CELEX: 61995TJ0184
Jogszerű cselekményért való szerződésen kívüli felelősség
2340/90 rendelet
Irak elleni kereskedelmi embargó
Kisajátítással egyenértékű sérelem
Jogszerűtlen cselekményért való felelősség
Kár

A kereset alapjául szolgáló tényállás
A felperes Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH (a továbbiakban: Dorsch Consult) egy, a német jog szerint létrejött korlátolt
felelősségű társaság, amelynek székhelye Münchenben (Németország) van, főtevékenysége pedig tervezési tanácsadás különböző
országokban.
1975. január 30-án a felperes szerződést kötött az Iraki Köztársaság Ministry of Works and Housing-jával (a továbbiakban:
iraki minisztérium), amelynek alapján vállalta, hogy munkaszervezési és -felügyeleti szolgáltatásokat nyújt az Irak Express
Way 1. építéséhez . Ezt a szerződést, amelyet minimálisan egy hatéves időtartamra kötöttek, a következőkben többször megújították
a fent említett munkálatok kivitelezésének és felügyletének érdekében. E szerződés X. cikke többek között arról rendelkezik,
hogy a szerződés rendelkezéseinek eltérő értelmezése vagy az abból eredő kötelezettségek nem teljesítése esetén a szerződő
feleknek egyeztetés útján kell megkísérelniük elfogadható megoldást találni (X. cikk 1. bekezdés). Abban az esetben, ha e
véleménykülönbségek továbbra is fennállnak, a vitás kérdést a Planning Board elé kell terjeszteni, amelynek döntése végleges
és kötelező érvényű. Mindamellett a szóban forgó szerződés keretein belül hozott semmilyen döntés sem gátolhatja meg a szerződő
feleket abban, hogy a vitás kérdéssel egyben az illetékes iraki bírósághoz is forduljanak (X. cikk 2. bekezdés).
Ahogyan az az ügy irataiból kiderül, a felperesnek 1990. elején a fent említett szerződés keretében nyújtott szolgáltatásai
címén az iraki hatóságokkal szemben fennálló, még ki nem fizetett követeléseit az iraki minisztérium az iraki Rafidian Banknak
címzett, 1990. február 5-i és 6-i keltezésű két levelében elismerte (a továbbiakban: Rafidian Bank). Ezekben utasítást adott
arra, hogy a felperes számlájára utalják át a tartozás összegét.
1990. augusztus 2-án az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa elfogadta a 660. (1990) sz. határozatot, amelyben megállapította,
hogy Kuvait Irak általi lerohanása miatt a nemzetközi béke és biztonság megsérült, és követelte az iraki csapatok azonnali
és feltétel nélküli kivonását Kuvait területéről.
1990. augusztus 6-án az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa elfogadta a 661. (1990) sz. határozatot, amelyben kijelentette,
hogy „tudatában van az Egyesült Nemzetek alapokmánya által a nemzetközi béke és biztonság fenntartása érdekében ráruházott
felelősségnek”, és megállapítva, hogy az Iraki Köztársaság (a továbbiakban: Irak) megsértette a 660. (1990) sz. határozatot,
kereskedelmi embargót rendelt el Irak és Kuvait ellen.
1990. augusztus 8-án a Tanács – hivatkozva arra a „súlyos helyzetre, ami Kuvait Irak általi lerohanása okozott” és az Egyesült
Nemzetek Biztonsági Tanácsának 661. (1990) sz. határozatára – a Bizottság javaslatára elfogadta a Közösség Irakkal és Kuvaittal
folytatott kereskedelmének megakadályozásáról szóló, 1990. augusztus 8-i 2340/90/EGK tanácsi rendelet (HL L 213., 1. o., a
továbbiakban: 2340/90 rendelet).
A 2340/90 rendelet 1. cikke 1990. augusztus 7-től megtiltotta, hogy a Közösség területére bármilyen, Irakból vagy Kuvaitból
származó, illetve onnét érkező terméket behozzanak, valamint, hogy ezekbe az országokba bármilyen, a Közösségből származó,
illetve onnét érkező terméket kivigyenek. Ugyanezen rendelet 2. cikke 1990. augusztus 7-től megtiltott a) minden olyan tevékenységet
vagy kereskedelmi ügyletet, beleértve a már megkötött vagy részben lebonyolított ügyleteket is, amelyek célja vagy hatása
bármilyen, Irakból vagy Kuvaitból származó, illetve onnét érkező termék kivitelének elősegítése, b) bármilyen termék eladását
vagy leszállítását – bárhonnét is származzanak vagy érkezzenek – Irakban és Kuvaitban lévő természetes és jogi személyeknek
vagy bármely olyan természetes és jogi személynek, aki/amely Irak vagy Kuvait területén vagy onnan kiindulva bármilyen kereskedelmi
tevékenységet folytat c) minden olyan tevékenységet, amelynek célja vagy hatása ezen eladások vagy leszállítások elősegítése.
Az ügy irataiból kiderül, hogy 1990. szeptember 16-án az „Iraki Köztársaság Legfelsőbb Forradalmi Tanácsa” „bizonyos kormányok
önkényes döntéseire” való hivatkozással 1990. augusztus 6-ra visszamenőleges hatállyal elfogadta a nemzeti vagyon, jogok és
érdekek Irakon belüli és kívüli védelméről szóló 57. sz. törvényt (a továbbiakban: 57. sz. törvény). E törvény 7. cikke befagyasztott
minden olyan vagyont és eszközt, valamint az ezekből származó jövedelmet, amelyekkel az adott időpontban azon államok kormányai,
vállalkozásai, társaságai és bankjai rendelkeztek, amelyek Irak ellen a fent említett „önkényes döntéseket” hozták.
Tekintve, hogy a felperesnek az iraki hatóságok nem fizették ki azon követeléseit, amelyeket az iraki minisztérium a fent
említett 1990. február 5-i és 6-i levelében elismert (lásd a fenti 3. pontot), a felperes 1995. augusztus 4-én levélben fordult
a Tanácshoz és a Bizottsághoz, amelyben azt kérte, hogy térítsék meg azon károkat, amelyeket az említett követeléseknek az
57. sz. törvény alkalmazása miatti behajthatatlansága folytán elszenvedett, tekintve, hogy ezt a törvényt a Közösség által
elfogadott 2340/90 rendeletre való ellenintézkedésként fogadták el. A felperes a levelekben kifejtette, hogy a közösségi jogalkotónak
kártalanítania kell az Irak elleni embargó elrendelése következtében károsult gazdasági szereplőket és az, hogy ezt elmulasztotta,
megalapozza a Közösségnek az EK-Szerződés 215. cikkének második bekezdése értelmében fennálló felelősségét. Azt is hozzátette,
hogy óvintézkedésként bejelentette az Irakkal szemben fennálló követeléseit az United Nations Iraq Claims Compensation Commission-nél.
1995. szeptember 20-én kelt levelével a Tanács a felperes kártalanítási kérelmét elutasította.
Ilyen előzmények után a felperes az Elsőfokú Bíróság hivatalához 1995. október 6-án benyújtott keresetével megindította a
jelen eljárást.
Az előadó bíró jelentését követően az Elsőfokú Bíróság (második tanács) vizsgálati intézkedések elrendelése nélkül az eljárás
szóbeli szakaszának megnyitásáról döntött. Mindamellett pervezető intézkedések keretében a feleket néhány írásbeli kérdés
megválaszolására kérte fel.
Az 1997. június 19-i tárgyaláson a felek előadták szóbeli előterjesztéseiket, és válaszoltak az Elsőfokú Bíróság által feltett
kérdésekre.

A felek kereseti kérelmei
Keresetében a felperes azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy:
–        kötelezze a Közösséget 2 279 859,69 DM megfizetésére, évi 8%-os kamattal megnövelve 1990. augusztus 9-től kezdődően, az Irakkal
szemben fennálló, ugyanilyen összegű követelése engedményezésének fejében,
–        kötelezze az alpereseket a költségek viselésére;
–        az ítéletet nyilvánítsa végrehajthatónak;
–        másodlagosan: nyilvánítsa az ítéletet bankgarancia ellenében előzetesen végrehajthatóvá.
A Tanács azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        a keresetet, mint elfogadhatatlant, utasítsa el;
–        ennek hiányában a keresetet, mint megalapozatlant, utasítsa el ;
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        a keresetet, mint megalapozatlant, utasítsa el,
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.

Az elfogadhatóságról

A felek indokai és érvei
Jóllehet a Tanács formálisan nem emelt elfogadhatatlansági kifogást az eljárási szabályzat 114. cikkének 1. §-a értelmében,
mégis azt állítja, hogy a kereset elfogadhatatlan, mivel a Közösség nem lehet felelős a felperes által állított kárért (a
Bíróságnak a 99/74. sz. Grands moulins des Antilles kontra Bizottság ügyben 1975. november 26-án hozott ítélete [EBHT 1975.,
1531. o.]).
Először is a Tanács azt állítja, hogy nem a 2340/90 rendelet miatt következett be az állított kár, hanem az 57. sz. törvény
miatt. A felperes állításával ellentétben, ennek a törvénynek az elfogadása nem a 2340/90 rendelet elfogadására adott „közvetlen
válaszlépés” volt, hanem – ahogyan annak preambulumából is kiderül – „bizonyos kormányok” által elfogadott „önkényes döntések”
elleni válaszlépésként hozták meg. A Tanács szerint ugyanis az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának 660. (1990) és 661.
(1990) sz. határozatai voltak azok, amelyek az 57. sz. törvény elfogadásához vezettek. Ilyen körülmények között az a tény,
hogy az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa által Irak ellen elrendelt embargót ez utóbbi törvénytelen magatartása indokolta
(Kuvait lerohanása), nem teszi lehetővé objektív összefüggés megállapítását a 2340/90 rendelet elfogadása és az 57. sz. törvénynek,
mint ellenintézkedésnek Irak általi elfogadása között, és ennek következtében annak elsimerését, hogy okozati összefüggés
van a közösségi rendelet és a felperes által állított kár között.
