CELEX: 62003CJ0017
Elektroenerģijas iekšējais tirgus
Privileģēta pieeja elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmai
Uzņēmumi, kam agrāk uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi
Ilgtermiņa līgumi, kas pastāvēja pirms tirgus liberalizācijas
Direktīva 96/92/EK
Nediskriminācijas princips
Tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības princips

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt, pirmkārt, EKL 86. panta 2. punktu un, otrkārt, 7. panta
5. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Direktīvā 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas
iekšējo tirgu (OV 1997, L 27, 20. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”).
2       Šis lūgums izteikts tiesvedībā – uzņēmumi
Vereniging voor Energie, Milieu en Water
,
Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV
un
Eneco NV
pret
Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie
(Enerģētikas nozares izpildes un kontroles dienesta direktors, turpmāk tekstā – “
DTE
” vai “sistēmas pārvaldības kontrolieris”) – par
DTE
lēmumu prioritāri rezervēt daļu no pārrobežu sistēmas jaudas elektroenerģijas importam Nīderlandē
Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV
(turpmāk tekstā – “
NEA
”), pirms tam, pamata prāvas laikā –
Samenwerkende ElektriciteitsProductiebedrijven NV
(turpmāk tekstā – “
SEP
”).

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesības
3       Direktīva iezīmē elektroenerģijas tirgus liberalizācijas Eiropas Kopienā otro posmu. Saskaņā ar tās preambulas otro apsvērumu
šīs direktīvas mērķis ir izveidot konkurētspējīgu elektroenerģijas iekšējo tirgu.
4       Atbilstoši tās ceturtajam apsvērumam “iekšējā elektroenerģijas tirgus izveide ir īpaši nozīmīga, lai palielinātu šīs produkcijas
ražošanas, pārvades un sadales efektivitāti un pastiprinātu piegādes drošību un Eiropas ekonomikas konkurētspēju [..]”.
5       Saskaņā ar tās piekto apsvērumu “iekšējais elektroenerģijas tirgus jāveido pakāpeniski, lai nozare var elastīgi un kārtīgi
pielāgoties savai jaunajai videi un lai ņemtu vērā to, ka pašlaik elektroenerģētikas sistēmas ir organizētas dažādi”.
6       Direktīvas divdesmit piektajā apsvērumā ir precizēts, ka “visām pārvades sistēmām jābūt pakļautām centrālai vadībai un kontrolei,
lai garantētu sistēmas drošību, stabilitāti un efektivitāti ražotāju un to patērētāju interesēs; [..] tāpēc pārvades sistēmas
ekspluatācija, uzturēšana un, vajadzības gadījumā, sistēmas attīstība būtu jāuztic izraudzītam pārvades sistēmas operatoram;
[..] pārvades sistēmas operatora darbībai jābūt objektīvai, pārredzamai un nediskriminējošai”.
7       Šīs direktīvas pēdējā apsvērumā paredzēts, ka “ar šo direktīvu ir noteikts nākamais liberalizācijas posms; [..] tai stājoties
spēkā, daži šķēršļi tirdzniecībā ar elektroenerģiju starp dalībvalstīm tomēr saglabāsies; [..] tāpēc var iesniegt ar pieredzi
iegūtus priekšlikumus par iekšējā elektroenerģijas tirgus darbības uzlabošanu [..]”.
8       Direktīvas IV nodaļas “Pārvades sistēmas ekspluatācija” 7. pantā noteikts:
“1.      Dalībvalstis norīko vai uzdod uzņēmumiem, kam ir savas pārvades sistēmas, ņemot vērā efektivitātes un ekonomiskā līdzsvara
apsvērumus, uz dalībvalsts noteiktu laiku norīkot sistēmas operatoru, kuram jāatbild par pārvades sistēmas ekspluatāciju,
uzturēšanu un vajadzības gadījumā par pilnveidošanu attiecīgā apgabalā un par tās starpsavienojumiem ar citām sistēmām, lai
garantētu apgādes drošību.
2.      Dalībvalstis nodrošina to tehnisko noteikumu izstrādi un publicēšanu, ar ko noteic tehniskā projekta un ekspluatācijas minimālās
prasības savienojumam ar ražošanas objektu sistēmu, sadales sistēmām, tieši savienotajām patērētāju iekārtām, starpsavienojumu
ķēdēm un tiešajām līnijām. Ar šīm prasībām nodrošina sistēmu savstarpējo izmantojamību, un tās ir objektīvas un nediskriminējošas.
[..]
3.      Sistēmas operators atbild par enerģijas plūsmu pārvaldību sistēmā, ņemot vērā apmaiņu ar citām savstarpēji apvienotām sistēmām.
Šajā nolūkā sistēmas operators atbild par elektroenerģētikas sistēmas drošu, stabilu un efektīvu darbību un visu tai vajadzīgo
papildpakalpojumu pieejamību.
[..]
5.      Sistēmas operators sistēmu lietotājiem vai sistēmu lietotāju grupām nerada nevienlīdzīgus nosacījumus, īpaši par labu saviem
meitas uzņēmumiem vai akcionāriem.
[..]”
9       Direktīvas 16. panta, kas iekļauts tās VII nodaļā “Sistēmas pieejas organizācija”, pirmajā teikumā noteikts, ka šādai organizācijai
dalībvalstis var izvēlēties sarunās apspriestu pieeju vai vienīgā pircēja procedūru. Saskaņā ar tā paša panta otro teikumu
“abu grupu procedūras saskan ar objektivitātes, pārredzamības un nediskriminācijas kritērijiem”.
10     Direktīvas 24. panta 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.      Tās dalībvalstis, kur darbības saistības vai garantijas, kuras dotas līdz šīs direktīvas spēkā stāšanās brīdim, nevar izpildīt,
ņemot vērā šīs direktīvas noteikumus, var lūgt pārejas režīmu, ko Komisija tām piešķir, starp citu, ņemot vērā attiecīgās
sistēmas lielumu, sistēmas apvienojumu un elektroenerģētikas nozares struktūru. Komisija pirms lēmuma pieņemšanas par šādiem
iesniegumiem, ievērojot konfidencialitāti, informē dalībvalstis. Šo lēmumu publicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.
2.      Pārejas režīma ilgums ir ierobežots un saistīts ar 1. punktā minēto saistību vai garantiju izbeigšanos. Pārejas režīms var
attiekties uz atkāpēm no šīs direktīvas IV, VI un VII nodaļas. Lūgumi par pārejas režīma piešķiršanu jādara zināmi Komisijai
vēlākais vienu gadu pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā.”

