CELEX: 62001TJ0151
Konkurence
Dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
Vācijā pārdota iepakojuma ar firmas zīmi "Der Grüne Punkt" savākšanas un pārstrādes sistēma
Lēmums, kurā atzīta dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
Šķērslis ieejai tirgū
Atlīdzība saskaņā ar līgumu par firmas zīmes izmantošanu

Atbilstošās tiesību normas
A –
Noteikumi par iepakojuma atkritumu rašanās novēršanu
1       1991. gada 12. jūnijā Vācijas valdība pieņēma
Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen
(Noteikumi par iepakojuma atkritumu rašanās novēršanu (
BGBl
. 1991 I, 1234. lpp.)), kuru šai lietai piemērojamā redakcija ar grozījumiem stājās spēkā 1998. gada 28. augustā (turpmāk
tekstā – “Noteikumi” vai “Noteikumi par iepakojumu”). Noteikumu mērķis ir novērst un samazināt iepakojuma atkritumu ietekmi
uz vidi. Šajā sakarā tajos ražotājiem un izplatītājiem ir noteikts pienākums pieņemt atpakaļ un pārstrādāt izlietotu pārdošanas
iepakojumu, ārpus sabiedriskās atkritumu iznīcināšanas sistēmas.
2       Saskaņā ar Noteikumu 3. panta 1. punktu pārdošanā izmantotais iepakojums (turpmāk tekstā – “iepakojums”) ir tas, kurā tirdzniecības
vietās iepakotas gala patērētājam paredzētas preces. Tas ir arī iepakojums, ko izmanto veikali, ēdināšanas uzņēmumi un citi
pakalpojumu sniedzēji, lai nodrošinātu vai atvieglotu preču nodošanu gala patērētājam (pakalpojumu iepakojums), kā arī trauki
un vienreizējās lietošanas galda piederumi.
3       Noteikumu 3. panta 7. punktā ražotājs ir definēts kā persona, kas ražo iepakojumu, iepakojuma materiālus vai preces, kas ļauj
tieši izgatavot iepakojumu, kā arī persona, kas iepakojumu ieved Vācijas teritorijā. Noteikumu 3. panta 8. punktā teikts,
ka izplatītājs ir persona, kas laiž tirgū iepakojumu, iepakojuma materiālus un preces, kas ļauj tieši izgatavot iepakojumu,
vai arī iepakotas preces neatkarīgi no izplatīšanas stadijas. Sabiedrības, kas pārdod pa pastu, arī ir izplatītājas Noteikumu
izpratnē. Visbeidzot, gala patērētāja jēdziens ir galvenokārt definēts Noteikumu 3. panta 10. punktā kā persona, kas preci
vairs nepārdod tālāk tādā formā, kādā tā tai ir piegādāta.
4       Iepakojuma ražotāji un izplatītāji tiem Noteikumos noteikto pienākumu pieņemt atpakaļ un pārstrādāt iepakojumu var izpildīt
divējādi.
5       Pirmkārt, atbilstoši Noteikumu 6. panta 1. un 2. punktam ražotājiem un izplatītājiem ir tirdzniecības vietā vai tās tuvumā
bez maksas jāpieņem atpakaļ gala patērētāju izlietotais iepakojums un tas jāpārstrādā (turpmāk tekstā – “individuālā sistēma”).
Izplatītājam ir pienākums pieņemt atpakaļ tikai tāda veida, formas un izmēra iepakojumu, kā arī iepakotas preces, kas ietilpst
tā piedāvājumā. Izplatītājiem, kuru veikalu platība nepārsniedz 200 m
, pienākums ir pieņemt atpakaļ tikai tādu preču iepakojumu, kuru preču zīmes tie pārdod (Noteikumu 6. panta 1. punkta ceturtais
un piektais teikums). Saskaņā ar Noteikumu 6. panta 1. punkta trešo teikumu individuālajā sistēmā izplatītājam ir gala patērētājam
“skaidri redzamos un izlasāmos plakātos” jāpaziņo par iespēju atdot iepakojumu atpakaļ.
6       Otrkārt, atbilstoši Noteikumu 6. panta 3. punkta pirmajam teikumam ražotāji un izplatītāji var pievienoties sistēmai, kas
nodrošina regulāru gala patērētāju izlietotā pārdošanas iepakojuma savākšanu to dzīvesvietā vai visā izplatītāja tirdzniecības
zonā, lai to pārstrādātu (turpmāk tekstā – “kolektīvā sistēma”). Ražotāji un izplatītāji, kas pieder pie kādas kolektīvās
sistēmas, ir atbrīvoti no pienākuma pieņemt atpakaļ un pārstrādāt iepakojumu, kas ietilpst šajā sistēmā. Saskaņā ar Noteikumu
6. panta I pielikuma 4. punkta 2) apakšpunkta otro teikumu ražotājiem un izplatītājiem ir jāapliecina to piederība pie kādas
kolektīvās sistēmas “ar marķējuma vai ar kāda cita piemērota līdzekļa palīdzību”. Tie tādējādi var par šo piederību paziņot
uz iepakojuma vai izmantot citus pasākumus, kā, piemēram, klientu informēšanu tirdzniecības vietā vai iepakojumam pievienojot
paziņojumu.
7       Piemērojot Noteikumu 6. panta 3. punkta vienpadsmito teikumu, kolektīvajām sistēmām ir jābūt apstiprinātām attiecīgo federālo
zemju [
Länder
] kompetentajās iestādēs. Lai šīs sistēmas tiktu apstiprinātas, tām it īpaši ir jāaptver vismaz visa vienas federālās zemes
teritorija, jānodrošina regulāra iepakojuma savākšana patērētāju dzīvesvietu tuvumā un jābūt noslēgušām līgumus ar vietējām
atkritumu pārvaldības organizācijām. Visi uzņēmumi, kas kādā federālajā zemē atbilst šiem nosacījumiem, var tur izveidot apstiprinātu
kolektīvo sistēmu.
8       Kopš 2000. gada 1. janvāra individuālajām sistēmām un kolektīvajām sistēmām ir jāievēro vienāds reģenerācijas līmenis. Šis
līmenis, kas ir noteikts Noteikumu I pielikumā, atšķiras atkarībā no materiāla, no kā izveidots iepakojums. Savākšanas un
reģenerācijas pienākumu izpilde individuālās sistēmas gadījumā tiek nodrošināta ar neatkarīgu ekspertu izdotu sertifikātu,
bet kolektīvās sistēmas gadījumā – sniedzot ticamus datus par savākto un pārstrādāto iepakojumu.
9       Turklāt Noteikumu 6. panta 1. punkta devītajā teikumā ir norādīts, ka, ja kāds izplatītājs nepilda savu pienākumu savākt un
pārstrādāt iepakojumu ar individuālās sistēmas palīdzību, tam tas ir jādara ar kādas kolektīvās sistēmas palīdzību.
10     Šajā sakarā 2000. gada 24. maijā Vācijas iestādes Komisijai administratīvajā procesā paziņotajos apsvērumos (turpmāk tekstā
– “Vācijas iestāžu apsvērumi”) norādīja, ka Noteikumi par iepakojumu ļauj izplatītājam apvienot iepakojuma savākšanu tirdzniecības
vietas tuvumā individuālajā sistēmā un savākšanu gala patērētāja tuvumā kolektīvajā sistēmā, pievienojoties kolektīvajai sistēmai
tikai saistībā ar daļu no iepakojuma, ko tas ir laidis tirgū.
11     Vācijas iestāžu apsvērumos bija norādīts arī tas, ka, ja izplatītājs bija izvēlējies piedalīties kādā kolektīvajā sistēmā
saistībā ar visu iepakojumu, ko tas pārdeva, tas vairs nebija pakļauts 6. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem pienākumiem,
kas nozīmēja, ka vēlāka izvēle iznīcināt iepakojumu individuāli nebija iespējama. Savukārt, ja izplatītājs sākumā izvēlējās
individuālo sistēmu, vēlāka piedalīšanās kādā kolektīvajā sistēmā bija iespējama, ja reģenerācijas līmenis individuālās iznīcināšanas
ietvaros nebija sasniegts.
B –  Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH
kolektīvā sistēma un līgums par firmas zīmes izmantošanu
12     Kopš 1991. gada
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH
(turpmāk tekstā – “prasītāja” vai “
DSD
”) ir vienīgā sabiedrība, kas izmanto kolektīvo sistēmu visā Vācijas teritorijā (turpmāk tekstā – “
DSD
sistēma”). Šajā sakarā
DSD
1993. gadā apstiprināja visu federālo zemju kompetentās iestādes.
13     Attiecības starp
DSD
un ražotājiem un izplatītājiem, kas pieder pie tās sistēmas, regulē tipveida līgums par firmas zīmes “Der Grüne Punkt” izmantošanu
(turpmāk tekstā – “līgums” vai “līgums par firmas zīmes izmantošanu”). Parakstot šo līgumu, uzņēmumam, kas pievienojas sistēmai,
ir tiesības par atlīdzību norādīt firmas zīmi “Der Grüne Punkt” uz pārdošanas iepakojuma, kas ietilpst
DSD
sistēmā (līguma par firmas zīmes izmantošanu 1. panta 1. punkts).
14
DSD
pie tās sistēmas piederošo uzņēmumu vārdā nodrošina tā izlietotā pārdošanas iepakojuma savākšanu, šķirošanu un pārstrādi,
ar kuru tie nolemj piedalīties
DSD
sistēmā, tādējādi atbrīvojot tos no minētā iepakojuma savākšanas un reģenerācijas pienākuma (līguma 2. pants).
15     Uzņēmumiem, kas piedalās sistēmā, ir jāinformē, kāda veida iepakojumu tie vēlas iznīcināt ar
DSD
sistēmas palīdzību, un jānorāda firmas zīme “Der Grüne Punkt” uz visa šāda veida iepakojuma, ko paredzēts izmantot Vācijā,
lai
DSD
varētu uzņemties šo pienākumu pie sistēmas piederošā uzņēmuma vietā (līguma 3. panta 1. punkts).
16     Firmas zīmes lietotājs maksā
DSD
par visu iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, ko tas izplata Vācijas teritorijā, saskaņā ar līgumu par firmas zīmes
izmantošanu. Izņēmumi no šī noteikuma ir jāietver atsevišķā līgumā, rakstveidā (līguma 4. panta 1. punkts). Līguma 5. panta
1. punktā ir arī minēts, ka par visu iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, ko firmas zīmes lietotājs izplata Vācijas
teritorijā, ir jāmaksā (līguma 5. panta 1. punkts).