Másodszor, a Tanács felveti, hogy vajon a felperesnek az iraki hatóságokkal szemben fennálló követelései valóban olyan „eszközök”-e,
amelyeket az 57. sz. törvény 7. cikkének értelmében befagyasztottak (lásd a fenti 8. pontot). Különösen azért, mert a felperes
nem bizonyította be, hogy a Rafidian Bank az 57. sz. törvény miatt tagadta meg az iraki minisztérium átutalási megbízásainak
teljesítését. A Tanács kiemelte, hogy a kérdéses átutalásokra az iraki minisztérium az 1990. február 5-én és 6-án kelt levelekben
adott utasítást, amelyek bizony jóval az 57. sz. törvény 1990. szeptemberben bekövetkező elfogadása előtt keletkeztek.
Harmadszor, a Tanács azt állítja, hogy még ha fel is tételezzük, hogy az iraki hatóságok az 57. sz. törvény alkalmazása miatt
nem fizették ki a felperessel szemben fennálló tartozásukat, mivel semmilyen közösségi vagy tagállami rendelkezés nem tiltja
pénzeszközök átutalását Irakból Németországba, egyedül ez a törvény az oka a felperes által állított kárnak. Ezért a felperes
eltérő helyzetben van, mint a többi olyan német gazdasági szereplő, amelyeket – a 2340/90 rendelettel összhangban – az Irakkal
történő mindennemű kereskedelmi ügyletet megtiltó német nemzeti intézkedések miatt kár ért.
A Bizottság a maga részéről úgy ítéli meg, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata a szerződésen kívül okozott károkért való
felelősséggel kapcsolatban elvben nem teszi lehetővé, hogy a Szerződés 178. cikke és 215. cikkének második bekezdése alapján
a Közösség ellen egy jogszerű cselekmény miatt szerződésen kívül felelősség címén kersetetet nyújtsanak be. Ugyanakkor úgy
gondolja, hogy kell egy olyan Szerződésbeli jogalap, amelynek alapján egy magánszemély felhívhatja a Közösség felelősségét
egy jogszerű cselekmény miatt.
A felperes azt állítja, hogy keresete elfogadható, és hogy a Tanács által előadott ténybeli és jogi megfontolások, különösen
pedig azok, amelyek a 2340/90 rendelet elfogadása és az iraki hatóságokkal szembeni követelései behajthatatlansága közötti
okozati összefüggés hiányára vonatkoznak, az ügy érdemére és nem a kereset elfogadhatóságára vonatkoznak.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az Elsőfokú Bíróság kiemeli, hogy a felperes a keresetében világosan leírta az állított kár jellegét és mértékét, valamint
azokat az okokat is, amelyek alapján úgy gondolja, hogy okozati összefüggés van e kár és a 2340/90 rendelet elfogadása között.
Ennélfogva a kereset elegendő információt tartalmaz ahhoz, hogy az e vonatkozásban az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §-ának
c) pontja, valamint az ítélkezési gyakorlat által megkívánt követelményeknek eleget tegyen, következésképp a Tanács érvei
az állított kár fennállásáról és jellegéről a kereset megalapozottságának megítéléséhez tartoznak, így annak keretében kell
figyelembe venni őket. Ebből következik, hogy a keresetet elfogadhatónak kell nyilvánítani (az Elsőfokú Bíróságnak a T-554/93.
sz. Saint és Murray kontra Tanács és Bizottság ügyben 1997. április 16-án hozott ítéletének [EBHT 1997., II-563. o.] 59. pontja
és a T-38/96. sz. a Guérin automobiles kontra Bizottság ügyben 1997. július 10-én hozott ítéletének [EBHT 1997., II-1223.
o.] 42. pontja).

Az ügy érdeméről
A felperes azt állítja, hogy, mivel az Irak elleni embargót elrendelő 2340/90 rendelet elfogadása okozta az 57. sz. törvény
meghozatalát, a Közösség köteles azon kárának megtérítésére, amely amiatt merült fel, hogy az iraki hatóságok megtagadták
a vele szemben fennálló tartozásuk kifizetését. Azt állítja továbbá, hogy meg kell állapítani a Közösség felelősségét az így
elszenvedett kárért, elsődleges jogcímen a Közösség jogszerű cselekményekért való felelősségének elve alapján, a tulajdonjogában
keletkezett, kisajátítással egyenértékű sérelem miatt, másodlagos jogcímen pedig a Közösség jogellenes cselekményekért való
felelősségének elve alapján, amely jogellenesség jelen esetben abban áll, hogy a közösségi jogalkotó a 2340/90 rendelet elfogadásakor
nem rendelkezett a rendelet által okozott károkért az érintett vállalkozásoknak nyújtandó kártalanításáról.

A Közösség felelőssége a jogszerű cselekményekért

A felek érvei
A Közösség jogszerű aktusaiért fennálló felelősségének alapjáról
A felperes először is azt állítja, hogy az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (a továbbiakban:
EJEE) 1. kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikke, valamint a tulajdonjog sérelmének kötelező kártalanítására vonatkozó általános
nemzetközi jogi elvekkel összhangban, a Grundgesetz (Német Alkotmány) 14. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a közérdekből
történő kisajátítást csak kártalanítás mellett lehet elrendelni. A felperes szerint ugyanez a szabály alkalmazandó a „kisajátítással
egyenértékű sérelem” esetében is, amikor is – a német ítélkezési gyakorlat szerint – kártalanítást kell fizetni, ha a jogszerű
állami cselekmény, bár nem formális kisajátítási intézkedés, járulékos következményként mégis tulajdonjogot sért.
Egyébként az Emberi Jogok Európai Bírósága ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a követelések is beletartoznak az EJEE
1. jegyzőkönyve 1. cikkének értelmében a kisajátítással egyenértékű sérelmek ellen védett tulajdon fogalmába (az Emberi Jogok
Európai Bíróságának 1994. december 9-i Stan és Stratis Andreadis görög finomítók kontra Görögország ítélet). Ugyanezt a megoldást
követi egyébként a nemzetközi jogi ítélkezési gyakorlat, valamint a tagállami jogok is.
E megfontolások alapján a felperes azt állítja, hogy az a tény, hogy a fennálló és nem vitatott követelései a a 2340/90 rendelettel
Irak ellen elrendelt embargóval szemben megtorló intézkedésként elfogadott 57. sz. törvény alkalmazása miatt behajthatatlanná
váltak, olyan „jelenleg is fennálló” kárt okozott a számára, amelyet a Közösségnek meg kell térítenie.
Azt állítja, hogy a tulajdonjogát ért jogszerű sérelem miatti kártalanítási kérelmének jogosságát alátámasztja az a megfontolás
is, hogy a Közösség embargópolitikájának költségeihez való hozzájárulása nem lehet nagyobb, mint a többi közösségi adófizetőé,
amelyeknek az egyenlő bánásmód elvének megfelelően szintén hozzá kell járulniuk a költségekhez (a Bíróságnak a 265/78. sz.
Ferwerda-ügyben 1980. március 5-én hozott ítélete [EBHT 1980., 617, 628. o.]).
Az alperesek azon érvelésével szemben, miszerint jelen esetben egy olyan közösségi intézkedésről van szó, amely a gazdaságpolitikai
döntések körébe tartozik, s amelynél a felperes által állított kár mértéke nem haladja meg az adott területen folytatott gazdasági
tevékenységekkel együtt járó kockázat mértékét, és a vállalkozásának fennmaradását sem fenyegeti, a felperes azt hozza fel,
hogy nincs jelentősége annak, hogy az Irak ellen bevezetett embargó, amely a fennmaradását veszélyezteti, gazdaságpolitikai
vagy biztonságpolitikai intézkedés-e, mivel jelen esetben nem jövőbeli gazdasági veszteségekről, hanem a már meglévő tulajdonjogában
bekövetkezett sérelemről van szó. Ami pedig annak eldöntését illeti, hogy az Irakban végzett szolgáltatási tevékenységével
tudatosan vállalta-e azt a kockázatot, hogy a későbbiekben a követeléseit nem tudja majd behajtani, emlékeztetett arra, hogy
az iraki hatóságokkal 1975-ben kötött szerződés négy évvel megelőzte a jelenlegi iraki rezsim hatalomra jutását és öt évvel
az Irak-Irán közötti háború kitörését.
A Tanács mindenekelőtt fenntartja, hogy a Közösség jogszerű cselekményekért való felelősségének megállapítására vonatkozó
feltételeknek szigorúbbaknak kell lenniük a jogellenes cselekményekért való felelősség esetében alkalmazott feltételeknél.
Kiemelte, hogy a vonatkozó ítélkezési gyakorlat szerint az objektív felelősség megállapításának előfeltétele, hogy egy magánszemély
a közérdek javára vagy olyan terhet viseljen amely általában nem rá hárulna (a Bíróság a 267/82. sz. a Développement SA és
Clemessy kontra Bizottság ügyben 1986. június 24-én hozott ítélete [EBHT 1986., 1907. o.]) vagy pedig, hogy bizonyos termékekre
szakosodott vállalkozások konkrét csoportja aránytalanul nagy részt viseljen a Közösség által elfogadott bizonyos gazdasági
intézkedésekből fakadó terhekből (a Bíróságnak a 81/86. sz. De Boer Buizen kontra Tanács és Bizottság ügyben 1987. szeptember
29-én hozott ítélete [EBHT 1987., 3677. o.]).
