssige hensættelser i forhold til dets samlede virksomhed. Hensættelserne skal være dækket af kongruente aktiver, og for så vidt angår risici, der består i Fællesskabet, skal disse aktiver befinde sig dér. Direktivets artikel 18, stk. 1, bestemmer bl.a., at medlemsstaterne ikke kan fastsætte regler for valget af de aktiver, der ikke medgår til dækningen af de forsikringsmæssige hensættelser i henhold til artikel 15.
56 Det fremgår af artikel 15 i direktiv 73/239, sammenholdt med direktivets artikel 18, stk. 1, at et indskud, som et gensidigt forsikringsselskab foretager i et organ, som er en selvstændig juridisk person, og som udøver en anden virksomhed end forsikringsvirksomhed, ikke under nogen omstændigheder må overstige størrelsen af de aktiver, som udgør det gensidige forsikringsselskabs frie midler.
57 For det andet bemærkes, at Domstolen i dom af 20. april 1999, Försäkringsaktiebolaget Skandia (sag C-241/97, Sml. I, s. 1879, præmis 46), har fastslået, at ordlyden af artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 ikke indebærer et forbud mod, at forsikringsselskaber, for så vidt angår deres frie midler, ejer aktier i et selskab, der driver anden virksomhed end forsikringsvirksomhed.
58 Endvidere fastslog Domstolen i præmis 47 i Skandia-dommen, at forbuddet i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 mod, at forsikringsselskaber driver anden erhvervsmæssig virksomhed end forsikringsvirksomhed, særlig tager sigte på at beskytte de forsikredes interesser mod de risici, som en sådan virksomhed kunne give anledning til med hensyn til forsikringsselskabernes solvens. Heraf følger, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at forsikringsselskaber ejer aktier i selskaber, som driver erhvervsmæssig virksomhed uden for forsikringsområdet, idet de økonomiske risici derved er begrænset til de sidstnævnte forsikringsselskabers midler.
59 Endelig udtalte Domstolen i præmis 51 i Skandia-dommen, at der ganske vist kan være risiko for, at visse investeringer bringer et forsikringsselskabs solvens i fare, men den præciserede, at det for imødegå denne risiko påhviler de nationale tilsynsmyndigheder i hjemlandet at føre finansielt tilsyn med forsikringsselskaberne i overensstemmelse med artikel 13 ff. i direktiv 73/239.
60 Det følger heraf, at artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 heller ikke er til hinder for, at gensidige selskaber, som udøver forsikringsvirksomhed inden for grænserne af deres respektive frie midler, er deltagere i et organ, som er en selvstændig juridisk person, og som udøver erhvervsmæssig virksomhed, f.eks. en sammenslutning af gensidige selskaber, for så vidt de finansielle risici, som følger af sammenslutningens virksomhed, er begrænset til dennes midler.
61 I den henseende bemærkes, at i modsætning til, hvad den franske regering har gjort gældende, kan det forhold, at den i hovedsagen omhandlede sammenslutning af gensidige selskaber ikke driver virksomhed med gevinst for øje, ikke i sig selv ophæve virksomhedens karakter af »erhvervsmæssig virksomhed« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239.
62 Det følger af formålet med denne bestemmelse, der - som det også er nævnt i præmis 58 i denne dom - er at beskytte de forsikredes interesser mod de risici, som udøvelse af anden virksomhed end forsikringsvirksomhed kunne give anledning til med hensyn til forsikringsselskabers solvens, hvilket i bestemmelsens forstand er enhver erhvervsmæssig virksomhed, bortset fra forsikringsvirksomhed og hermed direkte forbundne forretninger, der kan medføre tab, som kan påvirke forsikringsselskabernes solvens.
63 Det tilkommer herefter den forelæggende ret at efterprøve, at det beløb, som de gensidige selskaber, der driver forsikringsvirksomhed, har indskudt i en sammenslutning, som umiddelbart driver et center for optik, ikke overstiger de frie midler i de pågældende tilsluttede gensidige forsikringsselskaber, og at disses hæftelse er begrænset til deres indskud, således at eventuelle finansielle tab, som følger af anden virksomhed end forsikringsvirksomhed, ikke kan påvirke de pågældende gensidige selskabers solvens.
64 Det første spørgsmål skal herefter besvares med, at artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 ikke er til hinder for, at gensidige selskaber, som udelukkende udøver forsikringsvirksomhed, opretter et organ med status som selvstændig juridisk person, f.eks. en sammenslutning af gensidige selskaber, som udøver erhvervsmæssig virksomhed, for så vidt de gensidige forsikringsselskabers indskud i et sådant organ ikke overstiger størrelsen af deres frie midler, og deres hæftelse er begrænset til indskuddet.
Det andet spørgsmål
65 Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om bestemmelsen i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 er tilstrækkelig præcis og ubetinget til, at den kan påberåbes for en national domstol over for forvaltningen, og til, at den kan medføre, at en bestemmelse i national ret, som er i strid med bestemmelsen, ikke må bringes i anvendelse, eller om dette skal fastlægges nærmere af medlemsstaterne.
66 Adour, UPA og den franske regering har gjort gældende, at artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 ikke har direkte virkning, idet begrebet »erhvervsmæssig virksomhed« er upræcist, og at bestemmelsen derfor ikke kan påberåbes direkte af private.
67 Det bemærkes, at Domstolen i præmis 24 i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig har fastslået, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 92/49, idet den ikke ved lov eller administrativt har vedtaget alle de bestemmelser, der er nødvendige for fuldstændigt at gennemføre direktivet og navnlig ikke har gennemført det for så vidt angår de af loven om gensidig forsikring omfattede selskaber.
68 Endvidere bemærkes, at forbuddet i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 mod, at forsikringsselskaber udøver anden erhvervsmæssig virksomhed end forsikringsvirksomhed, er formuleret klart, præcist og ubetinget og ikke kræver særlige gennemførelsesforanstaltninger.
69 Heraf følger, at en sådan bestemmelse kan påberåbes for en national domstol over for forvaltningen, og at den kan medføre, at en modstridende regel i national ret ikke må bringes i anvendelse.
70 Det andet spørgsmål skal herefter besvares med, at bestemmelsen i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 er tilstrækkelig præcis og ubetinget til, at den kan påberåbes for en national domstol over for forvaltningen, og til, at den kan medføre, at en modstridende regel i national ret er uanvendelig.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
71 De udgifter, der er afholdt af den franske og den nederlandske regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Tribunal administratif de Pau ved afgørelse af 23. marts 1999, for ret:
1) Artikel 8, stk. 1, litra b), i Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, som affattet ved Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv), er ikke til hinder for, at gensidige forsikringsselskaber, som udelukkende udøver forsikringsvirksomhed, opretter et organ med status som selvstændig juridisk person, f.eks. en sammenslutning af gensidige selskaber, som udøver erhvervsmæssig virksomhed, for så vidt de gensidige forsikringsselskabers indskud i et sådant organ ikke overstiger størrelsen af deres frie midler, og deres hæftelse er begrænset til indskuddet.
2) Bestemmelsen i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239, som affattet ved direktiv 92/49, er tilstrækkelig præcis og ubetinget til, at den kan påberåbes for en national domstol over for forvaltningen, og til, at den kan medføre, at en modstridende regel i national ret er uanvendelig.