17     Maksas apmērs tiek aprēķināts, ņemot vērā divus faktorus, proti, pirmkārt, iepakojuma svaru un izmantotā materiāla veidu un,
otrkārt, iepakojuma tilpumu vai izmēru. Maksa tiek aprēķināta, neietverot peļņu, un tā ir paredzēta tikai, lai segtu savākšanas,
šķirošanas un reģenerācijas izmaksas, kā arī ar to saistītas administratīvās nodevas (līguma 4. panta 2. un 3. punkts). Ja
izmaksas mainās,
DSD
pieņemot lēmumu, var maksu pielāgot.
18
DSD
sistēmā iepakojums ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” var tikt savākts vai nu speciālās atkritumu tvertnēs, kas ir atšķirīgas
metālam, plastmasai un jauktam materiālam, vai nu tvertnēs, kas novietotas dzīvesvietu tuvumā (it sevišķi papīram un stiklam),
bet pārējie atkritumi ir jāizmet sabiedriskās atkritumu iznīcināšanas sistēmas atkritumu tvertnēs.
19
DSD
sistēmā prasītāja pati nevāc un nepārstrādā izlietoto iepakojumu, bet gan par šiem pakalpojumiem noslēdz apakšlīgumus ar
savākšanas uzņēmumiem. Attiecības starp
DSD
un šiem uzņēmumiem regulē tipveida līgums, kurā vairākas reizes izdarīti labojumi un kura mērķis ir izveidot un izmantot
sistēmu iepakojuma savākšanai un šķirošanai. Saskaņā ar šiem līgumiem par pakalpojumu sniegšanu, ko
DSD
ir noslēgusi ar 537 vietējiem uzņēmumiem, visiem šiem uzņēmumiem ir ekskluzīvas tiesības noteiktā teritorijā vākt iepakojumu
priekš
DSD
. Sašķiroti šie materiāli tiek transportēti uz reciklēšanas centriem to pārstrādei.
20     2001. gada 17. septembrī Komisija procesā, kas ierosināts, pamatojoties uz [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, pieņēma
Lēmumu 2001/837/EK (Lietas COMP/34493 –
DSD
, COMP/37366 –
Hofmann
+
DSD
, COMP/37299 –
Edelhoff
+
DSD
, COMP/37291 –
Rechmann
+
DSD
, COMP/37288 –
ARGE
un pieci citi uzņēmumi +
DSD
, COMP/37287 –
AWG
un pieci citi uzņēmumi +
DSD
, COMP/37526 –
Feldhaus
+
DSD
, COMP/37254 –
Nehlsen
+
DSD
, COMP/37252 –
Schönmakers
+
DSD
, COMP/37250 –
Altvater
+
DSD
, COMP/37246 –
DASS
+
DSD
, COMP/37245 –
Scheele
+
DSD
, COMP/37244 –
SAK
+
DSD
, COMP/37243 –
Fischer
+
DSD
, COMP/37242 –
Trienekens
+
DSD
, COMP/37267 –
Interseroh
+
DSD
) (OV L 319, 1. lpp.). Prasītāja lietā T‑289/01
Duales System Deutschland
/Komisija cēla prasību atcelt šo lēmumu.

Prāvas rašanās fakti
21     1992. gada 2. septembrī
DSD
, lai iegūtu negatīvu apstiprinājumu vai vismaz lēmumu piemērot atbrīvojumu, paziņoja Komisijai savus statūtus un vairākas
vienošanās, starp kurām bija līgums par firmas zīmes izmantošanu un līgums par pakalpojumu sniegšanu.
22     Pēc 1997. gada 23. jūlijā
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 100, 4. lpp.) saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, “Pirmā regula par [EKL 81.] un [82.] panta
īstenošanu” (OV 13, 204. lpp.), 19. panta 3. punktu publicētā paziņojuma, kurā Komisija pavēstīja savu nodomu apstiprināt
paziņotās vienošanās, tā saņēma ieinteresēto trešo personu apsvērumus it īpaši par dažādiem līguma par firmas zīmes izmantošanu
piemērošanas aspektiem. Šīs trešās personas it sevišķi kritizēja apgalvoto konkurences traucējumu, ko izraisīja dubults maksājums,
piedaloties
DSD
sistēmā un kāda cita pakalpojuma sniedzēja sistēmā.
23     1998. gada 15. oktobrī
DSD
Komisijai iesniedza virkni ar saistībām, kas bija paredzētas, lai novērstu to, ka iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem,
kas piederēja pie
DSD
sistēmas, bija jāmaksā dubulta maksa, ja tie piedalījās kādā citā kolektīvajā sistēmā, kas darbojās reģionāli.
DSD
it sevišķi paredzēja situāciju, kurā kolektīvās sistēmas, kas darbojās vienā vai vairākās federālajās zemēs, bija izveidotas
paralēli
DSD
sistēmai. Tādā gadījumā viena veida un viena izplatītāja vai ražotāja iepakojumu šajās federālajās zemēs varēja vākt kāda
no šīm jaunajām kolektīvajām sistēmām, bet citās federālajās zemēs –
DSD
sistēma;
DSD
saistības šajā sakarā bija šādas (apstrīdētā lēmuma 4., 58. un 59. apsvērums):
“Ja tiek izveidotas un federālās zemes augstākajās iestādēs atbilstoši Noteikumu par iepakojumu 6. panta 3. punktam oficiāli
apstiprinātas [
DSD
sistēmai] alternatīvas reģionāli darbojošās sistēmas, [
DSD
] ir gatava līgumu par firmas zīmes izmantošanu piemērot tā, lai tiem, kas pievienojušies tās sistēmai, būtu iespējams piedalīties
šajās sistēmās ar daļu sava iepakojuma. [
DSD
] neiekasēs maksu saskaņā ar līgumu par firmas zīmes izmantošanu par iepakojumu, ko savākušas šādas sistēmas, ja šī alternatīvā
savākšana tikts apliecināta ar pierādījumiem. Otrs nosacījums atbrīvošanai no maksas par iepakojumu ar firmas zīmi [“Der Grüne
Punkt”] ir tāds, ka nedrīkst tikt apdraudēta preču zīmes [“Der Grüne Punkt”] aizsardzība.”
24     1999. gada 3. novembrī Komisija uzskatīja, ka
DSD
1998. gada 15. oktobrī iesniegtajai virknei saistību bija jāattiecas arī uz individuālajām sistēmām, kas tiek izmantotas,
lai iznīcinātu daļu iepakojuma, nevis tikai kolektīvajām sistēmām.
25     1999. gada 15. novembrī zināmi iepakojuma ražotāji Komisijai nosūtīja sūdzību. Tie apgalvoja, ka līgums par firmas zīmes izmantošanu
kavēja individuālas iepakojuma savākšanas sistēmas izveidi. Tie uzskatīja, ka firmas zīmes izmantošana, ja
DSD
nesniedza atkritumu iznīcināšanas pakalpojumu, bija dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana no
DSD
puses.
26     2000. gada 13. marta vēstulē
DSD
Komisijai ierosināja divas papildu saistības. Viena no tām attiecās uz gadījumu, kad iepakojuma ražotāji un izplatītāji daļai
no sava iepakojuma izvēlējās individuālo sistēmu, bet
DSD
sistēmai pievienojās ar pārējo daļu. Tādā gadījumā
DSD
uzņēmās neiekasēt maksu saskaņā ar līgumu par firmas zīmes izmantošanu par individuālās sistēmas savākto iepakojumu, ar nosacījumu,
ka par šo alternatīvo savākšanu tai tiek sniegti pierādījumi. Šie pierādījumi bija jāsniedz saskaņā ar Noteikumu par iepakojumu
I pielikuma 2. punktā minētajām prasībām. 2000. gada 13. marta vēstulē
DSD
norādīja arī, ka tā neuzskatīja par nepieciešamu izdarīt izmaiņas 1998. gada 15. oktobrī iesniegtajās saistībās (skat. apstrīdētā
lēmuma 7., 60. un 61. apsvērumu).
27     2000. gada 3. augustā Komisija
DSD
nosūtīja paziņojumu par iebildumiem, uz kuru tā atbildēja 2000. gada 9. oktobra vēstulē.
28     2001. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma Lēmumu 2001/463/EK par [EKL] 82. panta piemērošanas procesu (Lieta COMP D3/34493 –
DSD
) (OV L 166, 1. lpp., turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
29     Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 5. jūlijā, prasītāja, pamatojoties uz EKL
230. panta ceturto daļu, cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
30     Ar atsevišķu dokumentu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā tai pašā datumā, prasītāja saskaņā ar EKL 242. pantu
iesniedza lūgumu apturēt apstrīdētā lēmuma 3. panta, kā arī 4., 5., 6. un 7. panta izpildi, ciktāl tie atsaucas uz 3. pantu,
līdz brīdim, kad Pirmās instances tiesa būs pieņēmusi lēmumu pēc būtības.
31     Ar 2001. gada 15. novembra rīkojumu lietā T‑151/01 R
Duales System Deutschland
/Komisija (
Recueil
, II‑3295. lpp.) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs noraidīja lūgumu atlikt apstrīdētā lēmuma piemērošanu.
32     Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēti attiecīgi 2001. gada 16., 19. un 20. jūlijā,
Vfw AG
,
Landbell AG für Rückhol‑Systeme
(turpmāk tekstā – “
Landbell
”) un
BellandVision GmbH
lūdza iestāties šajā tiesvedībā Komisijas atbalstam. Pieteikumi par iestāšanos lietā tika paziņoti lietas dalībniekiem, kas
sniedza savus apsvērumus noteiktajos termiņos.
33     Ar 2001. gada 5. novembra rīkojumu Pirmās instances tiesa (piektā palāta) atļāva šiem trim uzņēmumiem iestāties lietā, un
tie varēja individuāli sniegt savus apsvērumus 2002. gada 7. februārī.
34     Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un procesa organizatorisko
pasākumu ietvaros lietas dalībniekiem uzdeva vairākus jautājumus, uzaicinot uz tiem atbildēt tiesas sēdē. Šie jautājumi bija
par dažādām iepakojuma savākšanas un reģenerācijas procesa stadijām un par apstākļiem, kādos varēja pastāvēt konkurence starp
individuālajām un kolektīvajām sistēmām. Pirmās instances tiesa arī lūdza Komisiju iesniegt Vācijas iestāžu dokumentu, ko
tās bija nosūtījušas administratīvajā procesā. Komisija šo dokumentu iesniedza 2006. gada 26. jūnijā.
35     2006. gada 11. un 12. jūlija tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem,
ko uzdeva Pirmās instances tiesa.