Márpedig a Tanács szerint jelen esetben e feltételek egyike sem áll fenn. A felperesnek arra az állítására, amely szerint
nem elfogadható, hogy a többi gazdasági szereplőnél nagyobb mértékben járuljon hozzá az Irak elleni embargópolitika költségeihez,
pusztán azon tény alapján, hogy a követelései e politika érvényre juttatásakor még nem egyenlítették ki, a Tanács azt válaszolta,
hogy nem a Közösség feladata a gazdasági kockázattal járó ügyleteket lebonyolító gazdasági szereplők „balszerencséjének” jóvátétele.
A Bizottság azt állítja, hogy a német jogban meglévő “különleges áldozat” („Sonderopfer”) fogalma – amelyre a felperes a kártalanítási
kérelmét alapozza- azt feltételezi, hogy egy magánszemély különleges kárt szenved, továbbá azt nem lehet a közösségi jogba
egyszerűen átemelni. Ezen kívül kétséges, hogy a felperesről ki lehet-e jelenteni, hogy egy olyan megfelelően körülhatárolt
vállalkozáscsoporthoz tartozik, amely ennek az elméletnek az értelmében „különleges áldozatot” hozott.
A Bizottság kiemelte, hogy a felperesnek a német ítélkezési gyakorlatra tett hivatkozásai, építkezési vagy területrendezési
jellegű állami intézkedések által a földtulajdon vagy kereskedelmi tulajdon kárára elkövetett sérelmekre vonatkoznak, és ennélfogva
nem hasonlíthatók a jelen esethez. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának a tulajdonjog védelmében kifejtett, a felperes által
hivatkozott ítélkezési gyakorlata (lásd a fenti 29. pontot) tulajdonképpen a közhatalmi cselekmények által a tulajdontól való
közvetlen megfosztás eseteire vonatkozik, és nem Közösség által elfogadott jogszerű jogi aktusok közvetett következményeire,
amiről a jelen ügyben szó van.
Ezen kívül, mint ahogy a vonatkozó ítélkezési gyakorlatból kiderül, a Közösség jogszerű cselekményekért való felelőssége csak
akkor állapítható meg, ha az állított kár egy kellő gondossággal eljáró gazdasági szereplő által nem volt előrelátható vagy
elkerülhető. Márpedig jelen esetben nyilvánvalóan előrelátható volt Irak fizetésképtelensége és/vagy a fizetés Irak általi
megtagadása, figyelembe véve egyrészt az általános helyzetet, másrészt az ország speciális helyzetét. A Bizottság szerint
a felpereshez hasonló vállalkozások, amelyek nem tudtak közjogi szervezeteknél vagy biztosítótársaságoknál garanciát elérni
a „magas kockázatú országok”-nak ítélt országokkal folytatott kereskedelmi ügyletekből fakadó kockázatok fedezésére, ugyanis
tudatosan vállalták az ebből származó megnövekedett kockázatot.
Végül, a felperes semmilyen, a működését súlyosan érintő és vállalkozáskénti fennmaradását veszélyeztető körülményre nem hivatkozott
(lásd Lenz főtanácsnok indítványát a a Bíróság 279/84., 280/84., 285/84. és 286/84. sz. Rau és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 1987. március 11-én hozott ítélethez [EBHT 1987., 1069, 1084, 1114. o.]).
Az okozati összefüggésről
A felperes azt állítja, hogy az állított kárt az Irak elleni embargót elrendelő 2340/90 rendelet elfogadása okozta, mivel
az iraki hatóságok az említett rendeletre ellenintézkedésként elfogadott 57. sz. törvény alapján tagadták meg a követelései
kifizetését. A Tanács állításával ellentétben, az 57. sz. törvény Irak általi elfogadása nem minősül – az ítélkezési gyakorlat
értelmében – „távoli” következménynek (a Bíróságnak a 64/76., 113/76., 167/78., 239/78., 27/79., 28/79. és 45/79. sz., Dumortier
Frères kontra Tanács egyesített ügyekben 1979. október 4-én hozott ítélete [EBHT 1979., 3091. o.]), hanem egy embargót elrendelő
jogi aktus tipikus és előrelátható következménye.
E tekintetben a felperes felhozza, hogy a 2340/90 rendelet elfogadásakor mind a Bizottság, mind pedig a Tanács ténylegesen
felmérte, hogy milyen költségei és egyéb következményei lesznek annak, ha Irak esetleg nem fizeti ki a közösségi vállalkozások
vele szemben fennálló esedékes követeléseit. Állítása alátámasztására tanúként említi a Bizottság akkori elnökét, J. Delors-t
és a Tanács akkori elnökét, De Michelis-t és arra kérte az Elsőfokú Bíróságot, hogy kötelezze a Tanácsot és a Bizottságot
a 2340/90 rendelet valamennyi előkészítő anyagának benyújtására (az Elsőfokú Bíróságnak a T-194/94. sz., Carvel és Guardian
Newspapers kontra Tanács ügyben 1995. október 19-én hozott ítélete [EBHT 1995., II-2765. o.]).
A felperes szerint az alperesek érvelésének, amely szerint az állított kár nem a 2340/90 rendelet  elfogadása miatt, hanem
pusztán azért következett be, mert az említett rendelet előtt, sőt Kuvait 1990. augusztus 2-i lerohanása előtt Irak nem volt
képes tartozásait törleszteni, ellentmond az, hogy 1990 áprilisában és májusában az iraki hatóságok az elvégzett szolgáltatásokért
mintegy 200 000 DM-et kifizettek neki. Ráadásul az, hogy az iraki hatóságok a különböző, valutában fizetendő számlákat késve
rendezték, kizárólag az iraki közigazgatásban tapasztalható bürokratikus nehézségeknek tudható be, nem pedig Irak feltételezett
fizetésképtelenségének.
A felperes visszautasítja a Tanács azon érvelését, amely szerint követelései behajthatatlanságának nem a 2340/90 rendelet
az oka, hanem egy annál távolibb ok, nevezetesen az, hogy Irak a nemzetközi jog megsértésével lerohanta Kuvaitot. Az, hogy
az Irak elleni közösségi embargót az állam előzetesen tanúsított jogellenes magatartása indokolta, még nem zárja ki a Közösség
azon kötelezettségét, hogy a harmadik személyeket a kisajátítással egyenértékű sérelmekért kártalanítsa. A jelen esetben említett
közvetlen kapcsolatot az sem kérdőjelezi meg, hogy az elszenvedett sérelem jogellenes oknak tudható be, nevezetesen az 57.
sz. törvénynek, amely egy megelőző jogszerű cselekményre, azaz a 2340/90 rendelet elfogadására válaszul, mint ellenintézkedés
került meghozatalra (a Bíróságnak a 145/83. sz. Adams kontra Bizottság ügyben 1985. november 7-én hozott ítélete [EBHT 1985.,
3539. o.]).
A Tanács azon érvelésére, amely szerint végső soron az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa által hozott határozatok a kár
okozói, a felperes azt válaszolta, hogy az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa határozatainak nincs közvetlen hatályuk a
tagállamok jogrendszerében.
Az alperesek által felvetett azon kérdésekkel kapcsolatban, hogy egyrészt a felperes követelése valóban „eszköz”-nek minősül-e
az 57. sz. törvény értelmében, másrészt, hogy ez a törvény még mindig hatályban van-e, a felperes azt állítja, hogy kizárólag
az számít, hogy az iraki hatóságok továbbra sem fizetik ki a tartozásaikat.
Végül, a felperes azt állítja, hogy – ellentétben a Tanács állításával – annak, hogy a 2340/90 rendelet  csak az áruk kivitelére
és behozatalára, nem pedig a szolgáltatási tevékenységre vonatkozik, az oksági kapcsolat fennállása megítélése szempontjából
nincs jelentősége, mivel az említett rendelet elfogadása miatt nem fizetik ki az iraki hatóságok a tartozásaikat.
A Tanács úgy érvel, hogy még ha a felperes Irakkal szemben fennálló követeléseiket úgy is kellene tekinteni, hogy behajthatatlanná
váltak, és ennek következtében a felperest kár érte, akkor sincs semmiféle kapcsolat, legalábbis „elég közvetlen” kapcsolat
e kár és a 2340/90 rendelet elfogadása között.
A Tanács szerint nem az 57. sz. törvénynek – mint a 2340/90 rendeletre hozott ellenintézkedésnek – az alkalmazása miatt tagadja
meg Irak a felperes követeléseinek kifizetését, hanem a szomszédos államok ellen folytatott agresszív politikája miatt előállt
pénzügyi nehézségei miatt. Ezen kívül, tekintve, hogy az 57. sz. törvény elfogadásakor az iraki hatóságok még nem utalták
át az összeget a felperes bankszámlájára, e törvény rendelkezéseinek szigorú értelmezése szerint a felperes semmilyen „vagyona”
vagy „eszköze” nem lett befagyasztva.
Feltételezve, hogy a felperes által állított kár az 57. sz. törvény alkalmazása miatt következett be, a Tanács úgy véli, hogy
– a felperes állításaival ellentétben – nem a 2340/90 rendelet képezi az említett törvény kiváltó okát, hanem az Egyesült
Nemzetek Biztonsági Tanácsának az Irak elleni embargót elrendelő 660. (1990) és 661. (1990) sz. határozatai, amelyeket Közösség
jogilag köteles volt alkalmazni. Ebből következik, hogy az 57. sz. törvény elfogadását a vonatkozó ítélkezési gyakorlat szerint
nem lehet a 2340/90 rendelet elfogadásának „elég közvetlen” következményének tekinteni.
Egyébként pedig az állított oksági kapcsolat már csak azért sem áll fenn, mivel a tények történeti összefüggésben történő
vizsgálatából kiderül, hogy az 57. sz. törvényt nem lehet az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa által elrendelt és a Közösség
által a 2340/90 rendelettel megvalósított embargóra adott iraki „válaszlépésnek” tekinteni, mivel az Irak elleni intézkedéseket
az illető állam által a nemzetközi jog megsértését követően hozták meg.