Valsts tiesiskais regulējums
11     Saskaņā ar 2. pantu 1989. gada 16. novembra likumā, ar kuru paredz noteikumus par elektroenerģijas ražošanu, importu, pārvadi
un pārdošanu (
Elektriciteitswet
;
Staatsblad 1989
, 535. lpp.; turpmāk tekstā – “
EW 1989
”), šim nolūkam izraudzītajai sabiedrībai (turpmāk tekstā – “izraudzītā sabiedrība”) tika uzdots kopā ar koncesionāriem gādāt
par drošu un efektīvu elektroenerģijas publisku sadali par cik vien iespējams zemām un sabiedrības interesēs attaisnojamām
izmaksām.
12     Saskaņā ar
EW 1989
34. pantu vienīgi izraudzītā sabiedrība bija tiesīga importēt Nīderlandē elektroenerģiju, kas paredzēta publiskai sadalei.
13     Atbilstoši
EW 1989
35. pantam šī sabiedrība nebija tiesīga noslēgt līgumus par publiskai sadalei paredzētas elektroenerģijas importu bez kompetentā
ministra apstiprinājuma. Šis ministrs varēja atteikties sniegt apstiprinājumu tikai tad, ja tas bija vajadzīgs pienācīgas
apgādes ar elektrību un elektroenerģiju interesēs.
14     Izraudzītā sabiedrība
EW 1989
2., 34. un 35. panta izpratnē bija
SEP
, kuras tiesību pārņēmēja kopš 2001. gada 1. janvāra ir
NEA
.
15     Ar 1998. gada 2. jūlija likumu, ar kuru paredz noteikumus par elektroenerģijas ražošanu, pārvadi un piegādi (
Elektriciteitswet
;
Staatsblad 1998
, 427. lpp.; turpmāk tekstā – “
EW 1998
”), transponēja Direktīvu un atcēla
EW 1989
, un tas stājās spēkā 1999. gada 1. jūlijā.
16     Pēc
EW 1998
stāšanās spēkā
SEP
nodeva augstsprieguma sistēmas pārvaldību savai filiālei
TenneT BV
(turpmāk tekstā – “
TenneT
”). Šīs sistēmas īpašumtiesības 2001. gadā tika cedētas
Saranne BV
(turpmāk tekstā – “
Saranne
”), kas arī ir
SEP
filiāle. Tā paša gada laikā valsts kļuva vispirms par
TenneT
, pēc tam par
Saranne
īpašnieci.
17     Saskaņā ar
EW 1998
16. pantu
TenneT
uzdevums ir tostarp izveidot un uzturēt šo sistēmu, nodrošināt tās uzticamību un drošību, garantēt pietiekošu rezerves jaudu
un piegādāt trešajām personām elektroenerģiju, kas importēta Nīderlandē un eksportēta no Nīderlandes uz ārzemēm.
18     Atbilstoši
EW 1998
24. pantam sistēmas operatoram nediskriminējot jānodrošina pieeja sistēmai elektroenerģijas ražotājiem, starpniekiem, piegādātājiem
un pircējiem.
19     Atbilstoši
EW 1998
uzraudzība pār sistēmas pārvaldību un sistēmas operatoru ir uzticēta
DTE
. Ievērojot hierarhiju,
DTE
ir pakļauts ekonomikas lietu ministram, kurš var tam dot gan individuālas, gan vispārīgas instrukcijas.
20     It īpaši saskaņā ar
EW 1998
36. pantu
DTE
pēc sistēmas operatora priekšlikuma lemj par nosacījumiem attiecībā uz pieeju šai sistēmai.
21     Šajā sakarā
DTE
ar 1999. gada 12. novembra lēmumu pieņēma nosacījumus attiecībā uz elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmas pārvaldību
(turpmāk tekstā – “Sistēmas kodekss”).
22     It īpaši saskaņā ar Sistēmas kodeksa 5. nodaļas 5.6.4. un 5.6.7. punktu elektroenerģijas importa jauda 1 500 MW apmērā no
3 200 MW, kas pieejami uz pārrobežu līnijām, 2000. gadam tika prioritāri rezervēta
SEP
elektroenerģijas pārvadei, par ko
SEP
ir noslēdzis pirkuma līgumus atbilstoši
EW 1989
35. pantam.
23     Lieta attiecas uz trīs elektroenerģijas pirkuma līgumiem, ko
SEP
noslēdza, lai izpildītu savu uzdevumu, kas paredzēts
EW 1989
2. pantā.
24     Šie līgumi tika noslēgti attiecīgi:
–       1989. gadā – ar
Électricité de France
par 600 MW/gadā pirkumu līdz 2002. gada 31. martam un 750 MW/gadā pirkumu no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2009. gada 31. martam;
–       1989. gadā – ar
Preussen Elektra AG
par 300 MW/gadā pirkumu līdz 2005. gada 31. decembrim;
–       1990. gadā – ar
Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG
par 600 MW/gadā pirkumu līdz 2003. gada 31. martam (turpmāk tekstā visi trīs līgumi kopā – “
SEP
starptautiskie līgumi”).
25     Pēc tam elektroenerģijas pārrobežu pārvades ikgadējās jaudas prioritāru piešķiršanu
SEP
laikposmam pēc 2000. gada skaidri regulēja 2000. gada 21. decembra pārejas likums par elektroenerģijas ražošanas nozari (
Overgangswet elektriciteitsproduktiesector
,
Staatsblad 2000
, 607. lpp.; turpmāk tekstā – “
Overgangswet 2000
”).
26
Overgangswet 2000
13. panta 1. punktā paredzēts:
“Valsts augstsprieguma sistēmas operators, pamatojoties uz pieprasījumu, piešķir izraudzītajai sabiedrībai elektroenerģijas
pārvadei ne vairāk kā 900 MW līdz 2005. gada 31. martam (ieskaitot) un ne vairāk kā 750 MW no 2005. gada 1. aprīļa līdz 2009. gada
31. martam (ieskaitot), ja šādas pārvades mērķis ir izpildīt līgumus, kas noslēgti 1989. un 1990. gadā starp izraudzīto sabiedrību,
no vienas puses, un, attiecīgi,
Électricité de France, Preussen Elektra AG
un
Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG
, no otras puses, 1998. gada 1. augustā spēkā esošajā redakcijā, un ja šie līgumi vēl ir spēkā. [..]”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
27     Prasītāji pamata lietā iesniedza sūdzību par to, ka
DTE
pieņēma Sistēmas kodeksa 5. nodaļu.