36     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atcelt apstrīdēto lēmumu;
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
37     Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir:
–       prasību noraidīt;
–       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
38
Vfw
prasījums Pirmās instances tiesai ir noraidīt prasību.
39
Landbell
prasījumi Pirmās instances tiesai ir:
–       prasību noraidīt;
–       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
40
BellandVision
prasījumi Pirmās instances tiesai ir:
–       prasību noraidīt;
–       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
41     Pirms tiek izskatīti lietas dalībnieku argumenti par pieņemamību un tiesvedības būtību, jāapraksta apstrīdētā lēmuma saturs.
A –
Apstrīdētais lēmums
42     Atšķirībā no Noteikumiem, kuros nav precizēts, vai, lai savāktu un pārstrādātu pārdoto iepakojumu, ir iespējams individuālu
sistēmu savienot ar kolektīvu sistēmu vai arī izmantot vairākas kolektīvās sistēmas, apstrīdētajā lēmumā kā izejas punkts
ir ņemta iepakojuma ražotāja vai izplatītāja iespēja savienot šīs dažādās sistēmas, lai izpildītu pienākumus, kas tiem noteikti
saskaņā ar Noteikumiem.
43     Šajā sakarā Komisijas juridiskais vērtējums ir iedalāms divās daļās: pirmā ir veltīta
DSD
rīcības analīzei saistībā ar EKL 82. pantu (apstrīdētā lēmuma 65.–160. apsvērums un 1. pants), bet otrā – tādu pasākumu pārbaudei,
ar kuriem Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu, varētu izbeigt konstatēto ļaunprātīgo izmantošanu (apstrīdētā
lēmuma 161.–167. apsvērums un 3.–7. pants). Apstrīdētais lēmums neattiecas uz
DSD
rīcības likumību saistībā ar EKL 86. panta 2. punktu.
1.
Par iespēju savienot vairākas savākšanas un reģenerācijas sistēmas, lai izpildītu Noteikumos par iepakojumu paredzētos pienākumus
44     Iespēja izmantot vairākas savākšanas un reģenerācijas sistēmas, lai izpildītu Noteikumos par iepakojumu paredzētos pienākumus
(turpmāk tekstā – “jauktās sistēmas”), ir apstrīdētā lēmuma pamattēze, kurai Komisija iedomājas šādus trīs variantus (apstrīdētā
lēmuma 101. apsvērums):
–       pirmais variants ir gadījums, kad ražotājs vai izplatītājs vienai daļai sava iepakojuma izmanto
DSD
kolektīvo sistēmu (valstī), bet pārējam iepakojumam – citu kolektīvo sistēmu (reģionā);
–       otrais variants ir gadījums, kad ražotājs vai izplatītājs izmanto
DSD
sistēmu vienai daļai sava iepakojuma, bet pārējam iepakojumam – individuālo sistēmu;
–       trešais variants ir gadījums, kad ražotājs vai izplatītājs uztic visa sava iepakojuma iznīcināšanu Vācijā sistēmām, kuras
konkurē ar
DSD
sistēmu, bet citās dalībvalstīs pievienojas sistēmai, kas izmanto firmas zīmi “Der Grüne Punkt”.
45     Apstrīdētajā lēmumā ir minēti vairāki faktori, kas ļauj konstatēt iespēju izmantot jauktās sistēmas. Tā lēmumā ir norādīts,
ka no Vācijas iestāžu apsvērumiem (apstrīdētā lēmuma 20. apsvērums) izriet, ka Noteikumi ļauj savienot individuālu sistēmu
un kolektīvu sistēmu, piedaloties kolektīvajā sistēmā tikai, lai savāktu daļu pārdotā iepakojuma. Vācijas iestādes tomēr precizē,
ka tādā gadījumā patērētāji un iestādes ir skaidri jāinformē, uz kādu iepakojumu attiecas pienākums to savākt tirdzniecības
vietās vai to tuvumā un uz kādu šāds pienākums neattiecas (apstrīdētā lēmuma 20. apsvērums). Apstrīdētajā lēmumā ir arī uzsvērts,
ka no kādas agrākas Vācijas iestādes atbildes izriet, ka Noteikumu 6. panta 3. punkts nenozīmē, ka būtu iespējams izmantot
tikai vienu sistēmu. Vācijas iestādēm tādējādi nekad nav bijis nolūka visā valstī vai katrā federālajā zemē ļaut izveidot
tikai vienu kolektīvo sistēmu (apstrīdētā lēmuma 23. apsvērums).
46     Vācijas iestāžu apsvērumi tādējādi ļauj konstatēt, ka Noteikumos paredzētā alternatīva, saskaņā ar kuru iepakojuma ražotājs
vai izplatītājs var izmantot individuālu sistēmu vai kolektīvu sistēmu, lai izpildītu savus pienākumus, neiebilst pret jauktu
sistēmu. Vēl Pirmās instances tiesa norāda, ka prasītāja šajā lietā apstrīd nevis iepakojuma ražotāja vai izplatītāja iespēju
izmantot jauktu sistēmu, bet drīzāk Komisijas veikto tās rīcības vērtējumu gan saistībā ar EKL 82. pantu, gan Regulas Nr. 17
3. panta 1. punktu.
2.
Vērtējums saistībā ar EKL 82. punktu
47     Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
DSD
ir vienīgais uzņēmums, kas piedāvā kolektīvo sistēmu visā Vācijas teritorijā, un
DSD
sistēma savāc aptuveni 70 % no pārdošanas iepakojuma Vācijā, kā arī aptuveni 82 % no pārdošanas iepakojuma, kas Vācijā savākts
pie patērētājiem (apstrīdētā lēmuma 95. apsvērums). Tas, ka
DSD
atrodas dominējošā stāvoklī, šajā lietā nav apstrīdēts.
48     Šajā lietā apstrīdētajā lēmumā raksturotā dominējošā stāvokļa ļaunprātīgā izmantošana ir balstīta uz to, ka
DSD
no iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem, kas pieder pie
DSD
sistēmas, iekasētā maksa ir nevis saistīta ar faktisku šīs sistēmas izmantošanu, bet aprēķināta, ņemot par pamatu iepakojuma
ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” daudzumu, ko šie ražotāji un izplatītāji pārdod Vācijā (līguma 4. panta 1. punkts un 5. panta
1. punkts). Taču ražotājiem un izplatītājiem, kas piedalās
DSD
sistēmā, firmas zīme “Der Grüne Punkt” ir jānorāda uz visa iepakojuma, kas tiek darīts zināms
DSD
un kas ir paredzēts patēriņam Vācijā (līguma 3. panta 1. punkts). Tādējādi saskaņā ar lēmumu
DSD
ļaunprātīgi izmanto dominējošo stāvokli, nesaistot saskaņā ar līgumu maksājamo maksu ar faktisku
DSD
sistēmas izmantošanu. No Komisijas uz klientu vai
DSD
konkurentu sūdzību pamata veiktās izpētes faktiski izriet, ka
DSD
pārskaitāmās maksas aprēķina metode liedz zināmiem iepakojuma ražotājiem,
DSD
sistēmas klientiem, iespēju izmantot savu individuālo sistēmu vai kādu citu kolektīvo sistēmu, lai rūpētos par daļu no iepakojuma,
ko tie pārdod (apstrīdētā lēmuma 100.–102. apsvērums).
49     Šajā sakarā apstrīdētajā lēmumā ir uzskatīts, ka
DSD
ieteiktais risinājums, proti, atteikties no firmas zīmes “Der Grüne Punkt” norādīšanas uz iepakojuma, ko vāc nevis
DSD
sistēma, bet kāda cita individuāla vai kolektīva sistēma, ekonomisko apstākļu dēļ “daudzos gadījumos” nebūtu iespējams (apstrīdētā
lēmuma 103. apsvērums). Šādam risinājumam faktiski būtu nepieciešama selektīva iepakojuma marķēšana (ar vai bez firmas zīmes
“Der Grüne Punkt”), kas radītu lielas izmaksas, ja iepakojums ir vienāds vai tiek izmantoti dažādi izplatīšanas veidi (apstrīdētā
lēmuma 104. un 105. apsvērums). Turklāt šāda risinājuma gadījumā iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem, kas izmanto jauktās
sistēmas, būtu jānodrošina, lai iepakojums ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” tiktu izmests vietās, kur
DSD
sistēma šo iepakojumu savāc, bet iepakojums, uz kura nav šīs firmas zīmes, tiktu izmests vietās, kur tā savākšanu nodrošina
citas sistēmas, kas praktiski nav iespējams (apstrīdētā lēmuma 106. apsvērums). Visbeidzot, ņemot vērā to, ka gala patērētājs
bieži tikai pēc iepakotās preces iegādes vai, iespējams, pēc tās izlietošanas nolemj, vai iepakojumu nogādāt kādai kolektīvajai
sistēmai dzīvesvietas tuvumā vai to aiznest uz tirdzniecības vietu, lai nodotu individuālajai sistēmai, nav iespējams noteikt,
kāda daļa no iepakojuma ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” tiks savākta vienā vai otrā savākšanas veidā (apstrīdētā lēmuma 107. apsvērums).
50     Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskata, ka ļaunprātīgai izmantošanai, kas raksturota saistībā ar līgumā par firmas zīmes izmantošanu
noteikto samaksas sistēmu, ir divējādas sekas. Pirmkārt, saistot maksu tikai ar firmas zīmes izmantošanu,
DSD
uzņēmumiem, kas neizmanto pakalpojumu, kas tos atbrīvo no pienākuma iznīcināt iepakojumu, vai uzņēmumiem, kas to izmanto
tikai daļai iepakojuma, nosakot netaisnīgas darījuma cenas un nosacījumus. Tā kā pakalpojuma sniegšanas izmaksas ļoti atšķiras
no tā cenas, tas esot ļaunprātīgas dominējoša stāvokļa izmantošanas gadījums EKL 82. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē
(apstrīdētā lēmuma 111.–113. apsvērums). Otrkārt, tā kā samaksas sistēma ir noteikta līgumā par firmas zīmes izmantošanu,
uzņēmumiem, kam ir uzlikts pienākums, neesot ekonomiski izdevīgi pievienoties individuālai sistēmai vai kādai konkurējošai
kolektīvai sistēmai, jo šiem uzņēmumiem ir vai nu papildus konkurentam maksājamai atlīdzībai jāpārskaita maksa
DSD
, vai nu jāizveido atsevišķas iepakojuma sērijas un izplatīšanas vietas. Samaksas sistēma tādējādi apgrūtinot
DSD
sistēmas konkurentu ieeju tirgū (skat. apstrīdētā lēmuma 114. un 115. apsvērumu).