Végül, a Tanács állítása szerint, mivel a 2340/90 rendelet célja az áruk behozatalának és kivitelének tilalmára irányult,
nem pedig arra, hogy megtiltsa a közösségi gazdasági szereplőknek, hogy az iraki hatóságokkal szemben fennálló követeléseiket
beszedjék, nincs semmiféle elég közvetlen oksági kapcsolat e rendelet elfogadása és az állított kár között.
A Bizottság úgy véli, hogy a felperes által állított kár oka kizárólag az 57. sz. törvény és nem a 2340/90 rendelet elfogadása,
tekintve, hogy ez utóbbi csak ürügyül szolgált arra, hogy Irak felfüggessze tartozásai kifizetését, mivel nehézségekkel küszködött
és rossz pénzügyi helyzetben volt a térségben folytatott hadviselése és fegyverkezési politikája miatt.
Az 57. sz. törvény 5. és 7. cikkéből ráadásul az következik, hogy Irak nem tagadta meg véglegesen, hogy a felperes követeléseit
kifizesse, ami megmagyarázza azt, hogy a felperes miért ajánlotta fel az alpereseknek, hogy a kártalanítás fejében engedményezi
nekik a követeléseit, így már csak ezért sincs semmiféle közvetlen kapcsolat a hivatkozott kár és a 2340/90 rendelet között.
Mindenesetre, még ha egy közvetett oksági kapcsolat fennállása is elegendő lenne ahhoz, hogy a Közösség szerződésen kívül
felelőssége megállapítható legyen, egy ilyen kapcsolat akkor sem lehetne releváns egy olyan esetben – mint a jelenlegi is
–, amikor egy olyan jogszerű cselekményről van szó (a 2340/90 rendelet Tanács általi elfogadása), amely azután egy harmadik
fél részéről jogellenes magatartásra ad alkalmat (az 57. sz. törvény Irak általi elfogadása).
A Bizottság hozzátette, hogy az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa elnökének 1991. február 28-án küldött levelében Irak
formálisan elismerte az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa 660. (1990) sz. határozatának, valamint más olyan határozatoknak
a jogszerűségét, amelyek az 57. sz. törvény elfogadásához vezettek. Ez utóbbit végül 1991. március 3-án hatályon kívül helyezték,
úgyhogy a felperes ettől kezdve kérheti követelései kifizetését az iraki hatóságoktól.
52.   Ami az egykori elnökének és a Tanács volt elnökének tanúkénti meghallgatására vonatkozó kérelmet illeti, a Bizottság kiemelte,
hogy ez értelmetlen lenne, mivel a felperes által kért bizonyítékokat nem helyettesíthetik a kérdéses személyek nyilatkozatai.

A kár
A felperes azt állítja, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelősségre vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmében „jelenleg
is fennálló” kár érte, azon tény folytán, hogy az Irakkal szemben fennálló követelései a 2340/90 rendelet elfogadását követően
behajthatatlanná váltak. Az, hogy az alpereseknek felajánlotta, hogy a kért kártalanítás fejében engedményezi rájuk a követeléseit,
semmit sem jelent a kár fennállása szempontjából, hanem kizárólag saját jogalap nélküli gazdagodásának elkerülésére szolgál.
Ha az alperesek meg kívánnák kérdőjelezni akár azt, hogy követelései vannak Irakkal szemben, akár azt, hogy azokat nem lehet
behajtani, a felperes bizonyítékként felajánlja gazdasági igazgatójának, Hartwig von Bredow-nak és az adott időszakban Bagdadban
dolgozó képviselőjének, Wolfang Johner-nek az igazolásait. Kiemelte, hogy azért nem adott magyarázatot arra, hogy az iraki
hatóságok miért tagadták meg követelései kifizetését, mert erre ő maga sem kapott tőlük semmiféle magyarázatot, annál is inkább,
mivel az Irakban történő szolgáltatásnyújtásra vonatkozó közösségi embargó (a 2340/90/EGK rendelet kiterejsztéséről és módosításáról
szóló, 1990. október 29-i tanácsi rendelet, HL L 304., 1. o., a továbbiakban: 3155/90 rendelet) megtiltotta, hogy az iraki
jogi képviselőinek bármilyen megbízást adjon.
A felperes 2 279 859,69 DM-ben számszerűsíti a kárát, amely összeg megfelel az iraki minisztérium által a kifizetésre utasítást
adó, 1990. február 5-i és 6-i levelekben elismert követelésnek, amely azonban a felpereshez mindmáig nem érkezett meg.
A felperes szerint – az Emberi Jogok Európai Bírósága ítélkezési gyakorlatának megfelelően – a kártalanítási összeg meghatározásának
egy igazságos egyensúlyhoz kell vezetnie egyrészt a Közösség által megfogalmazott közérdek, másrészt az egyének alapvető jogainak
védelmére vonatkozó követelmény között. Úgy véli ugyanakkor, hogy ez nem zárja ki, hogy a kártalanítás összege megegyezzen
az állami intézkedés elfogadása miatt behajthatatlanná vált követeléseinek összegével, beleértve az azok keletkezésének időpontjától
fizetendő kamatokat is (lásd a fent hivatkozott Stan és Stratis Andreadis görög finomítók kontra Görögország ítéletet). A
német jog lehetővé teszi a „kisajátítással egyenértékű sérelmek” miatt elszenvedett pénzügyi veszteség egészének kártalanítását.
Ugyanígy van ez az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatában is. A Közösséget a felperes szerint tehát arra
kell ítélni, hogy az Irakkal szembeni követelések engedményezése ellenében fizessen neki e követelések összegével megegyező
kártalanítást, beleértve a fizetendő kamatokat is. Mindamellett nem zárja ki, hogy a kért kártalanítást csökkenteni lehet
az adott ügy körülményeire való tekintettel.
A Tanács azt állítja, hogy az Irak által hozott intézkedések, nevezetesen az 57. sz. törvény hatása mindössze annyi volt,
hogy késleltette a felperes követeléseinek kifizetését, így jogi szempontból a felperes nem szenvedett a vonatkozó ítélkezési
gyakorlat szerinti „létrejött és fennálló” kárt, amire egyébként abból a tényből is lehet következtetni, hogy a felperes kész
engedményezni a követeléseit a közösségi intézményekre az állítólagosan elszenvedett kár kártalanítása fejében.
Ezen kívül a felperes által 1994. augusztus 4-én megküldött levélből kiderül, hogy a felperes bejelentette a követeléseit
a németországi illetékes közigazgatási hatóságoknál annak érdekében, hogy az Egyesült Nemzetek (a továbbiakban: ENSZ) által
az azon gazdasági károk kérdésének rendezésére létrehozott Claims Commissionnál bejegyeztesse, amely károkat a gazdasági szereplők
az Irak elleni embargó bevezetése miatt szenvedtek el, ami szintén arra utal, hogy a felperes kárának fennállása végső soron
az Irak elleni embargó ENSZ általi esetleges feloldásától függ.
A Bizottság azt állította, hogy az elszenvedett kár pontos mértéke jelenleg nem állapítható meg, mivel jogi szempontból a
felperes követelései továbbra is fennállnak, és visszautasította a felperesnek azt a javaslatát, hogy engedményezi a követeléseit
a Közösség által fizetett kártalanítás fejében.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Mindenekelőtt az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy a Közösség jogszerű vagy jogellenes cselekményekért való, szerződésen
kívüli felelőssége mindenképpen feltételezi az állítólagosan elszenvedett kár tényleges fennállásának megállapítását, valamint
egy okozati összefüggés létezését e kár és az említett cselekmény között (a Bíróságnak a 26/81. sz. Oleifici Mediterranei
kontra EGK ügyben 1982. szeptember 29-én hozott ítélete [EBHT 1982., 3057. o.] 16. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróságnak
a T-481/93. és T-484/93. sz. Exporteurs in Levende Varkens és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1995. december 13-án
hozott ítéletének [EBHT 1995., II-2941. o.] 80. pontja, a T-175/94. sz. International Procurement Services kontra Bizottság
ügyben 1996. július 11-én hozott ítéletének [EBHT 1996., II-729. o.] 44. pontja, a T-336/94. sz. Efisol kontra Bizottság ügyben
1996. október 16-án hozott ítéletének [EBHT 1996., II-1343. o.] 30. pontja, a T-267/94. sz. Oleifici Italiani kontra Bizottság
ügyben 1997. július 11-én hozott ítéletének [EBHT 1997., II-1239. o.] 20. pontja és a T-113/96. sz. Dubois et Fils kontra
Tanács és Bizottság. ügyben 1998. január 29-én hozott ítéletének [EBHT 1998., II-0000. o] 54. pontja). Másodsorban, amennyiben,
ahogy jelen esetben is, a Közösség jogszerű cselekményekért való felelősségéről van szó, az Elsőfokú Bíróság kiemeli, hogy
– a vonatkozó ítélkezési gyakorlat szerint – élve azzal a feltételezéssel, hogy ez az elv elismerhető, mint a közösségi jog
része, e felelősség megállapítása mindenképpen „rendkívüli” és „különleges” kár fennállását követeli meg (a Bíróságnak a 9/71.
és 11/71. sz., Compagnie d'approvisionnement et grands moulins de Paris kontra Bizottság egyesített ügyekben 1972. június
13-án hozott ítéletének [EBHT 1972., 391. o.] 45. és 46. pontja, a 59/83. sz. Biovilac kontra EGK ügyben 1984. december 6-án
hozott ítéletének [EBHT 1984., 4057. o.] 28. pontja, a fent említett Développement SA és Clemessy kontra Bizottság ügyben
hozott ítéletének 33. pontja és a fent említett De Boer Buizen kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítéletének 16. és
17. pontja). Következésképpen meg kell vizsgálni, hogy az állított kár fennáll-e, mint „tényleges és biztos” kár, hogy e kár
közvetlenül a Tanács által hozott 2340/90 rendelet miatt keletkezett-e, és hogy az állított kár olyan jellegű-e, amiért a
Közösség jogszerű cselekményekért való felelőssége megállapítható a fent említett ítélkezési gyakorlat értelmében.