28     Ar 2000. gada 17. jūlija lēmumu
DTE
noraidīja šo sūdzību. Tas atzina, ka
SEP
piešķirtās priekšrocības traucē elektroenerģijas tirgus pienācīgu darbību.
DTE
tāpat norādīja, ka efektīva konkurence elektroenerģijas ražošanas tirgū Nīderlandē joprojām lielā mērā ir ierobežota, tādējādi
konkurenci var praktiski īstenot tikai ar ārzemēs ražotu elektroenerģiju. Tas šajā kontekstā atgādināja, ka pieejamā pārrobežu
pārvades jauda ir 3 200 MW un tās palielināšana radītu lielas izmaksas. No tā
DTE
secināja, ka rezervēšana atlikušajam laikposmam attiecībā uz
SEP
starptautiskajiem līgumiem rada importa iespēju un tātad arī elektroenerģijas tirdzniecības būtisku ierobežojumu citiem tirgus
dalībniekiem.
29     Tomēr
DTE
pamatoja savu noraidošo lēmumu, uzskatot, ka runa bija par spēkā esošiem ilgtermiņa līgumiem, ko noslēdza
SEP
saskaņā ar tajā laikā spēkā esošajiem tiesību aktiem un atbilstoši pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi EKL
86. panta izpratnē. Turklāt
EW 1998
nebija ietverta neviena tiesību norma, kas varētu apstrīdēt šo līgumu spēkā esamību tādējādi, ka tie būtu principā jāizpilda.
Pastāvošo līgumu pārtraukšana nepieņemami apdraudētu pušu tiesisko drošību, kā arī nodarītu būtiskus materiālus zaudējumus.
Šo līgumu izpilde nenodrošinātu visu pārrobežu pārvades jaudu.
30     Prasītāji pamata lietā cēla prasību pret
DTE
lēmumu
College van Beroep voor het bedrijfsleven
[Apelācijas tiesa tirdzniecības un rūpniecības jautājumos]. Tie apgalvoja, ka šis akts tika pieņemts, pārkāpjot EKL 28.,
81., 82. un 86. pantu, nediskriminācijas principu, kas noteikts Direktīvas 7. panta 5. punktā un
EW 1998
24. pantā, kā arī nediskriminācijas un objektivitātes principu. Šajā lēmumā nav ievērotas arī intereses sekmēt tirdzniecības
attīstību elektroenerģijas tirgū
EW 1998
36. panta izpratnē. Prasītāji turklāt norādīja, ka Sistēmas kodeksā paredzētā piešķiršanas metode bija jākvalificē kā “tehniski
noteikumi” un ka tādējādi tā bija jādara zināma Komisijai atbilstoši Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvai 83/189/EEK, kurā
paredzēta informēšanas kārtība tehnisko standartu un noteikumu jomā (OV L 109, 8. lpp.).
31     Šādos apstākļos
College van Beroep voor het bedrijfsleven
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      a) Vai var atsaukties uz EKL 86. panta 2. punktu, lai pamatotu, ka uzņēmumam, kam agrāk uzticēti pakalpojumi ar vispārēju
tautsaimniecisku nozīmi un kas uzņēmies zināmas saistības šajā sakarā, joprojām tiek piešķirtas īpašas tiesības, lai ļautu
tam izpildīt minētās saistības, pēc šī īpašā, tam uzticētā uzdevuma izpildes?
b) Ja uz šo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši – vai režīms, kas paredz desmit gadu laikā prioritāri piešķirt no puses
līdz ceturtdaļai (pakāpeniski samazinot) elektroenerģijas pārrobežu pārvades jaudas attiecīgajam uzņēmumam, tomēr nav spēkā,
jo tas
–       nav samērīgs ar sabiedriskajām interesēm, kam tas kalpo,
–       ietekmē tirdzniecību tādā apmērā, kas ir pretrunā ar Kopienas interesēm?
2)      a) Vai [Direktīvas] 7. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais nediskriminācijas princips vienīgi sistēmas
operatoram nosaka pienākumu neradīt nevienlīdzīgus nosacījumus, piešķirot pieeju sistēmai ar tehnisko noteikumu palīdzību?
Ja tas tā ir – vai piešķiršanas metode attiecībā uz elektroenerģijas pārrobežu pārvades jaudu iepriekš minētās tiesību normas
izpratnē jākvalificē kā tehnisks noteikums?
b) Ja piešķiršanas metode jākvalificē kā tehnisks noteikums vai ja [Direktīvas] 7. panta 5. punkts attiecas ne tikai uz tehniskiem
noteikumiem – vai režīms, saskaņā ar kuru pārrobežu pārvades jauda tiek prioritāri piešķirta tādu līgumu vajadzībām, kas noslēgti
īpaša sabiedriska uzdevuma ietvaros, atbilst šajā pantā noteiktajam nediskriminācijas principam?”

Par otro jautājumu
32     Ar savu otro jautājumu, kas jāizvērtē vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 7. panta 5. punktā paredzētais
diskriminācijas aizliegums pieļauj tādus pasākumus kā Sistēmas kodeksa 5.6.4. un 5.6.7. punkts, kā arī
Overgangswet 2000
13. panta 1. punkts (turpmāk tekstā – “strīdīgie pasākumi”), kas prioritāri piešķir
SEP
daļu elektroenerģijas importa jaudas, lai tam dotu iespēju izpildīt saistības, kuras izriet no starptautiskajiem līgumiem,
ko tas noslēdzis, ja
SEP
tika dots uzdevums gādāt par drošu un efektīvu elektroenerģijas publiskas sadales īstenošanu par cik vien iespējams zemām
un sabiedrības interesēs attaisnojamām izmaksām.
33     Vispirms jāatzīst, ka Direktīvas 7. panta 5. punktā minēts valsts elektroenerģijas pārvades sistēmas operators (2005. gada
14. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑128/03 un C‑129/03
AEM
un
AEM Torino
, Krājums, I‑2861. lpp., 56. punkts). Lai gan
DTE
pieņemtais Sistēmas kodekss, šķiet, nav attiecināms uz elektroenerģijas sistēmas Nīderlandes operatoru
TenneT
, tomēr iesniedzējtiesa faktiski uzdod Tiesai jautājumu par šīs normas piemērojamību.