51     Komisija sīkāk apraksta ļaunprātīgo izmantošanu, ko rada līgumā noteiktā maksa iepriekš minētajos trīs variantos. Par pirmo
variantu, jaukto sistēmu, kurā savienota
DSD
kolektīvā sistēma visā valstī un kāda cita kolektīvā sistēma reģionā, apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka šādai iespējai
šobrīd ir nepieciešams vai nu dažāds marķējums atkarībā no izmantotās sistēmas, vai nu maksas pārskaitīšana abām šīm sistēmām.
Tāpēc tas, ka
DSD
pieprasa maksu par visu Vācijā pārdotā iepakojuma daudzumu, padara ekonomiski neizdevīgu piedalīšanos kādā reģionālajā kolektīvajā
sistēmā (skat. apstrīdētā lēmuma 118.–123. apsvērumu).
52     Lai novērstu šo problēmu,
DSD
administratīvajā procesā uzņēmās saistības (apstrīdētā lēmuma 58. un 59. apsvērums) līgumu par firmas zīmes izmantošanu piemērot
tā, lai attiecīgajiem ražotājiem un izplatītājiem būtu iespēja piedalīties kādā citā kolektīvajā sistēmā ar daļu no sava iepakojuma,
tomēr ar nosacījumu, ka tie par to sniedz pierādījumus un neapdraud preču zīmes “Der Grüne Punkt” aizsardzību. Tā kā
DSD
atteicās atcelt nosacījumu par preču zīmes aizsardzību, kas turklāt ir izteikums, kas netika tuvāk paskaidrots, apstrīdētajā
lēmumā tika uzskatīts, ka ar šīm saistībām nepietika, lai kliedētu Komisijas minētās bažas (skat. apstrīdētā lēmuma 122. un
123. apsvērumu).
53     Par otro variantu, jaukto sistēmu, kurā savienota individuālas sistēmas un
DSD
sistēmas izmantošana, apstrīdētajā lēmumā norādīts, ka tas, ka
DSD
pieprasa maksu par visu Vācijā pārdoto iepakojuma daudzumu, izslēdz iespēju, ka daļu no šī iepakojuma var iznīcināt ar individuālās
sistēmas palīdzību (skat. apstrīdētā lēmuma 124.–128. apsvērumu).
54     Lai novērstu šo problēmu,
DSD
administratīvajā procesā uzņēmās saistības (apstrīdētā lēmuma 60. un 61. apsvērums) neiekasēt maksu saskaņā ar līgumu par
to iepakojuma daļu, ko savāc individuālā sistēma, tomēr ar nosacījumu, ka par to tiek sniegti pierādījumi. Šajās saistībās
DSD
arī precizēja, ka firmas zīmes “Der Grüne Punkt” izmantošana būs iespējama tikai uz iepakojuma, ko vāc
DSD
sistēma, un to tātad nevarēs norādīt uz iepakojuma, ko vāc individuālā sistēma. Taču Komisija uzskatīja, ka praktiski nebija
iespējams izveidot atsevišķas iepakojuma sērijas un izplatīšanas vietas, ņemot vērā, ka bija gandrīz neiespējami, ka attiecīgais
iepakojuma ražotājs vai izplatītājs šajā stadijā varētu noteikt, kuru iepakojumu patērētājs nodos kolektīvajai sistēmai un
kuru individuālajai sistēmai. Tāpēc Komisija uzskatīja, ka ar šīm saistībām nepietika, lai kliedētu bažas, ko tā bija izteikusi
par konkurences situāciju (skat. apstrīdētā lēmuma 127. un 128. apsvērumu).
55     Par trešo variantu, kurā nenotiek piedalīšanās
DSD
sistēmā Vācijā, bet savākšanas un iznīcināšanas sistēmā, kas izmanto firmas zīmi “Der Grüne Punkt” kādā citā dalībvalstī,
kas ir gadījums, kurā
DSD
varētu pieprasīt maksas pārskaitīšanu Vācijā, apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka administratīvajā procesā
DSD
uzņemtās saistības un tās paziņojums ļauj novērst Komisijas šajā sakarā konstatētās problēmas (skat. apstrīdētā lēmuma 62.–64. un
129.–135. apsvērumu).
56     Apstrīdētajā lēmumā ir precizēts, ka konstatēto ļaunprātīgo izmantošanu neattaisno apgalvotā nesaskaņa starp Noteikumu normām
un firmas zīmes “Der Grüne Punkt” norādi uz iepakojuma, saistībā ar kuru netiek nodrošināts pakalpojums pārņemt pienākumu
iznīcināt atkritumus (skat. apstrīdētā lēmuma 136.–142. apsvērumu). To neattaisnojot arī nepieciešamība saglabāt firmas zīmes
“Der Grüne Punkt” atšķirtspēju (skat. apstrīdētā lēmuma 143.–153. apsvērumu). Šajā sakarā lēmumā ir atsauce uz
Kammergericht Berlin
(Berlīnes Augstākā apgabaltiesa, Vācija) 1994. gada 14. jūnija spriedumu un minēts, ka šīs firmas zīmes pamata funkcija ir
izpildīta, “ja tā patērētājam norāda, ka tam ir iespēja uzticēt iepakojumu iznīcināt
DSD
”. Tāpēc minētās firmas zīmes funkcija nepieprasa, lai tā tiktu norādīta tikai uz iepakojuma, par kuru rūpējas
DSD
sistēma, ja šī sistēma vāc tikai daļu no šī iepakojuma (skat. apstrīdētā lēmuma 145. apsvērumu).
57     Apstrīdētajā lēmumā ir arī norādīts, ka dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, ko rada līgumā noteiktās apstrīdētās
maksas noteikumi, ņemot vērā apstākļus, kādos Vācijā un kopējā tirgū notiek iepakojuma savākšana un pārstrāde, var būtiski
ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm (skat. apstrīdētā lēmuma 155.–160. apsvērumu). Turklāt ietekme uz tirdzniecību starp
dalībvalstīm šajā lietā nav apstrīdēta.
58     Tādējādi apstrīdētajā lēmumā saskaņā ar EKL 82. pantu veiktajā vērtējumā ir norādīts, ka zināmos gadījumos
DSD
rīcība, pieprasot maksu par visu Vācijā pārdoto iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, veido dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu
izmantošanu. Šis EKL 82. panta pārkāpums apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir aprakstīts šādi:
“[
DSD
] rīcība, atbilstoši līguma par firmas zīmes izmantošanu 4. panta 1. punkta pirmajam teikumam un 5. panta 1. punkta pirmajam
teikumam pieprasot maksu par visu Vācijā pārdoto pārdošanas iepakojumu ar firmas zīmi [“Der Grüne Punkt”], nav saderīga ar
kopējo tirgu, jo uzņēmumi, kam ir uzlikts pienākums saskaņā ar Noteikumiem par iepakojumu:
a)      līguma par firmas zīmes izmantošanu 2. pantā paredzēto pakalpojumu uzņemties pienākumu iznīcināt atkritumus izmanto tikai
daļai no iepakojuma [pirmais un otrais variants] vai neizmanto vispār, bet Vācijā laiž tirgū standarta iepakojumu, kas tiek
pārdots arī citās [Eiropas Ekonomikas zonas] dalībvalstīs un saistībā ar kuru tie pieder pie kādas savākšanas sistēmas, kas
izmanto firmas zīmi [“Der Grüne Punkt”] [trešais variants], un
b)      pierāda, ka saistībā ar visu vai daļu no iepakojuma daudzuma, kuram tie izmanto pakalpojumu uzņemties pienākumu iznīcināt
atkritumus, tie Noteikumos par iepakojumu uzlikto savākšanas pienākumu izpilda ar konkurējošu kolektīvo sistēmu vai individuālo
sistēmu palīdzību.”
3.
Vērtējums par Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu
59     Pēc dominējoša stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas konstatējuma apstrīdētajā lēmumā saskaņā ar Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu
ir noteikts, kādā veidā
DSD
ir jāizbeidz konstatētais pārkāpums (apstrīdētā lēmuma 161.–167. apsvērums un 2.–7. pants).
60     Galvenais no šiem pasākumiem uzliek
DSD
pienākumu neiekasēt maksu par Vācijā pārdotu iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, saistībā ar kuru tā nesniedz pakalpojumu,
pārņemot atkritumu iznīcināšanas pienākumu, un kuram Noteikumos par iepakojumu uzliktie pienākumi tiek izpildīti citādi. Šis
apstrīdētā lēmuma 3. pantā definētais pasākums pirmajam un otrajam variantam ir šāds:
“
DSD
uzņemas ne no viena līguma par firmas zīmes izmantošanu parakstītāja neiekasēt maksu par Vācijā pārdotu pārdošanas iepakojumu
ar firmas zīmi [“Der Grüne Punkt”], saistībā ar kuru tā nesniedz pakalpojumu, pārņemot atkritumu iznīcināšanas pienākumu atbilstoši
minētā līguma par firmas zīmes izmantošanu 2. pantam, un saistībā ar kuru Noteikumos par iepakojumu uzliktie pienākumi tiek
izpildīti citādi.
Pirmajā daļā minētās saistības aizstāj līguma par firmas zīmes izmantošanu 4. panta 1. punkta otrajā teikumā paredzēto atkāpes
noteikumu.”
61     Turklāt apstrīdētā lēmuma 5. pantā Komisija šajos gadījumos nepieciešamo pierādījumu noteikumus apraksta šādi:
“1.      [Pirmais variants] Ja daļu vai visu iepakojumu vāc kāda konkurējoša kolektīvā sistēma, sistēmas pārvaldītāja apliecinājums,
apgalvojot, ka šī konkurējošā kolektīvā sistēma apstrādā atbilstošo daudzumu, ir pietiekams pierādījums tam, ka 3. un 4. pantā
minētie Noteikumos par iepakojumu uzliktie pienākumi ir izpildīti citādi.
2.      [Otrais variants] Ja daļu vai visu iepakojumu vāc kāda individuālā sistēma, pietiek ar vēlāku neatkarīga eksperta apliecinājuma
uzrādīšanu, kurā norādīts, ka ir izpildīti savākšanas un reģenerācijas pienākumi. Apliecinājums var būt izveidots individuāli
katram ražotājam vai izplatītājam vai visiem uzņēmumiem, kas piedalās individuālajā sistēmā.
3.
DSD
nekādā gadījumā nevar pieprasīt, lai apliecinājums tiktu uzrādīts vēlākā datumā nekā paredzēts Noteikumos par iepakojumu.