A hivatkozott kár fennállása
Azt a kérdést illetően, hogy a felperes valóban „tényleges és biztos” kárt szenvedett-e a vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmében
(a Bíróságnak a 256/80., 257/80., 265/80., 267/80. és 5/81. sz., Birra Wührer és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben
1982. január 27-én hozott ítéletének [EBHT 1982., 85. o.] 9. pontja és az 51/81. sz. De Franceschi kontra Tanács és Bizottság
ügyben hozott ítéletének [EBHT. 1982., 117. o.] 9. pontja, az Elsőfokú Bíróságnak a T-108/94. sz. Candiotte kontra Tanács
ügyben 1996. január 16-án hozott ítéletének [EBHT 1996., II-87. o.] 54. pontja, a T-99/95. sz. Stott kontra Bizottság ügyben
1996. december 12-én hozott ítéletének [EBHT 1996., II-2227. o.] 72. pontja és a fent említett Oleifici Italiani kontra Bizottság
ügyben 1997. július 11-én hozott ítéletének 74. pontja), vagyis hogy az Irakkal szemben fennálló követelései véglegesen behajthatatlanná
váltak, az Elsőfokú Bíróság először is emlékeztet arra, hogy a kialakított ítélkezési gyakorlat szerint felperesnek kell bizonyítékokat
szolgáltatnia a közösségi bíróság számára arra nézve, hogy az általa állított kár valóban fennáll (az Elsőfokú Bíróságnak
a T-575/93 sz. Koelman kontra Bizottság ügyben 1996. január 9-én hozott ítéletének [EBHT 1996., II-1. o.] 97. pontja).
Márpedig meg kell állapítani, hogy – jóllehet jelen esetben a felek nem vitatják, hogy a felperes követeléseit még nem fizették
ki – a felperes által előadott bizonyítási eszközök nem szolgálnak megfelelő bizonyítékul arra nézve, hogy az iraki hatóságok
a 2340/90 rendelet elfogadása miatt véglegesen megtagadták a követelései kifizetését. Tulajdonképpen a felperes nem mutatott
be bizonyítékokat arra vonatkozóan, hogy ténylegesen felvette vagy legalábbis megpróbálta volna felvenni a kapcsolatot akár
az érintett iraki állami hatóságokkal, akár a Rafidian Bankkal annak tisztázása érdekében, hogy a követelései kifizetésére
az iraki minisztérium által az 1990. február 5-i és 6-i levélben a Rafidian Banknak adott utasítást miért nem hajtották még
végre.
E tekintetben az Elsőfokú Bíróság – pervezető intézkedések keretében – felkérte a felperest arra, hogy nyújtsa be az iraki
hatóságokkal a követelései kifizetése tárgyában esetlegesen folytatott levelezését. Az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott írásbeli
válaszában a felperes elismerte, hogy nem folytatott levelezést az iraki hatóságokkal, miközben azt hangsúlyozta, hogy nem
állt érdekében „egy új levélváltással megkérdőjelezni a Ministry of Housing and Reconstruction által február 5-én és 6-án
a Rafidian Banknak adott utasítások kötelező jellegét” és hogy „egyébként is elfogadhatatlan és így kontraproduktív lett volna
írásbeli állásfoglalásokkal a minisztérium utasításainak belső végrehajtását megsürgetni". Márpedig az, hogy a felperes szerint
nem lett volna hasznos vagy helyénvaló „a minisztérium utasításainak belső végrehajtását megsürgetni”, önmagában még nem elegendő
azon állításának alátámasztásához, hogy az iraki hatóságok véglegesen megtagadták követelései kifizetését. Ennek következtében
nem kizárt, hogy követelései kifizetésének elmaradása egyszerű adminisztratív késedelemnek, a kifizetés átmeneti megtagadásának,
illetve Irak átmeneti vagy tartós fizetésképtelenségének tudható be.
Ezt a következtetést az iraki miniszter által a felperesnek küldött 1990. október 10-i levél sem kérdőjelezi meg, amelyet
a felperes az 1997. június 19-i tárgyaláson bemutatott, s amelyből a felperes szerint kiderül, hogy az iraki miniszter „diplomatikusan
fogalmazva” értésére adta, hogy követeléseit mindaddig nem fogják kifizetni, amíg az Irak elleni közösségi embargó érvényben
marad. Ugyanis a felperesnek a „Németországi Szövetségi Köztársaság és a Német Demokratikus Köztársaság egyesülésének kihirdetése
alkalmából” küldött levél nem tesz említést a felperesnek az iraki hatóságokkal az 1975-ös szerződés révén fennálló szerződéses
kapcsolatairól, még kevésbé a felperes követeléseinek sorsáról, hanem olyan általánosságokra szorítkozik, mint a német vállalkozások
hozzájárulása a Németország és Irak között fennálló „gyümölcsöző kétoldalú együttműködés fejlesztéséhez” és az embargo által
az e kapcsolatokban okozott károk, valamint „az Irakra nehezedő fenyegetések”.
Ezen kívül, jóllehet a felperes az Elsőfokú Bíróság fent említett kérdésére adott írásbeli válaszában említést tett néhány
olyan bizalmas jelentésről, amelyeket iraki fióktelepének helyettes igazgatója készített, és amelyekből állítólag kiderül,
hogy az iraki hatóságok a közösségi embargó fenntartása miatt továbbra is megtagadják a követelései kifizetését, rá kell mutatni,
hogy a felperes nem juttatta el az Elsőfokú Bírósághoz e jelentések másolatát.
Mindenesetre, még ha fel is tételezzük, hogy – a felperes keresetében előadottakkal megegyezően – Irak az 57. sz. törvény
elfogadása miatt nem fizeti ki követeléseit, e törvény ugyanis befagyasztotta az azon államokban letelepedett vállalkozások
eszközeinek összességét, amelyek kormányai olyan „önkényes döntéseket” hoztak ellene, amilyen a 2340/90 rendelet is, ezt a
törvényt – mint ahogy arra az alperesek beadványaikban felhívták a figyelmet – 1991. március 3-án végül is hatályon kívül
helyezték. Ebből következik, hogy – legalábbis ettől az időponttól kezdve – elvileg nincs olyan jogi akadály, amely meggátolhatná
az iraki hatóságokat abban, hogy kifizessék a felperes követeléseit. Az Elsőfokú Bíróság az általa elrendelt eljárásszervezési
intézkedések keretében felkérte a felperest, hogy adja elő, milyen lépéseket tett az 57. sz. törvény hatályon kívül helyezése
után annak érdekében, hogy követeléseit kifizessék, és mi annak az oka, hogy a hatályon kívül helyezés ellenére azok mindmáig
kifizetetlenek maradtak. Írásbeli válaszában a felperes előadta – ahogyan egyébként ezt már első alkalommal az írásbeli eljárás
során benyújtott válaszában is megtette –, hogy az 57. sz. törvényt nem lehet úgy tekinteni, hogy amiatt tagadja meg Irak
a fizetést, sokkal inkább tekintendő a megtagadás jelzésének, minthogy Iraknak, mint adósnak, nincs szüksége semmiféle jogalapra
ahhoz, hogy megtagadja szerződéses kötelezettségeinek teljesítését. Márpedig, még ha fel is tételezzük, hogy Irak végül is
nem az 57. sz. törvény elfogadása miatt tagadta meg a felperes követeléseinek kifizetését – ami azért mindenképpen ellentmond
annak az álláspontnak, amelyet a felperes a keresetében képvisel –, továbbra is fennáll, hogy jelen esetben egy bizonyítatlan
állításról van szó, mivel – mint ahogyan már kifejtésre került – a felperes még mindig nem bizonyította be a fizetés végleges
jellegű megtagadását, és nem magyarázta meg, hogy mi indokolja e megtagadást annak ellenére, hogy már hatályon kívül helyezték
57. sz. törvényt.
Ezen kívül az Elsőfokú Bíróság kiemeli, hogy – ahogyan az ügy irataiból is kiderül – a felperes még csak meg sem próbálta
az iraki minisztériummal 1975. január 30-án kötött szerződésben ilyen esetekre előirányzott szerződéses lehetőségek igénybevételét
annak érdekében, hogy az iraki hatóságokat végleges állásfoglalásra bírja követelései ki nem fizetése tárgyában. Tulajdonképpen
az említett szerződés X. cikke szerint (lásd a fenti 2. pontot) a szerződés rendelkezéseinek eltérő értelmezése vagy az abból
eredő kötelezettségek nem teljesítése esetén a szerződő feleknek egyeztetés útján kell megkísérelniük elfogadható megoldást
találni, ilyen megoldás hiányában pedig a vitás kérdést a Planning Board elé kell terjeszteni, ami semmiképpen sem jelenti
azt, hogy ez megfosztaná őket azon joguktól, hogy a vitás kérdéssel az illetékes iraki bírósághoz forduljanak (az említett
szerződés X. cikkének 1. és 2. bekezdése). Mint ahogy a felperes az 1997. június 19-i tárgyaláson előadta, az Irakban és Kuvaitban
nyújtott szolgáltatásokra vonatkozóan a 3155/90 rendelettel bevezetett közösségi embargó megakadályozta abban, hogy iraki
ügyvédekhez vagy jogi képviselőkhöz forduljon. Márpedig, még ha nem is zárható ki, hogy – tekintettel az Öböl-háború utáni
iraki belső helyzetre – a külföldi vállalkozások iraki ügyvédi segítséghez való folyamodása az iraki hatóságokkal szemben
fennálló vitás ügyek megoldása érdekében valóban nehéz volt, az mindenesetre továbbra is fennáll, hogy a felperes állításával
ellentétben, ez a nehéz helyzet nem a 3155/90 rendelet következménye, mivel az mindössze azt tiltotta meg, hogy a Közösségben
vagy annak területéről kiindulva olyan szolgáltatásokat nyújtsanak Irakban tartózkodó természetes személyeknek vagy ott bejegyzett
vállalkozásoknak, amelyek célja vagy hatása az iraki gazdaság támogatása, nem pedig azt, hogy az ott letelepedett természetes
vagy jogi személyek harmadik személyeknek Irakban szolgáltatásokat nyújtsanak (a rendelet 1. cikke).