34     Tiesas un valsts tiesu sadarbības, kas noteikta EKL 234. pantā, ietvaros vienīgi valsts tiesa ir kompetenta izvērtēt, ievērojot
katras lietas īpatnības, gan vajadzību saņemt prejudiciālu nolēmumu, lai varētu pasludināt spriedumu, gan to jautājumu atbilstību,
ko tā uzdod Tiesai. Tiesa var noraidīt iesniedzējtiesas lūgumu tikai tad, ja ir acīmredzami skaidrs, ka prasītajai Kopienu
tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka jautājums ir vispārīgs
vai hipotētisks (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93
Bosman
u.c.,
Recueil
, I‑4921. lpp., 59.–61. punkts; 1997. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑369/95
Somalfruit
un
Camar
,
Recueil
, I‑6619. lpp., 40.–41. punkts, un 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑36/99
Idéal tourisme
,
Recueil
, I‑6049. lpp., 20. punkts).
35     Šķiet, ka pamata lietā sistēmas operators veica konkrētus pasākumus, atteikdams pieeju sistēmai vismaz vienam no prasītājiem
pamata prāvā –
Eneco NV
, piemērojot Sistēmas kodeksa 5.6.4. vai 5.6.7. punktu. Tādējādi iesniedzējtiesa pamatoti uzskatīja, ka Direktīvas 7. panta
5. punkta interpretācija ir vajadzīga, lai izšķirtu strīdu pamata lietā. Tāpēc šī norma jāinterpretē, ņemot vērā Sistēmas
kodeksa 5.6.4. vai 5.6.7. punktu.
36     Ciktāl pamata prāva attiecas uz valsts pasākumiem, kas nav attiecināmi uz sistēmas operatoru, ir pamats atsaukties arī uz
Direktīvas 16. pantu. No šīs normas izriet – lai arī sistēmas pieejas organizācijai dalībvalstis var izvēlēties sarunās apspriestu
pieeju sistēmai vai vienīgā pircēja procedūru, šīs abas procedūras jāievieš atbilstoši objektivitātes, pārredzamības un nediskriminācijas
kritērijiem (iepriekš minētais spriedums lietā
AEM
un
AEM Torino
, 57. punkts). Tāpēc 16. pants aizliedz dalībvalstīm organizēt pieeju sistēmai diskriminējošā veidā.
37
Overgangswet 2000
13. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru sistēmas operators piešķir
SEP
privileģētu pieeju elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmai 2001. un turpmākajiem gadiem, tika pieņemts pēc tam, kad
tika celta prasība pamata lietā. Tāpēc šī tiesību norma jāizvērtē, ņemot vērā Direktīvas 16. pantā paredzēto nediskriminācijas
principu.
38     Runājot par Direktīvas 7. panta 5. punkta piemērošanas jomu, šī norma – kā to norāda prasītāji pamata lietā – ietver ne tikai
tehniskus noteikumus, bet arī aizliedz tādus pasākumus kā strīdīgie pasākumi.
39     Nīderlandes, Francijas, Somijas un Norvēģijas valdības, kā arī Komisija tāpat apgalvo, ka Direktīvas 7. panta 5. punkts attiecas
ne tikai uz tehniskiem noteikumiem. Tās tomēr uzskata, ka strīdīgie pasākumi nav ar šo normu aizliegti diskriminējoši pasākumi.
40     Turpretim
NEA
apgalvo – tā kā citi Direktīvas 7. panta punkti attiecas uz šiem tehniskajiem noteikumiem, ir jāsecina, ka šī panta 5. punkts
attiecas tikai uz tehniskiem noteikumiem. Ņemot vērā, ka strīdīgos pasākumus nevar kvalificēt kā tehniskos pasākumus, tie
neietilpst Direktīvas 7. panta 5. punkta piemērošanas jomā.
41     Interpretējot Kopienu tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās noteikumi, bet arī konteksts un ar tiesisko regulējumu, pie kura
pieder šī norma, sasniedzamie mērķi (skat. it īpaši 1983. gada 17. novembra spriedumu lietā 292/82
Merck
,
Recueil
, 3781. lpp., 12. punkts; 1984. gada 21. februāra spriedumu lietā 337/82
St. Nikolaus Brennerei
,
Recueil
, 1051. lpp., 10. punkts, un 1999. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑223/98
Adidas
,
Recueil
, I‑7081. lpp., 23. punkts).
42     Pirmkārt, Direktīvas 7. panta 5. punkts ir formulēts vispārīgi, [paredzot, ka sistēmas operators] “sistēmu lietotājiem vai
sistēmu lietotāju grupām nerada nevienlīdzīgus nosacījumus”. Tātad šīs normas tekstā nav nevienas norādes, kas atbalstītu
šaurāku interpretāciju vienīgi attiecībā uz tehniskiem noteikumiem.
43     Otrkārt, no Direktīvas 7. panta konteksta izriet, ka šī panta 5. punktu nevar attiecināt tikai uz tehniskiem noteikumiem.
Šī panta 2. punktā jau ir noteikts, ka tehniskajiem noteikumiem jābūt nediskriminējošiem. Ja 5. punktā paredzētais nediskriminācijas
noteikums attiektos tikai uz tehniskiem noteikumiem, 2. punktā formulētajam noteikumam zustu jebkāda lietderība.
44     Treškārt, attiecībā uz Direktīvas mērķiem tās preambulas divdesmit piektajā apsvērumā, nenosakot nekādu ierobežojumu attiecībā
uz tehniskiem noteikumiem, paredzēts, ka sistēmas operatora darbībai “jābūt objektīvai, pārredzamai un nediskriminējošai”.
45     Ievērojot iepriekš minēto, jāsecina, ka Direktīvas 7. panta 5. punkts neattiecas vienīgi uz tehniskiem noteikumiem, bet tas
ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz jebkādu diskrimināciju.
46     Tāds pats secinājums rodas arī attiecībā uz Direktīvas 16. pantu. Tajā paredzētais nediskriminācijas noteikums ir formulēts
vispārīgi, un tas ir jāinterpretē, ņemot vērā tās pašas direktīvas 3. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru dalībvalstis nešķiro
elektroenerģijas uzņēmumus pēc tiesībām vai pienākumiem.
47     Attiecībā uz jautājumu par to, vai strīdīgie pasākumi ir diskriminējoši un pārkāpj Direktīvu, ir jāatgādina, ka šīs direktīvas
normas, pieprasot, lai sistēmas operatora un dalībvalsts darbība, īstenojot pieeju sistēmai, nebūtu diskriminējoša, ir vispārīgā
vienlīdzības principa īpaša izpausme (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
AEM
un
AEM Torino
, 58. punkts, kā arī pēc analoģijas par EK līguma 40. panta 3. punkta otro daļu (jaunajā redakcijā – EKL 34. panta 2. punkta
otrā daļa) – 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑280/93 Vācija/Padome,
Recueil
, I‑4973. lpp., 67. punkts, un jautājumā par aizsardzību pret importu, kas ir trešo valstu īstenota dempinga priekšmets –
2005. gada 27. janvāra spriedumu lietā C‑422/02 P
Europe Chemi‑Con (Deutschland)
/Padome, Krājums, I‑791. lpp., 33. punkts).