4.      Par pierādījumiem, kas jāsniedz
DSD
, – neatkarīgi no atbilstošās Noteikumu par iepakojumu redakcijas, pietiek, ka apliecinājums līgumslēdzējiem apstiprina, ka
saistībā ar noteikto iepakojuma daudzumu ir izpildītas savākšanas un reģenerācijas prasības.
5.      Ja apliecinājums ietver citu informāciju, to var padarīt nesalasāmu.
6.      Gan sistēmas pārvaldītāja, gan neatkarīga eksperta apliecinājumu var aizstāt ar auditora izdotu sertifikātu, kas
a posteriori
apliecina, ka saistībā ar noteikto iepakojuma daudzumu ir izpildīti Noteikumos par iepakojumu uzliktie pienākumi.
7.      Nevienu citu līguma par firmas zīmes izmantošanu noteikumu nevar piemērot tā, lai pastiprinātu prasības par
DSD
sniedzamajiem pierādījumiem.”
62     Lēmuma 4. pantā ir paredzēta īpaša trešā varianta situācija:
“1.
DSD
ir aizliegts iekasēt maksu par iepakojumu, ko kāda savākšanas un reģenerācijas sistēma vāc kādā citā dalībvalstī, izmantojot
firmas zīmi [“Der Grüne Punkt”], un kas ar firmas zīmi ir pārdots teritorijā, kurā piemērojami Noteikumi par iepakojumu, ar
nosacījumu, ka tiek apliecināts, ka Noteikumos par iepakojumu uzliktie pienākumi ir izpildīti citādi, nevis pievienojoties
sistēmai, ko atbilstoši Noteikumu 6. panta 3. punktam izveidojusi
DSD
.
2.
DSD
atbrīvošanai no maksas var noteikt nosacījumu, ka uz 1. punktā minētā iepakojuma blakus firmas zīmei [“Der Grüne Punkt”]
gala patērētājam rakstiski vai citā piemērotā veidā tiek norādīts, ka iepakojumu nevāc sistēma, ko atbilstoši Noteikumu 6. panta
3. punktam izveidojusi
DSD
.
3.      Ja par norādes uztveramību rodas nesaskaņas, puses lūdz Komisiju vienas nedēļas laikā pēc tam, kad viena vai abas puses ir
konstatējušas nesaskaņas, iecelt ekspertu.
Eksperta uzdevums ir četru nedēļu laikā konstatēt, vai dažādie norāžu veidi, ko iecerējušas puses, atbilst 2. punktā formulētajām
prasībām, ņemot vērā iepakojuma galvenos uzdevumus [..].”
63     Tieši šajā aspektā ir jāizskata lietas dalībnieku argumenti.
B –
Par prasības pieņemamību
1.
Par prasības pieņemamību, ciktāl tā attiecas uz apstrīdētā lēmuma 4. pantu
64     Komisija apgalvo, ka prasībā ir lūgts atcelt visu apstrīdēto lēmumu, neminot īpašo 4. pantā aprakstīto situāciju, kura esot
nošķirama no pārējām apstrīdētā lēmuma daļām. Tas, ka prasītāja par šo aspektu neizsakās, neatbilstot Pirmās instances tiesas
reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam, un prasība, ciktāl tā attiecas uz apstrīdētā lēmuma 4. pantu, esot jāatzīst
par nepieņemamu.
65     Prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar Reglamenta noteikumiem prasības pieteikumā ir skaidri un precīzi jānorāda fakti un juridiskie
pamati, kas ļautu Komisijai sagatavoties aizstāvībai, bet Pirmās instances tiesai veikt pārbaudi (Pirmās instances tiesas
1993. gada 28. aprīļa rīkojums lietā T‑85/92
De Hoe
/Komisija,
Recueil
, II‑523. lpp., 20. punkts). It sevišķi prasības pieteikumā ir uzskaitīti iemesli, kāpēc apstrīdētos līguma par firmas zīmes
izmantošanu noteikumus nevar uzskatīt par ļaunprātīgiem EKL 82. panta izpratnē, kas liedzot pamatu visiem apstrīdētā lēmuma
4. pantā paredzētajiem pasākumiem.
66     Pirmās instances tiesa norāda, ka apstrīdētajā lēmumā ir raksturota dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana (1. pants)
un tāpēc
DSD
uzlikti zināmi pienākumi, lai izbeigtu šo ļaunprātīgo izmantošanu (3.–7. pants). It sevišķi Komisija apstrīdētā lēmuma 4. pantā
ir noteikusi pienākumu, kas paredzēts, lai izbeigtu dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu gadījumā, kad ražotājs vai
izplatītājs paredz pārdot iepakojumu kādā citā dalībvalstī, nevis Vācijā, pievienojoties savākšanas un reģenerācijas sistēmai,
kas izmanto firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, bet šim pašam iepakojumam, kas pārdots Vācijā, izpilda šos pienākumus, nepiedaloties
DSD
sistēmā.
67     Taču prasības pirmajā pamatā par EKL 82. panta pārkāpumu prasītāja lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā esot nepareizi
konstatēta dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana. Ja Pirmās instances tiesa šo pamatu atzītu par pamatotu, visi apstrīdētajā
lēmumā
DSD
uzliektie pienākumi, kas paredzēti, lai izbeigtu šo ļaunprātīgo izmantošanu, būtu jāatceļ bez nepieciešamības pārbaudīt apstrīdētā
lēmuma 4. pantā minēto īpašo situāciju.
68     Tāpat prasības otrajā pamatā par Regulas Nr. 17 3. panta un samērīguma principa pārkāpumu prasītāja lūdz atcelt apstrīdētā
lēmuma 4. pantā uzlikto pienākumu, ciktāl tas esot nesamērīgs, ciktāl tajā
DSD
esot uzlikts pienākums sniegt pakalpojumus ar pēcapmaksu un izslēgta maksa tikai par preču zīmes izmantošanu, ņemot vērā
iespēju iepakojumu marķēt selektīvi vai neizmantot preču zīmi “Der Grüne Punkt”.
69     Tādējādi jākonstatē, ka prasības pieteikums atbilst formālajiem nosacījumiem, kas noteikti Reglamenta 44. panta 1. punkta
c) apakšpunktā, un ka Pirmās instances tiesa tādējādi var veikt pārbaudi. Tādējādi Komisijas lūgums atzīt prasību par nepieņemamu,
ciktāl tā attiecas uz apstrīdētā lēmuma 4. pantu, ir jānoraida.
2.
Par pamatu celšanu tiesvedības laikā
70     Komisija apgalvo, ka replikā esot ietverti trīs jauni pamati par līguma par firmas zīmes izmantošanu jaunu interpretāciju
(skat. turpmāk 115. punktu), par novecojušas Noteikumu par iepakojumu versijas citātiem apstrīdētā lēmuma faktu izklāstā un
par to, ka patērētājs nevarot lūgt individuālās sistēmas vākt iepakojumu dzīvesvietas tuvumā. Šie pamati tāpēc esot jāatzīst
par nepieņemamiem.
71     Pirmās instances tiesa norāda, ka saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmo daļu jaunu pamatu izvirzīšana tiesvedības
laikā ir aizliegta vismaz, ja šie pamati nav balstīti uz tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas
laikā. Šajā sakarā pamats, kas tikai papildina iepriekš tieši vai netieši izvirzītu pamatu un kas ir cieši saistīts ar to,
ir jāatzīst par pieņemamu (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā T‑195/00
Travelex Global and Financial Services
un
Interpayment Services
/Komisija,
Recueil
, II‑1677. lpp., 33. un 34. punkts un tajos minētā judikatūra).
72     Šajā lietā apgalvotie jaunie pamati, ko kritizē Komisija, faktiski ir tikai argumenti, ko prasītāja izvirza, atbildot uz Komisijas
iebildumu rakstā saistībā ar pirmo pamatu par EKL 82. panta pārkāpumu minētajiem argumentiem.
73     Tādējādi Komisijas minētais šķērslis tiesas procesam saistībā ar jaunu pamatu izvirzīšanu tiesvedības laikā ir jānoraida.
3.
Par zināmu prasītājas iesniegtu pielikumu ņemšanu vērā
a)     Par K. Vaidemana sagatavotajiem pielikumiem
74     Komisija uzsver, ka viena no
DSD
advokātiem – K. Vaidemana sagatavotie pielikumi par iepakojuma sistēmas vides aizsardzības pārvaldību Vācijā (prasības pieteikuma
A pielikums) un
DSD
sistēmas pamatojumu, ievērojot EKL 86. pantu, (replikas A pielikums) ietver paskaidrojumus, kas nav pārņemti prasītājas procesuālajos
rakstos. Tāpēc Pirmās instances tiesai šie pielikumi neesot jāņem vērā, jo apgalvojums par tiesību aktu pārkāpumu nevarot
izrietēt tikai no norādes uz pielikumiem.
75     Pirmās instances tiesa norāda, ka, lai nodrošinātu tiesisko drošību un pareizas tiesvedības principu, lai prasība būtu pieņemama,
būtiskākajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, uz kuriem tā balstīta, kaut vai kopsavilkuma veidā, bet konsekventi
un saprotami ir jāizriet no paša prasības pieteikuma teksta (Tiesas 1961. gada 15. decembra spriedums apvienotajās lietās
19/60, 21/60, 2/61 un 3/61
Société Fives Lille Cail
u.c./Augstā iestāde,
Recueil
, 561. un 588. lpp., un Pirmās instances tiesas 2005. gada 21. septembra spriedums lietā T‑87/05
EDP
/Komisija, Krājums, II‑3745. lpp., 155. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā sakarā – lai gan prasības pieteikuma pamatdaļu
specifiskos aspektos var pamatot un papildināt, atsaucoties uz izvilkumiem no tam pievienotajiem materiāliem, vispārīga norāde
uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības pielikumam, nevar kompensēt tādu būtisku juridisku argumentu trūkumu,
kuriem saskaņā ar Reglamenta 44. panta 1. punktu jābūt ietvertiem prasības pieteikumā (Pirmās instances tiesas 1999. gada
21. maija rīkojums lietā T‑154/98
Asia Motor France
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1703. lpp., 49. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
EDP
/Komisija, 155. punkts un tajā minētā judikatūra).
76     Šajā lietā jākonstatē, ka Vaidemana sagatavotie pielikumi par iepakojuma sistēmas vides aizsardzības pārvaldību Vācijā un
DSD
sistēmas pamatojumu, ievērojot EKL 86. pantu, tiešām ir dokumenti, ko iesniedzis viens no advokātiem, kas Pirmās instances
tiesā pārstāv
DSD
. Tātad galvenajiem šajos pielikumos izstrādātajiem juridisko argumentu elementiem ir jābūt iekļautiem prasības pieteikumā
vai replikā, kurās ir jābūt norādei uz izvilkumiem no šiem pielikumiem, lai pamatotu vai papildinātu to saturu, bet kas nevar
tikai vispārīgi norādīt uz minētajiem pielikumiem.