Végül az, hogy a felperes felajánlotta az alpereseknek, hogy egy azonos összegű kártalanítás fejében engedményezi rájuk az
Irakkal szemben fennálló követeléseit, ellenkező értelmű bizonyítékok hiányában nem teszi lehetővé, hogy ezeket a követeléseket
valóban véglegesen behajthatatlannak lehessen tekinteni.
Az előzőekből következik, hogy a felperes nem tudta megfelelően bebizonyítani, hogy tényleges és biztos kár érte a fent említett
ítélkezési gyakorlat értelmében (lásd a fenti 60. pontot).
Mindamellett még ha fel is tételezzük, hogy a felperes által állított kár „tényleges és biztos”, a Közösség jogszerű cselekményekért
való felelőssége csak akkor lenne megállapítható, ha közvetlen okozati összefüggés lenne a 2340/90 rendelet és a szóban forgó
kár között. Tekintettel jelen kereset különleges aspektusaira, az Elsőfokú Bíróság azon az állásponton van, hogy meg kell
vizsgálni ezt a lehetőséget, és meg kell vizsgálni, hogy a jelen ügyben fennáll-e ez az okozati összefüggés.
Az okozati összefüggésről
A felperes érveiből kiderül, hogy, mivel követelései az Irak elleni embargót elrendelő 2340/90 rendeletre előrelátható és
közvetlen iraki ellenintézkedésként hozott 57. sz. törvény miatt váltak behajthatatlanná, az általa állítólagosan elszenvedett
kárért végül is a Közösség felelős. Ennek következtében először is meg kell vizsgálni, hogy a felperes Irakkal szemben fennálló
követelései az 57. sz. törvény miatt váltak-e behajthatatlanná, és ha így van, akkor vajon közvetlenül a 2340/90 rendelet
elfogadása-e az oka annak, hogy az említett törvényt elfogadták, valamint annak, hogy az iraki hatóságok ebből következően
megtagadták a kérdéses követelések kifizetését. (lásd a fent említett International Procurement Services kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletet, 55. pont).
E tekintetben az Elsőfokú Bíróság elsősorban arra hívja fel a figyelmet, hogy az 57. sz. törvény preambulumából az következik,
hogy elfogadását „bizonyos kormányok” Irak elleni „önkényes döntései” indokolták. Meg kell állapítani, hogy az 57. sz. törvény
sehol nem utal sem az Európai Közösségre, sem pedig a 2340/90 rendeletre. Még ha fel is tételezzük, hogy az 57. sz. törvény
implicit módon az összes tagállam kormányára vonatkozik, akkor sem lehet vitatni, hogy nem ezek a kormányok, hanem a Közösség
fogadta el a Közösség és Irak közötti kereskedelmet megakadályozó 2340/90 rendeletet.
Még ha fel is tételezzük, hogy a 2340/90 rendelet Tanács általi elfogadását az 57. sz. törvény szerinti “bizonyos kormányok”
“önkényes döntésének” kell felfogni, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli, hogy a felperes, akire a bizonyítás terhe hárul (a Bíróságnak
a 40/75. sz. Produits Bertrand-ügyben 1976. január 21-én hozott ítélete [EBHT 1976., 1. o.] és az Elsőfokú Bíróságnak a T-485/93.
sz. Dreyfus kontra Bizottság ügyben 1996. szeptember 24-én hozott ítéletének [EBHT 1996., II-1101. o.] 69. pontja), nem bizonyította
be megfelelő módon, hogy az említett törvénynek, mint megtorló intézkedésnek az elfogadása a dolgok rendes menete szerint
objektíve előrelátható következménye volt az említett rendelet elfogadásának. Egyébként még ha fenn is állna egy ilyen közvetlen
okozati összefüggés az állítólagosan elszenvedett kár és az 57. sz. törvény elfogadása között, az ügy irataiból kiderül, hogy
ezt az 1990. augusztus 6-án hatályba lépett törvényt végül is 1991. március 3-án hatályon kívül helyezték. Ebből következik,
hogy – legalábbis ettől az időponttól kezdve – az 57. sz. törvényt nem lehet úgy tekinteni, hogy az lett volna az oka annak,
hogy megtagadták a felperes követeléseinek kifizetését.
Mindenesetre, még ha fel is tételezzük, hogy az 57. sz. törvény a 2340/90 rendelet elfogadásának előrelátható következménye
és/vagy hogy e törvény hatályon kívül helyezése ellenére továbbra is a közösségi embargó fenntartásának megtorlása miatt tagadják
meg az iraki hatóságok a felperes követeléseinek kifizetését, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy az állított kárt végső
soron nem a 2340/90 rendelet okozta, hanem inkább – mint ahogy egyébként a Tanács kifejtette – az Egyesült Nemzetek Biztonsági
Tanácsának az Irak elleni embargót elrendelő 661. (1990) sz. határozata.
E tekintetben az Elsőfokú Bíróság kiemeli, hogy az Egyesült Nemzetek Alapokmányának 25. cikke szerint csak a „Szervezet tagjai”
kötelesek az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa határozatait elfogadni és alkalmazni. Márpedig, bár az ENSZ tagállamainak
ilyen minőségükben minden szükséges intézkedést meg kellett hozniuk annak érdekében, hogy a 661. (1990) sz. határozat által
Irak ellen elrendelt kereskedelmi embargót érvényre juttassák, tény hogy közülük azok az államok, amelyek egyúttal a Közösség
tagállamai is, ennek érdekében csak a Szerződés keretei között járhattak el, mivel a közös kereskedelempolitika keretében
hozott minden intézkedés – amilyen például egy kereskedelmi embargó bevezetése – a Szerződés 113. cikke értelmében a Közösség
kizárólagos hatáskörébe tartozik. Ilyen megfontolások alapján fogadták el a 2340/90 rendelet, amelynek preambuluma kimondja,
hogy „a Közösség és tagállamai úgy határoztak, hogy közösségi jogi eszközhöz folyamodnak annak érdekében, hogy biztosítsák
az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa által az Irakkal és Kuvaittal folytatott kereskedelemre vonatkozóan hozott intézkedések
egységes végrehajtását a Közösségben”. Az Elsőfokú Bíróság ennek következtében úgy ítéli meg, hogy a vizsgált esetben az állított
kár nem a 2340/90 rendelet elfogadásának, hanem az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa 661. (1990) sz., Irak elleni embargót
elrendelő határozatának tudható be. Az előzőekből következik, hogy a felperes nem bizonyította be, hogy közvetlen oksági kapcsolat
állna fenn az állított kár és a 2340/90 rendelet  között.
Tekintettel a jelen eset sajátos körülményeire, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy azt a kérdést is meg kell vizsgálni,
hogy amennyiben teljesültek volna a kár fennállására és a közvetlen oksági kapcsolatra vonatkozó feltételek, akkor a kárt
lehetett volna-e „különlegesnek” és „rendkívülinek” minősíteni a a Közösség jogszerű cselekményekért való felelősségére vonatkozó,
fent említett ítélkezési gyakorlat (59. pont) értelmében.
Az elszenvedett kár jellegéről
Az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy a fent említett Compagnie d'approvisionnement et grands moulins de Paris kontra
Bizottság ügyben hozott ítéletében a Bíróság elutasított egy „rendkívüli és különleges” kárra vonatkozó kártérítés iránti
kérelmet, amelyet a „közteherviselés egyenlőségének megsértése” miatt a felperesek a Közösség jogszerű cselekményekért való
felelősségére alapoztak, azzal az indokkal, hogy „egy jogszerű normatív jogi aktus miatti felelősség nem képzelhető el egy
olyan esetben, mint a jelenlegi, tekintettel arra, hogy a Bizottság által hozott intézkedések – általános gazdasági érdekből
– csak csökkenteni kívánták a frank leértékelésére vonatkozó nemzeti döntés valamennyi francia importőrre kiható következményeit
” (az ítélet 45. és 46. pontja).
Ugyanígy, a fent említett Biovilac kontra EGK ügyben hozott ítéletében a Bíróság kijelentette, hogy azon feltételt, amelynek
értelmében a Közösség jogellenes normatív aktusokért való felelőssége csak akkor állapítható meg, ha az állított kár az adott
ágazatban rejlő gazdasági kockázatok szintjét meghaladja „még inkább alkalmazni kellene, ha az objektív felelősség elve elfogadott
lenne a közösségi jogban” (az ítélet 28. pontja). Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a felperes a jogszerű cselekményből
eredő kártalanítási igényét a német jogban a „különleges áldozat” (Sonderopfer) és a francia jogban a „közteherviselés egyenlőségének
megsértése” elvére alapozta, amely elvekre a jelen keresetben is hivatkozott a felperes.
A fent említett, Développement SA és Clemessy kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében a Bíróság szintén elutasított egy,
az objektív felelősség elvére alapozott kártérítési kérelmet, és kijelentette, hogy ez az elv abban a formában, ahogy a felperesek
arra hivatkoznak, feltételezi, hogy „egy magánszemély az általános érdek előmozdítása érdekében olyan terheket visel, amelyek
rendesen nem őrá hárulnak”, mindamellett az említett ügyben nem erről volt szó (az ítélet 33. pontja).