48     Diskriminācijas aizliegums, kas ir pieskaitāms Kopienu tiesību pamatprincipiem, paredz, ka līdzīgās situācijās attieksme nedrīkst
būt atšķirīga, ja vien šāda atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Vācija/Padome,
67. punkts).
49     Saskaņā ar strīdīgajiem pasākumiem 2000. gadā
SEP
tika prioritāri piešķirta elektroenerģijas pārvades pārrobežu jauda 1 500 MW apmērā no pieejamiem 3 200 MW, kas atbilst 47 %
no pieejamās jaudas.
NEA
prioritāri rezervētā maksimālā jauda no 2001. gada līdz 2009. gada 31. martam – atbilstoši
Overgangswet 2000
13. panta 1. punktam – ir 750 MW, kas atbilst 23,4 % no pieejamās jaudas. Kā, neapstrīdot šo faktu, apstiprina
Eneco NV
,
TenneT
saskaņā ar strīdīgajiem pasākumiem noraidīja tā pieteikumu attiecībā uz elektroenerģijas importa jaudu, un
Eneco NV
līdz ar to pēc tirgus liberalizācijas nevarēja veikt elektroenerģijas piegādi, par ko tas bija uzņēmies saistības pret saviem
klientiem. Tādējādi
SEP
konkurenti tika nostādīti ievērojami neizdevīgākā ekonomiskā stāvoklī jo vairāk tāpēc – kā tas izriet no iesniedzējtiesas
lēmuma, – ka konkurenci elektroenerģijas piegādes jomā Nīderlandē praktiski var īstenot tikai tad, ja tiek izmantota ārzemēs
ražota elektroenerģija.
50     Ir skaidrs, ka privileģēta pieeja – tāda kā tā, kas piešķirta
SEP
un pēc tam
NEA
– elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmai, pamatojoties uz tādiem pasākumiem kā pamata lietā, rada atšķirīgu attieksmi.
51     Tomēr
NEA
, ko pēc būtības atbalsta Nīderlandes un Francijas valdības, apstiprina, ka tā situācija nav pielīdzināma citu uzņēmēju stāvoklim.
SEP
starptautiskie līgumi tika noslēgti laikā, kad
SEP
bija augstsprieguma sistēmas un starpsavienojumu īpašnieks. Šos līgumus noslēdza, lai izpildītu uzdevumu ar vispārēju tautsaimniecisku
nozīmi, pamatojoties uz
EW 1989
, un šī uzdevuma mērķis bija garantēt elektroenerģijas apgādi Nīderlandē, lai to pārdotu par saprātīgām cenām.
52     Pirms elektroenerģijas tirgus liberalizācijas Nīderlandē
SEP
tiešām bija vienīgais uzņēmums, kuram bija atļauts importēt elektroenerģiju un pildīt uzdevumu ar vispārēju tautsaimniecisku
nozīmi – gādāt par drošu un efektīvu elektroenerģijas publisku sadali par cik vien iespējams zemām un sabiedrības interesēs
attaisnojamām izmaksām.
53     Tomēr tirgus liberalizācijas dēļ pēc Direktīvas transponēšanas
SEP
zaudēja importa monopolu. Šajā importa tirgū ienāca citi konkurējoši uzņēmēji. Tajā pašā laikā kopš
EW 1998
stāšanās spēkā
SEP
vairs netika uzticēts šis uzdevums.
54     Tādēļ ir jāizvērtē, vai atšķirīga attieksme, saskaņā ar strīdīgajiem pasākumiem nodrošinot
SEP
un pēc tam
NEA
privileģētu pieeju elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmai, ir attaisnojama Direktīvas kontekstā.
55
NEA
un būtībā arī Nīderlandes un Norvēģijas valdības apgalvo, ka šāda atšķirīga attieksme ir attaisnojama ar to, ka
SEP
bija pienākums noslēgt šādus ilgtermiņa līgumus sava uzdevuma izpildei. Šiem līgumiem ir raksturīgas augstas fiksētās izmaksas
un relatīvi zema cena par MW; tajos paredzēts ievērojams līgumsods
NEA
, ja tas nespēj importēt paredzēto elektroenerģijas daudzumu, ņemot vērā pietiekamas jaudas trūkumu pārrobežu pārvades sistēmā.
Tas attaisnotu šīs sistēmas jaudas noteiktas daļas prioritāru rezervēšanu
NEA
.
56     Šim argumentam nevar piekrist.
57     Lai mīkstinātu konkrētas liberalizācijas sekas, Direktīvas 24. pantā ir paredzēta iespēja ar zināmiem nosacījumiem piemērot
pārejas režīmu. Saskaņā ar šo normu dalībvalstis var lūgt atkāpes tostarp no Direktīvas IV un VII nodaļas noteikumiem, starp
kuriem ir attiecīgi 7. un 16. pants, ja darbības saistības vai garantijas, kas dotas līdz šīs direktīvas spēkā stāšanās brīdim,
nevar izpildīt, ņemot vērā tās noteikumus.
58     Ievērojot sevišķo noteikumu par to, kā rīkoties īpašos gadījumos, kas izriet no juridiskās situācijas, kura pastāvēja pirms
Direktīvas stāšanās spēkā, diskriminācijas pastāvēšana Direktīvas 7. panta 5. punkta un 16. panta izpratnē jāizvērtē, neņemot
vērā šos īpašos gadījumus.
59     Atbilstoši Direktīvas 24. pantam dalībvalstīm iesniegumi par atkāpēm jāiesniedz vēlākais vienu gadu pēc šīs direktīvas stāšanās
spēkā. Saskaņā ar šo pašu normu lēmumu pieņem Komisija, kam šajā nolūkā jāņem vērā tostarp attiecīgās sistēmas lielums, sistēmas
apvienojums un elektroenerģētikas nozares struktūra konkrētajā dalībvalstī. Turklāt Komisijai pirms lēmuma pieņemšanas par
šiem iesniegumiem jāinformē dalībvalstis, kurām tādējādi ir iespēja tai darīt zināmu savu nostāju. Visbeidzot, iespējamo atkāpju
minētā panta izpratnē darbības ilgumam jābūt ierobežotam un saistītam ar attiecīgo saistību vai garantiju izbeigšanos.