77     Taču, runājot par pirmo no šiem pielikumiem, prasības pieteikumā bez nekādiem tuvākiem paskaidrojumiem ir tikai norādīts,
ka secinājums, pie kura iepakojuma sistēmas vides aizsardzības pārvaldības Vācijā analīzes rezultātā nonāk Vaidemans, ir vienāds
ar prasības pieteikumā pausto, konkrēti nenorādot, uz kādiem aspektiem šajā 54 lappušu pielikumā tas atsaucas.
78     Pielikums par iepakojuma sistēmas vides aizsardzības pārvaldību Vācijā ir jāņem vērā tikai saistībā ar šo vienu norādi, no
kuras izriet, ka pielikuma autors piekrīt prasības pieteikumā norādītajai analīzei.
79     Runājot par otro Vaidemana sagatavoto pielikumu par
DSD
sistēmas pamatojumu, ievērojot EKL 86. pantu, jānorāda, ka šis 58 lappušu biezais pielikums tika iesniegts “pakārtoti” replikas
stadijā, kurā, “lai paskaidrotu pamatus saistībā ar EKL 86. pantu, pilnībā” norādīts “uz pielikumā izklāstīto”.
80     Šādas norādes, ievērojot iepriekš minēto judikatūru, principā nevar uzskatīt par pietiekamām, jo vispārīga norāde uz pielikumu
nevar kompensēt būtisku juridisku argumentu trūkumu, kuriem būtu jābūt norādītiem prasības pieteikumā. Tomēr replikā ir īsa
kopsavilkuma veidā aprakstīts šī pielikuma saturs, kas šajā sakarā papildina prasības pieteikumā minētos argumentus un tā
tāds ļauj Komisijai sagatavoties aizstāvībai un Pirmās instances tiesai pārbaudīt trešo pamatu par EKL 86. panta 2. punkta
pārkāpumu.
81     Šādos apstākļos jānolemj, ka pielikumu par prasītājas sistēmas pamatojumu, ievērojot EKL 86. pantu, Pirmās instances tiesa
ņems vērā tikai tiktāl, ciktāl tas īpaši attiecas uz argumentiem, ko
DSD
ir skaidri minējusi savos dokumentos.
b)     Par replikai pievienotajām viedokļu aptaujām
82     Komisija apgalvo, ka prasītāja nav pamatojusi kavēšanos, ar kādu piedāvāti pierādījumi, it īpaši divas replikai pievienotas
viedokļu aptaujas, kas esot pretrunā Reglamenta 48. panta 1. punktam.
83     Pirmās instances tiesa norāda, ka prasītājas replikā iekļautās viedokļu aptaujas nav pierādījumu piedāvājums Reglamenta 48. panta
1. punkta izpratnē, bet kalpo tam, lai pamatotu replikā sniegtos argumentus, atbildot uz iebildumu rakstā norādītajiem argumentiem
par preču zīmes “Der Grüne Punkt” un gala patērētāja lomu iepakojuma savākšanā un pārstrādē.
84     Tādējādi Komisijas minētais šķērslis tiesas procesam saistībā ar replikai pievienotajām viedokļu aptaujām ir jānoraida.
C –
Par lietas būtību
85     Lai pamatotu prasību, prasītāja izvirza trīs pamatus. Pirmais ir par EKL 82. panta pārkāpumu. Otrais ir par Regulas Nr. 17
3. panta 1. punkta un samērīguma principa pārkāpumu. Trešais ir par EKL 86. panta 2. punkta pārkāpumu.
1.
Par pirmo pamatu – EKL 82. panta pārkāpumu
a)     Ievada apsvērumi saistībā ar apgalvojumu par bezmaksas obligāto licenci
Lietas dalībnieku argumenti
86     Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 3. pantā Komisija tai uzliek pienākumu piešķirt savas preču zīmes “Der Grüne Punkt”
“bezmaksas obligāto licenci” uzņēmumiem, kas pieder pie tās sistēmas, jo firmas zīme, kas ir vienāda ar šo preču zīmi, saskaņā
ar lēmumu turpmāk var tikt norādīta uz visa iepakojuma, neatkarīgi no attiecīgās savākšanas un reģenerācijas sistēmas. Taču
saskaņā ar Tiesas judikatūru intelektuālā īpašuma tiesību obligāto licenci var piešķirt tikai “izņēmuma apstākļos”, proti,
kad atteikums izdot licenci attiecas uz tādām intelektuālā īpašuma tiesībām, kuru licence ir obligāti nepieciešama, lai īstenotu
attiecīgu darbību, šī atteikuma dēļ tiek izslēgta jebkāda konkurence saistītajā tirgū un tam nav objektīva attaisnojuma (Tiesas
1995. gada 6. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑241/91 P un C‑242/91 P
RTE
un
ITP
/Komisija, saukts “Magill”,
Recueil
, I‑743. lpp., 50.–56. punkts, un 1998. gada 26. novembra spriedums lietā C‑7/97
Bronner
,
Recueil
, I‑7791. lpp., 39. punkts). Tā kā šajā lietā neesot konstatēts neviens no šiem apstākļiem, nevar konstatēt dominējoša stāvokļa
ļaunprātīgu izmantošanu saskaņā ar EKL 82. pantu. Apgalvojuma pamatojumā prasītāja būtībā norāda šādus argumentus: pirmkārt,
preču zīme “Der Grüne Punkt” neesot obligāti nepieciešama, lai piedalītos kādā sistēmā, kura konkurē ar
DSD
sistēmu, otrkārt, apstrīdētie līguma noteikumi neizslēdzot konkurenci un, treškārt,
DSD
rīcību attaisnojot vairāki objektīvi iemesli, proti, nepieciešamība sasniegt Noteikumu mērķus, saglabāt dažādās funkcijas,
kas ir preču zīmei “Der Grüne Punkt”, – kuras obligāto licenci nevarot izdot, ievērojot tiesības, kas regulē preču zīmes,
– un nodrošināt pienācīgu
DSD
sistēmas darbību.
87     Komisija, ko atbalsta personas, kas iestājušās lietā, norāda, ka apstrīdētajā lēmumā
DSD
nav uzlikts pienākums piešķirt bezmaksas obligātās licences pretēji starptautiskajām tiesībām un Kopienu tiesībām. Raksturotā
ļaunprātīgā izmantošana izrietot tikai no tā, ka samaksas sistēma esot pretrunā EKL 82. pantam, ciktāl
DSD
pieprasa atlīdzību par pakalpojumu, ko tā nesniedz un par kuru ir pierādīts, ka to sniedz kāda cita sistēma.
Pirmās instances tiesas vērtējums
88     Pirmajā pamatā par EKL 82. pantu prasītāja būtībā apstrīd sekas, ko rada uz Regulas Nr. 17 3. panta 1. punkta pamata pieņemtā
pienākuma īstenošana, kā tā aprakstīta apstrīdētā lēmuma 3. pantā (skat. iepriekš 60. punktu), lai izbeigtu lēmuma 1. pantā
konstatēto dominējoša stāvokļa ļaunprātīgo izmantošanu (skat. iepriekš 58. punktu). Saskaņā ar prasītājas teikto lēmuma 3. pantā
noteiktais pienākums tai liekot piešķirt preču zīmes “Der Grüne Punkt” “bezmaksas obligāto licenci” iepakojumam, ko ir paredzēts
iznīcināt sistēmām, kuras konkurē ar
DSD
sistēmu.
89     Vienlaikus, kritizējot šādas obligātas licences likumību, prasītāja apgalvo, ka preču zīme “Der Grüne Punkt” neesot obligāti
nepieciešama, lai piedalītos sistēmā, kura konkurē ar
DSD
sistēmu (skat. turpmāk 93. punktu), un ka apstrīdētie līguma noteikumi neizslēdz konkurenci (skat. turpmāk 95. punktu). Ar
šiem argumentiem tiek apgalvots, ka
DSD
rīcība, kā tā raksturota apstrīdētā lēmuma 1. pantā, neietekmē konkurenci un tādējādi neveido dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu
izmantošanu EKL 82. panta izpratnē.
90     Tāpat prasītāja apgalvo, ka līgumā par firmas zīmes izmantošanu noteikto maksas sistēmu attaisno apsvērumi, kas izriet no
Noteikumiem (skat. turpmāk 98.–100. punktu), no tiesībām, kas regulē preču zīmes, (skat. turpmāk 103.–114. punktu) un nepieciešamības
nodrošināt pienācīgu
DSD
sistēmas darbību (skat. turpmāk 115. un 116. punktu). Šie apsvērumi objektīvi attaisnojot maksas sistēmu, kas ir lēmuma 1. pantā
raksturotās ļaunprātīgās izmantošanas priekšmets, tāpēc to nevarot uzskatīt par ļaunprātīgu EKL 82. panta izpratnē.
91     Tāpēc tā vietā, lai izvērtētu, kādas sekas prasītājas argumentiem varētu būt apstrīdētā lēmuma 3. pantā uzliktajam pienākumam,
proti, saskaņā ar
DSD
teikto “bezmaksas obligāto licenci”, kas ir argumenti, kas ietilpst otrajā pamatā, kurš veltīts Regulas Nr. 17 3. panta 1. punkta
pārkāpumam, Pirmās instances tiesai saistībā ar pirmo pamatu, kas attiecas uz EKL 82. pantu, jāizvērtē tikai argumenti par
dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, kas aprakstīta apstrīdētā lēmuma 1. pantā. Faktiski, ja nebūtu ļaunprātīgas dominējoša
stāvokļa izmantošanas saskaņā ar EKL 82. pantu, apstrīdētā lēmuma 3. pantam saskaņā ar Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu zustu
pamats, jo vairs nebūtu pārkāpuma, kas būtu izbeidzams.
A contrario
, pastāvot dominējoša stāvokļa ļaunprātīgai izmantošanai, Komisijai tiešām saskaņā ar Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu ir
tiesības attiecīgajam uzņēmumam uzlikt pienākumu izbeigt konstatēto pārkāpumu.