Végül, a fent említett, De Boer Buizen kontra Tanács és Bizottság ítéletében a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a közösségi intézmények
által a Közösség és az Amerikai Egyesült Államok között az acélcsövek és -kürtők kereskedelmére vonatkozó megállapodás végrehajtása
érdekében létrehozott rendszer nem tartalmaz semmiféle hátrányos megkülönböztetést e termékek közösségi gyártóival szemben
a forgalmazókhoz képest, és hogy ennélfogva nem állnak fenn azok a feltételek, amelyek a Közösség jogellenes cselekményekért
való felelősségének megállapításához szükségesek, mindamellett a Bíróság hozzátette, hogy a közösségi termelők és a kérdéses
áru forgalmazói közötti ilyen hátrányos megkülönböztetés hiánya nem zárja ki az intézmények „bizonyos felelősségét”, amennyiben
kiderülne, hogy bizonyos vállalkozásoknak „mint kategóriának, aránytalan részt kellett viselniük” az adott kereskedelmi megállapodás
megvalósításából fakadó terhekből. A Bíróság szerint ebben az esetben „a közösségi intézmények feladata lenne a helyzetet
orvosolni” (16. és 17. pont).
A Bíróság fent említett ítélkezési gyakorlatából következik, hogy abban az esetben ha a közösségi jogban elismernék a Közösség
jogszerű cselekményekért való felelősségének elvét, e felelősséget csak akkor lehetne megállapítani, ha az állított kár –
feltéve, hogy az „létrejött és fennálló” – a gazdasági szereplők egy konkrét csoportját a többi gazdasági szereplőhöz képest
aránytalan mértékben sújtja (rendkívüli kár), és meghaladja az adott ágazatban végzett tevékenységgel együtt járó gazdasági
kockázat mértékét (különleges kár), anélkül hogy az állított kárt okozó jogszabályt valamilyen általános gazdasági érdek indokolná
(a fent említett De Boer Buizen kontra Tanács és Bizottság, Compagnie d'approvisionnement et grand moulins de Paris kontra
Bizottság és Biovilac kontra EGK ügyekben hozott ítéletek).
Ami a hivatkozott kár rendkívüli jellegét illeti abban az értelemben, miszerint a gazdasági szereplők egy konkrét csoportját
a többi gazdasági szereplőhöz képest aránytalan mértékben sújtja, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy először is az 57.
sz. törvényt – amellyel a felperes érvelése szerint az iraki hatóságok minden egyéb, hasonló hatású megtorló intézkedését
egy tekintet alá kell venni – azért fogadták el, hogy befagyasszák azokat az „eszközöket”, amelyekkel a közösségi vállalkozások
Irakban rendelkeztek, valamint azokat a „jövedelmeket”, amelyeket ezen „eszközök” termeltek. Ebből következik, hogy nem csak
a felperes követeléseit fagyasztották be, hanem minden más közösségi vállalkozás követeléseit is, amelyeket a 2340/90 rendelettel
Irak ellen elrendelt embargó pillanatában még nem fizettek ki. Ahogyan a tárgyaláson a felperes kifejtette, mintegy 18 milliárd
USD összeget tettek ki a közösségi vállalkozások Irakkal szemben fennálló azon követelései, amelyek a közösségi embargó bevezetése
után behajthatatlanná váltak, és amelyeket állami garanciákból kellett fedezni.
E körülmények között a felperest nem lehet olyan gazdasági szereplők csoportjába tartozónak tekinteni, amelyeket tulajdoni
érdekeikben olyan sérelem ért volna, amely megkülönböztetné őket bármely más gazdasági szereplőtől, amelynek a követelése
a közösségi embargó bevezetése miatt behajthatatlanná vált. Ennélfogva nem állíthatja, hogy különleges kár érte vagy különleges
áldozatot hozott. Hozzá kell még tenni azt, hogy az a tény, hogy követeléseire azért nem volt állami garancia, mert azok –
ahogyan azt a felperes az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott írásbeli válaszában és a tárgyaláson kifejtette – egy olyan szerződésből
származtak, amelyet azelőtt kötöttek, hogy Németországban bevezették volna az Irakhoz hasonló országokban meglévő gazdasági
kockázatok fedezetére szolgáló garanciarendszert, nem alkalmas arra, hogy megkülönböztesse azoktól a vállalkozásoktól, amelyek
részesültek e garanciákból. Ugyanis a felperes nem tudta bizonyítani, hogy ő volt az egyetlen vállalkozás vagy pedig a gazdasági
szereplők egy olyan szűk csoportjához tartozik, amelyek nem részesülhettek az ilyen típusú biztosítás által kínált fedezeteből.
Másodszor, ami az állított kár különleges jellegét illeti abban értelemben, hogy meghaladja az adott ágazatban végzett gazdasági
tevékenységgel együtt járó kockázat mértékét, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy jelen esetben ezeket a határokat nem
lépték át. Tulajdonképpen nem vitás, hogy Irakot az Iránnal folytatott háború miatt, jóval Kuvait 1990. augusztus 2-i lerohanása
előtt „magas kockázatú országnak” minősítették, ahogy ezt az alperesek is állítják, s amit a felperes sem vitatott. E körülmények
között annak gazdasági és kereskedelmi kockázata, hogy Irak esetleg újabb háborúba keveredik szomszédaival, és külpolitikai
okok miatt beszünteti a tartozásainak kifizetését, olyan előre látható kockázatnak tekinthető, amely minden Irakban folytatott
szolgáltatási tevékenységgel együtt járt. Az, hogy Irak, jóllehet jelentős késéssel, de mégiscsak képes volt – mint ahogy
a felperes előadta – kifizetni a tartozásait, még nem jelenti azt, hogy a fent említett kockázati tényezők megszűntek volna.
Ezt a következtetést egyébként megerősíti a Szövetségi Pénzügyminisztérium által 1995. november 28-án a Bizottságnak küldött
levél, amelyből kiderül, hogy a Németországban 1980 és 1990 között bevezetett garanciarendszert – melynek célja az Irakba
irányuló német kivitelből eredő követelések fedezése volt – az iraki politikai helyzet romlása miatt többször felfüggesztették.
Ebből következik, hogy a felperes által Irakban nyújtott szolgáltatásokban rejlő kockázatok az adott ágazatban folytatott
tevékenységekkel együtt járó kockázatnak tekinthetők.
Végül, mindenképpen hangsúlyozni kell,  hogy egyrészt, ha azt feltételezzük, amit a felperes állít, vagyis hogy a 2340/90
rendelet az állított kár oka, akkor ez nem más – mint ahogy az előzőekben kifejtésre került (lásd a fenti 74. pontot) –, mint
a Közösség azon kötelezettségének a végrehajtása, amely a tagállamokra, mint ENSZ-tagállamokra hárul, nevezetesen, hogy egy
közösségi jogi aktus révén érvényt szerezzenek az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa által hozott, az Irak elleni kereskedelmi
embargót elrendelő 661. (1990) sz. határozatának. Másrészt, ki kell emelni, hogy – ahogyan az a 661. (1990) sz. határozatból
is kiderül – az Irak elleni kereskedelmi embargót a „nemzetközi béke és biztonság fenntartása” keretén belül és „az Irak Kuvait
elleni fegyveres támadásával szembeni, az [Egyesült Nemzetek] Alapokmányának 51. cikkében meghatározott egyéni vagy kollektív
önvédelem természetes joga” alapján határozták el.
Márpedig, mint ahogy a Bíróságnak a C-84/95. sz., Bosphorus-ügyben 1996. július 30-án hozott ítéletéből is kiderül (EBHT 1996.,
I-3953. o.), ha igaz is, hogy egy olyan szabályozás, amely egy harmadik ország ellen bevezetett kereskedelmi embargó révén
a nemzetközi béke és biztonság fenntartására irányul, fogalmilag együtt jár a gazdasági tevékenység szabad gyakorlásának korlátozásával,
és ezáltal olyan szereplőknek is károkat okoz, amelyeket semmilyen felelősség sem terhel a szankciók bevezetéséhez vezető
helyzet kialakulásáért, nem kevésbé igaz, hogy a szabályozás által követett célok jelentősége indokolhatja a bizonyos gazdasági
szereplőket érő – olykor nagyon is – negatív következményeket.
Következésképpen, tekintettel a nemzetközi közösség olyan fontos, általános érdekű céljára, mint az, hogy véget vessen Kuvait
Irak általi lerohanásának és elfoglalásának, és fenntartsák a térségben a nemzetek közötti békét és biztonságot, még ha a
felperes által állított kárt a fent említett Bosphorus-ügyben hozott ítélet értelmében jelentősnek is kellene tekinteni, akkor
sem lehetne jelen esetben ennek alapján a Közösség felelősségét megállapítani (a fent említett Compagnie d'approvisionnement
et grands moulins de Paris kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 46. pontja, és Mayras főtanácsnok indítványa ugyanebben az
ítéletben, 417., 425. és 426. o.).
A fenti megfontolásokból következik, hogy a felperesnek a Közösség jogszerű cselekményekért való felelősségének elvére alapozott
kártalanítási kérelme megalapozatlan, és következésképpen el kell utasítani.