60     Nīderlandes Karaliste būtu varējusi izmantot Direktīvas 24. pantu, lai pienācīgā laikā lūgtu pagaidu atkāpi no šīs direktīvas
7. panta 5. punkta un 16. panta par labu
SEP
, iesniedzot lūgumu atļaut prioritāri piešķirt šim uzņēmumam daļu no elektroenerģijas pārrobežu pārvades jaudas. Tomēr tas
netika darīts, jo tikai pēc noteiktā termiņa izbeigšanās šī valsts iesniedza vienīgi lūgumu atlīdzināt daļu no finansiālajiem
zaudējumiem, kas radās
SEP
sakarā ar to starptautisko līgumu izpildi, kuri noslēgti agrāka valsts pakalpojumu pienākuma veikšanai [skat. Komisijas 1999. gada
8. jūlija Lēmumu 1999/796/EK par iesniegumu par pārejas režīmu, ko iesniedza Nīderlande saskaņā ar 24. pantu Eiropas Parlamenta
un Padomes Direktīvā 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (OV L 319, 34. lpp., 44. punkts)].
Tātad Nīderlandes Karaliste nav lūgusi atļauju attiecībā uz strīdīgajiem pasākumiem un Komisija nav varējusi atļaut pasākumu,
ko šī dalībvalsts paredzēja, jo pasākums tika darīts zināms Komisijai pēc termiņa.
61     Taču Direktīvas 24. pantā paredzētā kārtība, kritēriji un ierobežojumi zaudētu jēgu, ja pieļautu, ka dalībvalsts var vienpusēji,
neievērojot minēto kārtību, piemērot atšķirīgu attieksmi elektroenerģijas importētājiem tādu apsvērumu dēļ, kuri saskaņā ar
Direktīvas 24. pantu var skaidri attaisnot atkāpi no šīs direktīvas 7. panta 5. punkta un 16. panta.
62     Pirmkārt, atšķirīgas interpretācijas piemērošana, neievērojot Direktīvas mērķi, varētu apdraudēt pāreju no monopolistiska
un nodalīta elektroenerģijas tirgus uz atvērtu un konkurētspējīgu tirgu. Piemērojot strīdīgos pasākumus, jauno uzņēmēju pieeja
tirgum tiktu nopietni apdraudēta, pat traucēta, un tas varētu pasargāt agrākā Nīderlandes monopoluzņēmuma stāvokli no konkurēšanas
ar citiem uzņēmumiem, pārkāpjot iespējas, ko Kopienu likumdevējs paredzējis Direktīvā, lai saskaņotu elektroenerģijas tirgus
izveidi ar tādu līgumu saistību saglabāšanu, kas noslēgti saskaņā ar agrākiem tiesību aktiem.
63     Otrkārt, Direktīvas 24. pantā noteiktā atkāpju sistēma tostarp ir paredzēta, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret bijušajiem
valsts monopoluzņēmumiem, kas atrodas
NEA
stāvoklim līdzīgā situācijā. Šo vienlīdzīgo attieksmi varētu apdraudēt, ja pieļautu, ka katra dalībvalsts, apejot Direktīvas
24. pantā paredzēto kārtību un nosacījumus, var radīt priekšrocības savam agrākajam monopoluzņēmumam, lai nodrošinātu tādu
ilgtermiņa līgumu izpildi, ko šis uzņēmums noslēdzis pirms elektroenerģijas tirgus liberalizācijas. Tas neatbilstu Direktīvas
mērķim, kas minēts tās preambulas divpadsmitajā apsvērumā, saskaņā ar kuru “neatkarīgi no valdošās tirgus organizācijas specifikas
sistēmas pieejamībai jāsaskan ar šo direktīvu un jānodrošina vienādi ekonomiskie rezultāti dalībvalstīs un tātad tieši salīdzināms
tirgu atvērtības līmenis un tieši salīdzināma elektroenerģijas tirgu pieejamības pakāpe”.
64     Nīderlandes valdība tomēr norāda, ka Direktīvas 3. panta 3. punkta un 17. panta 5. punkta noteikumi, kas ļauj sistēmas operatoram
atsevišķos gadījumos atteikties piešķirt pieeju sistēmai, pierāda, ka noteiktas elektroenerģijas pārrobežu pārvades jaudas
rezervēšana ne vienmēr nonāk pretrunā ar nediskriminācijas principu. Līdzīgu argumentāciju izvirza Somijas valdība, kas atsaucas
uz Direktīvas 8. panta 2. punktu un 17. panta 5. punktu, kā arī Norvēģijas valdība un Komisija, kuras arī atsaucas uz šo pēdējo
[minēto] normu un tās pašas direktīvas 3. panta 3. punktu.
65     Direktīvas 3. panta 3. punkts ar zināmiem nosacījumiem ļauj dalībvalstīm atkāpties no Direktīvas 5., 6., 17., 18. un 21. panta.
Tajā nav minēts ne Direktīvas 7., ne 16. pants. Tāpēc uz to nevar atsaukties, lai pamatotu atkāpi no 7. panta 5. punkta un
16. panta.
66     Attiecībā uz Direktīvas 17. panta 5. punktu tajā noteikts, ka sistēmas operators var atteikties piešķirt pieeju sistēmai,
ja tam nav vajadzīgās jaudas, un ka šāds atteikums attiecīgi jāpamato. Tomēr, ņemot vērā šā sprieduma 56.–63. punktā izklāstītos
apsvērumus, privileģētu pieeju, kas pamatota ar tādu līgumu pastāvēšanu, kas noslēgti pirms Direktīvas stāšanās spēkā, un
piešķirta, apejot Direktīvas 24. pantā paredzēto kārtību, nevar uzskatīt par pamatotu.
67     Direktīvas 8. panta 2. punktā paredzēts:
“Neskarot elektroenerģijas apgādi, pamatojoties uz līgumsaistībām, to skaitā tām, kas rodas no konkursa dokumentācijas, ražošanas
objektu dispečervadību un starpsavienojumu izmantošanu nosaka, pamatojoties uz kritērijiem, kurus var apstiprināt dalībvalsts
un kuriem jābūt objektīviem, kuri jāpublicē un jāpiemēro nediskriminējoši, nodrošinot pareizu iekšējā elektroenerģijas tirgus
darbību. Tās ņem vērā ekonomisko priekšrocību, kāda ir elektroenerģijai, ko iegūst, pārņemot no pieejamiem ražošanas objektiem
ar starpsavienojumiem, un sistēmas tehniskos ierobežojumus.”