92     Tieši šajā aspektā ir jāapraksta lietas dalībnieku argumenti par apstrīdētajā lēmumā aprakstīto dominējoša stāvokļa ļaunprātīgo
izmantošanu.
b)     Lietas dalībnieku argumenti par dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu
i) Par to, ka, lai piedalītos sistēmā, kura konkurē ar
DSD
sistēmu, nav jāizmanto preču zīme “Der Grüne Punkt”
93     Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka tās preču zīmes obligātā licence nekādā gadījumā nav obligāti nepieciešama iepriekš minētā
sprieduma lietā
Magill
izpratnē, lai ļautu iepakojuma ražotājam vai izplatītājam izvēlēties kāda konkurenta sistēmu (50. punkts un iepriekš minētais
spriedums lietā
Bronner
, 41. punkts). Taču šajā sakarā Komisija apstrīdētajā lēmumā esot tikai norādījusi, ka norādīt
DSD
preču zīmi uz iepakojuma, kuram tiek izmantota kāda konkurenta sistēma, būtu tikai “ērtāk un vienkāršāk”, lai novērstu izmaksas,
kas saistītas ar iepakojuma selektīvu marķēšanu (skat. apstrīdētā lēmuma 103.–105. apsvērumu). Šajā sakarā prasītāja uzsver,
ka, ja vienlaikus tiek izmantota
DSD
sistēma un kāda cita konkurējoša sistēma, firmas zīme “Der Grüne Punkt” uz iepakojuma varētu tikt norādīta vai nē atkarībā
no sistēmas, kas tiek izmantota. Šāda pieeja turklāt tiekot izmantota vīna nozarē, kur
DSD
preču zīme esot norādīta tikai uz tādu pudeļu etiķetēm, kuras tiek pārdotas mazumtirdzniecībā un netiek nodotas atpakaļ veikalā;
būvniecības un informātikas nozarēs, kur preces iepakojumā ar
DSD
preču zīmi tiek pārdotas, ja tās tiek piegādātas mazumtirdzniecības veikaliem, un iepakojumā bez šīs preču zīmes, ja tās
tiek piegādātas specializētiem veikaliem vai klientiem profesionāļiem, un pārtikas nozarē, kur uz lielā iepakojuma, konserviem
un kastēm nav etiķetes ar preču zīmi, ja tie tiek piegādāti rūpniecības uzņēmumiem, restorāniem un ēdnīcām, bet ir etiķete,
ja tie tiek piegādāti mazumtirdzniecības veikaliem. Iepakojuma ražotāji un izplatītāji tāpēc varot rīkoties tā, ka iepakojums
ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” tiek izmests tikai
DSD
sistēmas iekārtās, bet iepakojums, uz kura nav šīs firmas zīmes, tiek izmests tikai vietās, kur tā iznīcināšanu nodrošina
konkurējošā sistēma.
94     Komisija,
Landbell
un
BellandVision
apgalvo, ka selektīvā marķēšana iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem nav ekonomiski izdevīga.
Vfw
arī atgādina, ka
DSD
pieprasa, lai tās klienti maksātu par visu iepakojumu ar preču zīmi “Der Grüne Punkt”, neatkarīgi no tā, vai šo iepakojumu
faktiski iznīcina
DSD
sistēma.
ii) Par to, ka bez preču zīmes “Der Grüne Punkt” obligātās licences netiek likvidēta konkurence
95     Otrkārt, prasītāja apstrīdēto lēmumu kritizē tāpēc, ka ar to, ka tajā ir norādīts (115. apsvērums), ka samaksas sistēma apgrūtina
DSD
sistēmas konkurentu pieeju tirgum, nepietiekot, lai raksturotu konkurences likvidēšanu, kā tas ir prasīts iepriekš minētajā
spriedumā lietā
Magill
(56. punkts un iepriekš minētais spriedums lietā
Bronner
, 41. punkts). Faktiski Noteikumos paredzēto prasību dēļ individuālās sistēmas principā varot konkurēt ar
DSD
sistēmu tikai par iepakojumu, kas piegādāts maziem rūpniecības, tirdzniecības un amatniecības uzņēmumiem. Šajā mazajā tirgus
sektorā esot aptuveni 40 individuālās sistēmas, kas neizmantojot preču zīmi “Der Grüne Punkt”, un šīm sistēmām piešķirtais
daudzums laikā no 1997. līdz 2000. gadam esot palielinājies par vairāk nekā 60 %. Vairāki lielie izplatīšanas tīkli esot arī
pārgājuši sistēmu, kas atšķiras no
DSD
sistēmas, kas tātad esot viegli izdarāms un bez nepieciešamības, lai
DSD
piešķirtu obligāto licenci. Tāpēc neesot jautājuma par to, ka pieeja tirgum būtu apgrūtināta.
96     Komisija apstrīd prasītājas sniegtos datus, kas esot izskaidrojami ar 1998. gadā veikto reformu un to, ka sākumā individuālās
sistēmas esot vākušas ļoti maz iepakojuma.
iii) Par dažādiem
DSD
rīcības attaisnojumiem
97     Treškārt, prasītāja apgalvo, ka līguma par firmas zīmes izmantošanu apstrīdētie noteikumi esot nepieciešami, lai nodrošinātu
Noteikumu mērķu sasniegšanu, saglabātu dažādās funkcijas, kas piemīt preču zīmei “Der Grüne Punkt”, kura nekādā ziņā nevarot
būt par obligātās licences priekšmetu, un lai nodrošinātu pienācīgu
DSD
sistēmas darbību.
–       Par nepieciešamību sasniegt Noteikumu mērķus
98     Prasītāja izklāsta pārskatāmības pienākuma saturu, kas ir saistīts ar atbildības par preci principu, kas ir nostiprināts Noteikumos
par iepakojumu un kura mērķis saskaņā ar Vācijas iestāžu apsvērumiem ir “patērētājiem un iestādēm pārskatāmā veidā noteikt,
uz kādu iepakojumu attiecas pienākums to pieņemt atpakaļ veikalā vai tā tuvumā un uz kuru tas neattiecas” (atbilde uz 2.a jautājumu).
Tādējādi, ja tiek izmantota kāda kolektīvā sistēma, pārskatāmības pienākums kļūstot par marķēšanas pienākumu, kas noteikts
Noteikumu 6. panta I pielikuma 4. punkta 2) apakšpunktā, saskaņā ar kuru “ražotājiem un izplatītājiem ir jāpaziņo par [iepakojuma]
piederību pie [kolektīvās sistēmas] uz etiķetes vai ar citiem piemērotiem līdzekļiem”, bet, ja tiek izmantota individuālā
sistēma, tas kļūst par pienākumu norādīt Noteikumu 6. panta 1. punkta trešajā teikumā paredzēto, saskaņā ar ko “izplatītājam
ir privātam gala patērētājam ar skaidri redzamu un salasāmu uzrakstu palīdzību jāpaziņo par iespēju [iepakojumu] atdot atpakaļ”.
Šis pārskatāmības pienākums ļauj uzzināt, vai konkrētajam iepakojumam par to atbildīgais ražotājs vai izplatītājs izpilda
pienākumus ar kādas individuālās sistēmas vai kādas kolektīvās sistēmas palīdzību. Tas arī ļauj patērētājam zināt, kurai sistēmai
tam šis iepakojums ir jānodod. Tā iepakojums, kas pieder pie
DSD
sistēmas, ir jāvāc un jāpārstrādā šai sistēmai, bet iepakojums, kas pieder pie kādas citas kolektīvās vai individuālās sistēmas,
ir jāvāc un jāpārstrādā minētajai sistēmai. Iepakojums nevar piederēt pie abām sistēmām.
99     Turpinājumā prasītāja min, ka apstrīdētā lēmuma 3. pants pārkāpjot šo pārskatāmības pienākumu, jo turpmāk būšot iespējams,
ka uz iepakojuma, kas pieder pie konkurējošām sistēmām, būs norādīta preču zīme “Der Grüne Punkt”, kas identificē
DSD
sistēmu. Taču, ja uz visa iepakojuma būs šī preču zīme, patērētājs nevarēs zināt, kurš iepakojums tam ir jānodod tirdzniecības
vietās tāpēc, ka tas pieder pie individuālās sistēmas, un kurš ir jāizmet dzīvesvietas tuvumā tāpēc, ka tas pieder pie kolektīvās
sistēmas. Šajā sakarā prasītāja norāda, ka iepriekš nav iespējams precīzi noteikt, vai konkrētais iepakojums tiks iznīcināts
ar
DSD
sistēmas vai ar kādas citas sistēmas palīdzību, un ka tāpat nav iespējams vēlāk noteikt to, vai patērētājs tiešām iepakojumu
ir iznīcinājis ar
DSD
sistēmas palīdzību (apstrīdētā lēmuma 134. apsvērums). Tieši tāpēc Noteikumos esot precizēts, ka patērētājs ir skaidri jāinformē
ar etiķetes palīdzību, lai tas zinātu, vai konkrētais iepakojums pieder pie
DSD
sistēmas un tāpēc ir jānodod tai.
100   Turklāt prasītāja apgalvo, ka individuālās sistēmas savākšanas un reģenerācijas pienākums nav piemērojams iepakojumam, kas
pieder pie kādas kolektīvās sistēmas (skat. Bādenes‑Virtembergas federālās zemes vides aizsardzības ministra 2001. gada 27. novembra
vēstuli, 7. lpp.). Faktiski saskaņā ar Noteikumiem šāds iepakojums esot “atbrīvots” no šī pienākuma, jo tas esot piešķirts
DSD
sistēmai un uz tā ir firmas zīme “Der Grüne Punkt”. Šo iepakojumu tātad nevar vākt individuālā sistēma. Noteikumos ir paredzēts
novērst “cīņu par atkritumiem”, kurā konkurējošas sistēmas mēģinātu vākt iepakojumu lielos daudzumos, lai varētu sasniegt
savu reģenerācijas līmeni. Godīga un organizēta konkurence drīzāk nozīmējot to, ka dažādas sistēmas vāc un pārstrādā tikai
to iepakojumu, kuru materiālu iznīcināt ir to pienākums (individuālo sistēmu gadījumā) vai saistībā ar kuru tās šo atbildību
ir uzņēmušās (kolektīvo sistēmu gadījumā).