A jogellenes cselekmény miatt állítólag elszenvedett kár megtérítésére vonatkozó másodlagos igény

A felek érvei
A 2340/90 rendelet jogellenességéről
A felperes kifejti, hogy – másodlagosan – a Közösség jogellenes cselekményekért fennálló felelősségére alapítja igényét abban
az esetben, ha az Elsőfokú Bíróság úgy ítélné meg, hogy nem támasztahat igényt a követelései forgalmi értékének megfelelő
összegű kártérítésre, hanem csak arra, hogy a közösségi jogalkotó meghatározzon egy kártérítési átalányösszeget az elszenvedett
kárért. E tekintetben azt állítja, hogy mivel a 2340/90 rendelet elfogadásakor a közösségi jogalkotó nem rendelkezett azoknak
a gazdasági szereplőknek a kártalanításáról, amelyeknek a követelései az ez ellen az ország ellen bevezetett embargó miatt
behajthatatlanokká váltak, a Közösség felelősségének megállapításához szükséges feltétel – nevezetesen egy jogellenes cselekmény
megléte – jelen esetben fennáll, hiszen éppen az a jogellenes, hogy nem tett eleget a objektív tulajdonhoz fűződő jogok megsértésének
áldozataival szembeni kártérítési vagy kértérítés előírására vonatkozó kötelezettségének, amely a jog egy általános elvét
képezi. A felperes szerint a Tanács és a Bizottság jelen esetben nem tettek eleget azon kötelezettségüknek, hogy vonatkozó
mérlegelési jogkörük gyakorlásával meghatározzanak egy 100%-os, 50%-os vagy bármilyen más százalékarányú kártérítést, így
mérlegelési hibát követtek el, ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság egyébként a fent említett Carvel és Guardian Newspapers kontra
Tanács ügyben is megállapította.
A Tanács úgy érvel, hogy a 2340/90 rendelet elfogadásakor a közösségi jogalkotó azon állítólagos mulasztása, hogy nem gondoskodott
az Irak elleni embargó miatt károsult gazdasági szereplők kártalanításáról, lényegében ugyanazt az érdemi kérdést veti fel,
mint a felperes arra alapozott kártalanítási kérelme, hogy tulajdonjogát egy jogszerű cselekmény folytán kisajátítással egyenértékű
sérelem érte. Mindkét esetben arról van szó, hogy a felperes által említett tulajdon megsértése egy olyan magasabb rendű jogszabály
megsértését jelenti-e, amely a Szerződés 215. cikkének második bekezdése értelmében megalapozza a Közösség felelősségét. A
Tanács szerint az erre a kérdésre adott válasz nemleges.
A Tanács szerint, tekintve, hogy a 2340/90 rendelet gazdasági jellegű jogi aktus, a Közösséget csak akkor lehetne felelősségre
vonni, ha fennállna egy, a magánszemélyeket védő magasabb rendű jogszabály kellően egyértelmű megsértése, erről azonban jelen
esetben nincs szó. Emlékeztet arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a tulajdonjog gyakorlását bizonyos korlátozásoknak
lehet alávetni abban az esetben, ha ezek a korlátozások illeszkednek a Közösség céljaihoz, és nem jelentenek valamiféle olyan
aránytalan és megengedhetetlen beavatkozást, amely már a biztosított jogok lényegét sértené (a Bíróságnak a 265/87. sz. Schräder
HS Kraftfutter-ügyben 1989. július 11-én hozott ítélete [EBHT 1989., 2237. o.]). Márpedig, még ha a felperesnek az iraki hatóságokkal
szemben fennálló követelései véglegesen behajthatatlanná váltak is, a felperes által elszenvedett kár nem olyan aránytalan
és súlyos, hogy tulajdonjogának lényegét veszélyeztetné.
Ezen kívül, a Tanács szerint, gazdasági természetű kár esetén a Közösség szerződésen kívüli felelősségét ráadásul csak akkor
lehet megállapítani, ha egyrészt az érintett intézmény anélkül, hogy egy felsőbbrendű gazdasági közérdekre hivatkozna, teljesen
figyelmen kívül hagyja a gazdasági szereplők egy jól körülhatárolható csoportjának sajátos helyzetét (a Bíróságnak a C-104/89.
és C-37/90. sz., Mulder és társai kontra Tanács egyesített ügyekben 1992. május 19-én hozott ítélete [EBHT 1992., I-3061.
o.]), és másrészt, ha az állított kár meghaladja az adott gazdasági ágazatban végzett tevékenységgel együtt járó gazdasági
kockázat mértékét. Márpedig, jelen esetben a felperes gazdasági érdekei nem sérültek jobban, mint bármely más olyan gazdasági
szereplőé, amelynek követelései vannak Irakkal vagy egy iraki társasággal szemben. Ezen kívül meg kell állapítani, hogy Irak
az adott időszakban olyan pénzügyi helyzetben volt, hogy az ezzel az országgal folytatott ügyletekből származó követelések
behajthatatlansága az adott gazdasági tevékenységekkel együtt járó kockázatok részét képezték. Végül, a Közösség gazdaságpolitikájáról
lévén szó, a magánszemélyeknek ésszerű határok között el kell viselniük egy jogi aktus esetleges hátrányos következményeit
a gazdasági érdekeik tekintetében, anélkül hogy ezért külön kártérítésre tarthatnának igényt (a Bíróságnakl a 83/76. és 94/76.,
4/77., 15/77. és 40/77. sz. Bayerische HNL és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 1978. május 25-én hozott
ítéletének [EBHT 1978., 1209. o.] 6. pontja és az Elsőfokú Bíróságnak a T-483/93 sz. Antillean Rice Mills és társai kontra
Bizottság ügyben 1995. szeptember 14-én hozott ítélete [EBHT 1995., II-2305. o.]).
A Bizottság azt állítja, hogy a 2340/90 rendelet állítólagos jogellenességén alapuló  felperesi érvek megalapozottsága a kártalanításhoz
való jog fennállásától függ, amelyre az elsődleges kérelmében igényt érvényesített. Így e jog hiánya esetén szükségszerűen
el kell utasítani a kártérítésre vonatkozó másodlagos kérelmét is.
Az okozati összefüggés és a bekövetkezett kár
A felperes, a Tanács és a Bizottság ugyanazokat az indokokat és érveket hangoztatja az állított kárral, valamint a kár és
a 2340/90 rendelet közötti oksági kapcsolat fennállásával kapcsolatban, mint a jogszerű cselekmény miatti kártalanításra irányuló
elsődleges kérelem esetében (lásd a fent 42-57. és 58-63. pontot).

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Mindenekelőtt az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy – mint ahogy azt a felperes az írásbeli válaszában és az 1997. június
19-i tárgyaláson is kiemelte –, a kártérítésre vonatkozó másodlagos kérelme csak akkor érvényesíti, ha az Elsőfokú Bíróság
úgy határoz, hogy azokat gazdasági szereplőket – mint amilyen a felperes is –, amelyeknek a követelései az Irakkal szemben
elrendelt embargó miatt behajthatatlanná váltak, csak egy átalányösszegű kártalanítás, nem pedig egy, a követeléseik forgalmi
értékével megegyező értékű kártalanítás illeti meg (lásd a fenti 90. pontot), amely a jogszerű cselekmény miatti kártalanításra
vonatkozó elsődleges kérelmének a tárgyát képezi.
E másodlagos kérelem keretén belül a felperes azt állítja, hogy a 2340/90 rendelet jogellenessége miatt a Közösség felelősségének
megállapításához szükséges feltételek teljesültek a jelen esetben, mivel a közösségi jogalkotó a fenti rendelet elfogadásakor
elmulasztotta a rendelkezésére álló mérlegelési jogkör gyakorolását annak érdekében, hogy az Irak ellen elrendelt embargó
miatt a gazdasági szereplőket ért károk megtérítéséről rendelkezzen.
Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a felperesnek ez a – fenti formában megfogalmazott – másodlagos kártérítési kérelme előfeltételezi,
hogy – ahogyan ezt egyébként az alperesek is kiemelték – jogosult a kártérítésre, úgy ahogyan azt a jogszerű cselekmény miatti
kártalanításra irányuló elsődleges kérelmében követelte.
Márpedig a felperes elsődleges kérelmének vizsgálatából kiderül, hogy nem ismerhető el a jogosultsága semmiféle kártérítésre,
mivel nem sikerült bizonyítania, hogy tényleges és biztos kárt szenvedett. E körülmények között bármi is legyen egyrészt a
felperes által tett megkülönböztetés jelentősége egy, a követelései forgalmi értékével megegyező esetleges kártalanítás és
egy átalányösszegű esetleges kártalanítás között, minthogy másrészt mindkét kérelem egy és ugyanazon kár megtérítésére irányul,
a felperes másodlagos kérelmét szintén el kell utasítani. E körülmények között, kártérítéshez való jogosultság hiányában,
a felperes nem érvényesítheti azt sem, hogy a közösségi jogalkotó nem élt mérlegelési jogkörével annak érdekében, hogy az
övéhez hasonló helyzetben lévő vállalkozások érdekében kártalanításra vonatkozó rendelkezéseket hozzon. Ami a felperes által
hivatkozott, fent említett Carvel és Guardian Newspapers kontra Tanács ügyben hozott ítéletet illeti (78. pont), az Elsőfokú
Bíróság úgy ítéli meg, hogy az nem releváns, mivel abban az esetben – a jelenleg tárgyalt esettel ellentétben – a másodlagos
közösségi jog egyik rendelkezése ugyanis előírta a Tanácsnak, hogy éljen mérlegelési jogkörével abban a kérdésben, hogy a
dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó hatáskörének keretében helyt kell-e adnia vagy sem a kérelmeknek.
Ebből következik, hogy a felperes által jogellenes cselekmény miatt elszenvedett kárra vonatkozó másodlagos kártérítési kérelmet
is el kell utasítani.
A fentiekből következik, hogy a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, az alperesek kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján,
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A felperest a költségek viselésére kötelezi.
Bellamy
Kalogeropoulos
Tiili
Kihirdetve Luxembourgban, az 1998. április 28‑i nyilvános ülésen.
H. Jung

A. Kalogeropoulos
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: német.