68     Šī norma ne tieši, ne netieši neierobežo Direktīvas 7. panta 5. punktā un 16. pantā paredzētā nediskriminācijas principa piemērojamību.
Tādēļ uz to nevar atbilstošā veidā atsaukties.
69     Šādā kontekstā vairs nevar atbilstošā veidā atsaukties uz Komisijas minēto Direktīvas preambulas pēdējo apsvērumu, saskaņā
ar kuru Direktīva ir tikai elektroenerģijas tirgus liberalizācijas jauns posms un ļauj pastāvēt šķēršļiem elektroenerģijas
tirdzniecībā starp dalībvalstīm. Šis apsvērums, kas ir formulēts ļoti vispārīgi, nevar pamatot atkāpes no Direktīvas 7. panta
5. punkta un 16. panta.
70     Tas pats attiecas uz Direktīvas preambulas piekto apsvērumu, uz kuru atsaucas
NEA
un saskaņā ar kuru iekšējais elektroenerģijas tirgus jāveido pakāpeniski. Liberalizācijas pakāpeniskums izriet no tā, ka
tirgum jābūt atvērtam tikai lielajiem patērētājiem 2000. gadā, pēc tam vidējiem patērētajiem 2002. gadā un, visbeidzot, visiem
patērētājiem 2004. gadā. Šis pakāpeniskums turklāt izriet no Direktīvas 24. panta pārejas noteikumiem un īpašajiem nosacījumiem
(attiecībā uz atkāpēm). Tomēr piektais apsvērums nevar pamatot atkāpes no Direktīvas 7. panta 5. punkta un 16. panta.
71     No iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka privileģēta pieeja daļai no elektroenerģijas pārrobežu pārvades jaudas, kas piešķirta
uzņēmējam tāpēc, ka tas ir uzņēmies saistības pirms Direktīvas stāšanās spēkā, bet neievērojot Direktīvas 24. pantā paredzēto
kārtību, jāuzskata par diskriminējošu tās 7. panta 5. punkta un 16. panta izpratnē un tātad neatbilstīgu šiem pantiem.
72
NEA
un Somijas valdība tomēr atzīmē, ka tādam uzņēmējam kā
NEA
ir tiesības izpildīt
SEP
starptautiskos līgumus tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības principa dēļ.
73     Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips nepārprotami ir viens no Kopienu pamatprincipiem (skat. it īpaši 1999. gada 14. oktobra
spriedumu lietā C‑104/97 P
Atlanta
/Eiropas Kopiena,
Recueil
, I‑6983. lpp., 52. punkts, un 2004. gada 15. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑37/02 un C‑38/02
Di Lenardo
un
Dilexport
, Krājums, I‑6911. lpp., 70. punkts).
74     Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai iespēja atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir ikvienam uzņēmējam,
kuram iestāde ir radījusi pamatotas cerības. Tomēr, ja uzmanīgs un saprātīgs uzņēmējs var paredzēt tāda Kopienu pasākuma pieņemšanu,
kas var ietekmēt tā intereses, tas nevar atsaukties uz šo principu, kad šis pasākums tiek pieņemts (skat. it īpaši iepriekš
minētos spriedumus lietā
Atlanta
/Eiropas Kopiena, 52. punkts, un lietā
Di Lenardo
un
Dilexport
, 70. punkts).
75     Šajā gadījumā Kopienas iestādes nav pieņēmušas nekādu pasākumu, nedz arī rīkojušās tādā veidā, kas varētu ļaut paredzēt tās
situācijas saglabāšanos tiesību aktu jomā, kas bija spēkā 1989. un 1990. gadā un saskaņā ar kuru tika noslēgti
SEP
starptautiskie līgumi.
76     It īpaši, lai arī Tiesa savā 1997. gada 23. oktobra spriedumā lietā C‑157/94 Komisija/Nīderlande (
Recueil
, I‑5699. lpp.) noraidīja Komisijas prasību par lūgumu, ņemot vērā tiesību situāciju pirms Direktīvas stāšanās spēkā, atzīt,
ka ar Nīderlandes tiesību aktiem, konkrēti –
EW 1989
, kas piešķīra
SEP
izņēmuma tiesības importēt elektroenerģiju, nav ievērots EK līguma 37. pants (jaunajā redakcijā – EKL 31. pants), tā nekādā
ziņā nav garantējusi tiesību aktu
statu quo
Kopienas līmenī.
77     Turklāt Direktīva ir tikai otrais posms plānotajā procesā, kura rezultātā paredzēts liberalizēt elektroenerģijas tirgu; tā
pirmo posmu iezīmēja Padomes 1990. gada 29. oktobra Direktīva 90/547/EEK par elektroenerģijas tranzītu pa pārvades un sadales
tīkliem (OV L 313, 30. lpp.). Saskaņā ar šīs pēdējās [minētās] direktīvas preambulas pirmo apsvērumu Eiropadome vairākās sanāksmēs
pēc kārtas ir atzinusi vajadzību pēc vienota iekšējā enerģijas tirgus. Turklāt Komisija savā 1989. gada 29. septembra paziņojumā
“Par elektroenerģijas tirdzniecības apjoma pieaugumu Kopienā: Iekšējā enerģijas tirgus izveides pamatelements” [
COM(89)
galīgā redakcija], kas bija pievienots Direktīvas 90/547 projektam, paredzēja iespēju, ka elektroenerģijas pārvades sistēmas,
kas rezervētas valsts vai reģionāliem monopoliem, jāpadara pieejamas trešajām personām, uzskatot par vajadzīgu atcelt importa
vai eksporta monopolu (skat. minētā paziņojuma 2. un 52. punktu).
78     Tādējādi nevar apstiprināt, ka Kopienas iestādēm attiecībā uz
SEP
bija pamatotas cerības saistībā ar elektroenerģijas importa monopola saglabāšanu Nīderlandē vai privileģētu tiesību īstenošanu,
izmantojot elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmu līdz noslēgto starptautisko līgumu darbības termiņa beigām.
79     Ir skaidrs, ka Nīderlandes valsts iestādes pieņēma tādus tiesību aktus, kuru ietvaros
SEP
noslēdza starptautiskus līgumus, lai izpildītu savu uzdevumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kura mērķis bija nodrošināt
drošu un efektīvu elektroenerģijas sadali par cik vien iespējams zemām un sabiedrības interesēs attaisnojamām izmaksām. Tomēr
dalībvalsts nevar iegrožot Kopienu tādā veidā, ka tā nevar uzņemties vai veikt elektroenerģijas tirgus liberalizāciju.
80     Tiesiskās drošības princips it īpaši noteic, ka tiesiskajam regulējumam, kas rada privātpersonām nelabvēlīgas sekas, jābūt
skaidram un precīzam un tā piemērošanai – tādai, ko attiecīgās personas var paredzēt (šajā sakarā skat 1987. gada 15. decembra
spriedumu lietā 325/85 Īrija/Komisija,
Recueil
, 5041. lpp.; 1996. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑143/93
Van Es Douane Agenten
,
Recueil
, I‑431. lpp., 27. punkts, un 1996. gada 15. februāra spriedumu lietā C‑63/93
Duff
u.c.,
Recueil
, I‑569. lpp., 20. punkts).
81     Kā Tiesa jau ir lēmusi, nav iespējams paļauties uz to, ka tiesību akti pilnīgi noteikti netiks mainīti, bet vienīgi apstrīdēt
šādu grozījumu piemērošanas noteikumus (attiecībā uz tiesību akta grozījumu, ar ko atceļ tiesības atskaitīt pievienotās vērtības
nodokli atsevišķiem maksājumiem saistībā ar ēku īri, skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑487/01 un
C‑7/02
Gemeente Leusden
un
Holin Groep
,
Recueil
, I‑5337. lpp., 81. punkts). Tāpat tiesiskās drošības princips neprasa tiesību aktu grozījumu neesamību, bet drīzāk prasa,
lai likumdevējs ņem vērā uzņēmēju īpašo stāvokli un vajadzības gadījumā paredz pielāgošanas noteikumus jauno tiesību normu
piemērošanai.
82     Šajā sakarā jāuzsver, ka Direktīvā ir normas, kas ļauj ņemt vērā tāda uzņēmēja kā
SEP
īpašo stāvokli elektroenerģijas tirgus liberalizācijas situācijā. It īpaši Direktīvas 24. pantā dalībvalstīm ir piedāvāta
iespēja lūgt atkāpi no 7. panta 5. punkta un 16. panta attiecībā uz darbības saistībām vai garantijām, kas piešķirtas pirms
Direktīvas stāšanās spēkā. Taču Nīderlandes Karaliste šo iespēju nav izmantojusi (skat. Lēmumu 1999/796, 44. punkts).
83     Komisija norāda uz to, ka Direktīvā nav paredzēts pienākums lauzt tādus līgumus kā
SEP
starptautiskie līgumi. Tomēr šī situācija neļauj neievērot Direktīvas noteikumus, pamatojoties uz to, ka neievērošana ir
vajadzīga šo līgumu izpildei. Turklāt līgumu laušana būtu tikai netiešas un iespējamas Direktīvas sekas. Turklāt Direktīva
netraucē tādam uzņēmējam kā
SEP
(kopš 2001. gada –
NEA
) pārdot ārpus Nīderlandes elektroenerģiju, ko tā ar saviem starptautiskajiem līgumiem ir apņēmusies pirkt.
84
NEA
turklāt atsaucas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Regulu (EK) Nr. 1228/2003 par nosacījumiem attiecībā
uz pieeju tīklam elektroenerģijas pārrobežu tirdzniecībā (OV L 176, 1. lpp.), it īpaši uz 2. punktu šīs regulas pielikuma
sadaļā “Ilgtermiņa līgumi”, saskaņā ar kuru “esošajiem ilgtermiņa līgumiem, kad tos iesniedz atjaunošanai, nav pirmpirkuma
tiesību”. Pēc
NEA
domām, no šīs normas izriet, ka jābūt iespējai izpildīt līgumus, kas noslēgti pirms Regulas stāšanās spēkā.
85     Šis arguments nevar grozīt iepriekšējo vērtējumu. Minētā norma, kas nebija spēkā pamata prāvas rašanās faktu brīdī, pilnībā
saskan ar Direktīvas 7. panta 5. punkta un 16. panta interpretāciju, kas izklāstīta šā sprieduma 56.–63. punktā, un tāpēc
to nevar apstrīdēt. Šī norma šajā gadījumā vienkārši apstiprina, ka iespējamās atkāpes no minētajiem pantiem, kas atļautas
saskaņā ar Direktīvas 24. pantu, nevar attiecināt uz laikposmu pēc tādos līgumos noteikto saistību izbeigšanās, kas noslēgti
pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā.
86     Šie apsvērumi neietekmē atbildi uz jautājumu, vai un kādā mērā tāds uzņēmums kā
NEA
, pamatojoties uz valsts tiesībām, var prasīt tādu zaudējumu atlīdzību, ko tam, iespējams, radījusi Nīderlandes valsts iestāžu
izvēle Direktīvas 24. panta ietvaros nelūgt atkāpi attiecībā uz strīdīgajiem pasākumiem.
87     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tādi apstākļi, uz kādiem atsaucas lietas dalībnieki un ieinteresētās personas,
kas iesniegušas apsvērumus Tiesai, neļauj atbilstošā veidā atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības
principu.
88     Tādējādi atbilde uz otro jautājumu ir šāda:
–       Direktīvas 7. panta 5. punkts un 16. pants attiecas ne tikai uz tehniskiem noteikumiem, bet šīs normas ir jāinterpretē tādējādi,
ka tās attiecas uz jebkādu diskrimināciju;
–       šie panti nepieļauj valsts pasākumus, kas piešķir uzņēmumam elektroenerģijas pārrobežu pārvades prioritāru jaudu, neatkarīgi
no tā, vai šos pasākumus veicis sistēmas operators, sistēmas pārvaldības kontrolieris vai likumdevējs, ja šādi pasākumi nav
atļauti saskaņā ar Direktīvas 24. pantā paredzēto kārtību.

Par pirmo jautājumu
89     Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 86. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attaisno
tādus pasākumus, kādi tiek apstrīdēti pamata lietā.
90     Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, uz pirmo jautājumu vairs nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
91     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Direktīvas 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas
iekšējo tirgu 7. panta 5. punkts un 16. pants attiecas ne tikai uz tehniskiem noteikumiem, bet šīs normas ir jāinterpretē
tādējādi, ka tās attiecas uz visu veidu diskrimināciju;
2)
šie panti nepieļauj valsts pasākumus, kas piešķir uzņēmumam elektroenerģijas pārrobežu pārvades prioritāru jaudu, neatkarīgi
no tā, vai šos pasākumus veicis sistēmas operators, sistēmas pārvaldības kontrolieris vai likumdevējs, ja šādi pasākumi nav
atļauti saskaņā ar Direktīvas 96/92 24. pantā paredzēto kārtību.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.