101   Turklāt prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir nepareizi interpretēti Vācijas iestāžu apsvērumi, kuros tā apgalvo, ka
patērētājs var izvēlēties, vai dot pārstrādāt iepakojumu
DSD
sistēmai vai kādai citai sistēmai, kad iepakojuma ražotājs vai izplatītājs nolemj izmantot
DSD
sistēmu vienlaikus ar kādu citu kolektīvo vai individuālo sistēmu (apstrīdētā lēmuma 138., 141. un 145. apsvērums). Atbildot
uz Komisijas jautājumu, Vācijas iestādes esot tikai norādījušas, ka gadījumā, ja tiek izmantota individuālā sistēma un kolektīvā
sistēma, patērētājs var izvēlēties, vai atstāt iepakojumu veikalā vai to tur nogādāt, vai to nodot iznīcināšanai dzīvesvietas
tuvumā, jo “Noteikumos par iepakojumu nav precīzu norāžu, kas gala patērētājam uzliktu pienākumu atdot iepakojumu atpakaļ”
(atbilde uz 1.b.aa jautājumu). Taču jēdziens “iznīcināšana dzīvesvietas tuvumā” tikai atsaucoties uz iznīcināšanu ar sabiedrisko
atkritumu iznīcināšanas organizāciju (“pelēkās atkritumu tvertnes”) palīdzību, nevis iznīcināšanu ar
DSD
sistēmas palīdzību, kas arī ir pieejama dzīvesvietas tuvumā (“dzeltenās atkritumu tvertnes”). Patērētājs tādējādi nevarot
izvēlēties, kādu iznīcināšanas sistēmu izmantot.
102   Komisija apgalvo, ka prasītāja pārspīlē marķēšanas nozīmi, jo savākšanas un reģenerācijas pienākums ir piemērojams iepakojuma
daudzumam, nevis konkrētam iepakojumam. Turklāt saskaņā ar
Landbell
un
BellandVision
teikto Noteikumos nav noteikts, ka uz iepakojuma būtu jānorāda
DSD
preču zīme.
–       Par pamatojumu saistībā ar tiesībām, kas regulē preču zīmes
103   Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā noliedz preču zīmes “Der Grüne Punkt”, kuras mērķis esot nošķirt
iepakojumu, kas piešķirts
DSD
sistēmai, no tā, ko vāc kāda konkurējoša kolektīvā vai individuālā sistēma, atšķirtspējas un izcelsmes norādes funkcijas,
atļaujot preču zīmi norādīt uz iepakojuma, ko ir paredzēts iznīcināt citai sistēmai, nevis
DSD
sistēmai. Taču šāds preču zīmes “Der Grüne Punkt” atšķirtspējas funkcijas apdraudējums principā esot pretrunā Vācijas, Kopienu
un starptautiskajām tiesībām, kas regulē preču zīmes.
104   Par Vācijas tiesībām prasītāja norāda, ka preču zīme “Der Grüne Punkt” Vācijā ir reģistrēta kā kolektīva preču zīme un ka
tā tātad ļauj “atšķirt uzņēmumu, kas pieder pie organizācijas, kura ir kolektīvas preču zīmes īpašniece, preces vai pakalpojumus
no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem tirdzniecības vai ģeogrāfiskās izcelsmes ziņā pēc veida, kvalitātes vai citām iezīmēm”
(1994. gada 25. oktobra
Markengesetz
[Preču zīmju likuma] 97. panta 1. punkts). Tāpēc preču zīmes “Der Grüne Punkt” obligātā licence liegtu šai preču zīmei tās
atšķirtspēju un draudētu ar tās izslēgšanu no reģistra.
105   Runājot par Kopienu tiesībām, prasītāja uzsver, ka preču zīmes “Der Grüne Punkt” īpašais mērķis, proti, nodrošināt gala lietotājam
oriģinālu pakalpojumu ar preču zīmi (Tiesas 1978. gada 10. oktobra spriedums lietā 3/78
Centrafarm
,
Recueil
, 1823. lpp., 11.–14. punkts) un aizsargāt tās īpašnieku pret sajaukšanas risku (skat. Tiesas 1993. gada 30. novembra spriedumu
lietā C‑317/91
Deutsche Renault
,
Recueil
, I‑6227. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra) vairs netikšot ievērots, ja gan uz iepakojuma, kas pieder pie
DSD
sistēmas, gan uz pārējā iepakojuma, ko vāc kāda konkurējoša sistēma, būs norādīta preču zīme “Der Grüne Punkt” tā, ka
DSD
konkurents varēs gūt labumu no
DSD
sistēmas reputācijas.
106   Turklāt prasītāja uzsver, ka preču zīmju obligātās licences principa nelikumība ir nostiprināta 5.a pantā Parīzes 1883. gada
20. marta Konvencijā par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību, kas pēdējo reizi pārskatīta 1967. gada 14. jūlijā Stokholmā, ar
grozījumiem, kas izdarīti 1979. gada 28. septembrī (
Recueil des traités des Nations unies
, 828. sējums, Nr. 11847, 108. lpp.), un ko ratificējušas visas dalībvalstis, un 21. pantā 1994. gada 15. aprīļa Līgumā par
ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām (Līguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas izveidošanu 1.C pielikums),
ko ratificējušas visas dalībvalstis un Eiropas Kopiena apstiprinājusi ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK
par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos,
kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. un 214. lpp.), kurā nav paredzētas preču zīmju obligātās licences.
107   Komisija norāda, ka apstrīdētais lēmums attiecas tikai uz
DSD
ieviesto maksas sistēmu, nevis apgalvoto lēmuma ietekmi uz tās kā preču zīmes “Der Grüne Punkt” īpašnieces darbību. Šajā
sakarā vienīgās lēmuma sekas esot novērst to, ka uzņēmumi, kas izmanto
DSD
sistēmu, maksā dubulti, ja tie izmanto arī kādu citu sistēmu.
Landbell
un
BellandVision
arī uzsver, ka apstrīdētais lēmums attiecas tikai uz tiesiskajām attiecībām starp
DSD
un tās partneriem saistībā ar līgumu par firmas zīmes izmantošanu un nedod trešām personām, kas nav tās partneri, tiesības
izmantot preču zīmi “Der Grüne Punkt”.
108   Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir noliegta preču zīmes “Der Grüne Punkt” atšķirtspējas funkcija, kas ļauj
ietekmēt patērētāja rīcību atkritumu iznīcināšanas jomā, kas ir būtiski tās sistēmas darbībai. Faktiski, ja patērētājs iepakojumu
ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” nenodod
DSD
sistēmai, prasītājai rodas risks vairs nesasniegt Noteikumos paredzēto reģenerācijas līmeni un zaudēt savu apstiprinājumu.
Tāpat, ja patērētājs nodod
DSD
sistēmai iepakojumu, uz kura nav norādīta firmas zīme “Der Grüne Punkt”, prasītājai šis iepakojums ir jāpārstrādā, pat ja
noteiktais līmenis jau ir sasniegts (skat. Noteikumu 6. panta I pielikuma 1. punkta 5) apakšpunkta pirmo teikumu).
109   Šajā sakarā prasītāja kritizē apgalvojumu, kas minēts apstrīdētā lēmuma 138., 139. un 145. apsvērumā, ka firmas zīmes “Der
Grüne Punkt” pamata funkcija ir izpildīta, ja tā patērētāju informē par iespēju ļaut iepakojumu iznīcināt
DSD
tiktāl, ciktāl tas balstīts uz ārpus konteksta izņemtu citātu no
Kammergericht Berlin
1994. gada sprieduma (apstrīdētā lēmuma 22. piezīme). Faktiski lēmuma citētajā daļā esot tikai konstatēts, ka preču zīme
“Der Grüne Punkt” neietver apgalvojumu par iepakojuma reciklējamo raksturu. Taču citā sprieduma daļā
Kammergericht
ir atzinusi preču zīmes “Der Grüne Punkt” signāla funkciju, atzīstot, ka šo preču zīmi augstāku vides aizsardzības iemeslu
dēļ varētu izmantot uz pārmērīga iepakojuma, lai gan tas zināmā mērā varētu maldināt patērētāju.
110   Tāpat prasītāja apšauba apstrīdētajā lēmumā ietverto apgalvojumu, ka patērētājs var izvēlēties, vai attiecīgo iepakojumu dot
pārstrādāt
DSD
sistēmai vai konkurējošai individuālai vai kolektīvai sistēmai (apstrīdētā lēmuma 145. apsvērums), ņemot vērā, ka ir būtiski,
lai patērētājs ar preču zīmes “Der Grüne Punkt” palīdzību varētu identificēt to, ka attiecīgais iepakojums pieder pie
DSD
sistēmas, nevis kādas citas sistēmas. Šajā sakarā prasītāja apgalvo, ka tās preču zīmes atšķirtspējas funkciju apstiprinot
viedokļu aptaujas, kas veiktas, sagatavojot repliku. Tā 60,8 % aptaujāto patērētāju preču zīmi “Der Grüne Punkt” izprata kā
“norādi uz speciālu organizāciju, kas atbild par šāda iepakojuma iznīcināšanu un pārstrādi” un 27,9 % no šiem patērētājiem
konkrēti minēja
DSD
sistēmu (skat. replikas 85. pielikumā institūta
Infratest Burke
veiktās aptaujas rezultātus, ziņojums datēts ar 2001. gada augustu), kas liecinot par saikni, kas patērētāju izpratnē pastāv
starp preču zīmi un
DSD
sistēmu. Saskaņā ar citu minētā institūta veiktu viedokļu aptauju tikai 3,3 % aptaujāto patērētāju norādīja, ka preču zīme
ietver tai apstrīdētajā lēmumā piedēvēto informāciju, proti, norādi uz iespēju iznīcināt iepakojumu (skat. replikas 86. pielikumā
institūta
Infratest Burke
veiktās aptaujas rezultātus, ziņojums datēts ar 2001. gada augustu).
111   Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka tas, ka preču zīme “Der Grüne Punkt” tiek norādīta uz iepakojuma, kas pieder pie konkurenta
sistēmas, apdraud šīs preču zīmes atšķirtspējas funkciju, jo patērētāji tiek maldināti visos apstrīdētajā lēmumā minētajos
gadījumos. Faktiski prasītāja uzskata, ka, pat ja tiek izmantotas vairākas sistēmas, patērētājam vienmēr ir jāvar katram iepakojumam
noteikt sistēmu, kas tam ir jāizmanto, vai nu tā ir
DSD
sistēma – ar preču zīmes “Der Grüne Punkt” palīdzību vai cita kolektīvā sistēma – ar Noteikumu 6. panta I pielikuma 4. punkta
2) apakšpunktam atbilstoša līdzekļa palīdzību, vai individuāla sistēma – ar Noteikumu 6. panta 1. punktam atbilstoša līdzekļa
palīdzību. Tādējādi, ja tiek izmantotas konkurējoša individuālā sistēma un
DSD
sistēma, aptuveni 48,4 % no vienā no iepriekš minētajām viedokļu aptaujām izjautātajiem patērētājiem neizprata pretrunīgo
informāciju, ko ietver, pirmkārt, norāde par pieņemšanu atpakaļ veikalā atbilstoši Noteikumu 6. panta 1. punktam un, otrkārt,
norāde, ko sniedz firmas zīme “Der Grüne Punkt” par savākšanu dzīvesvietas tuvumā ar
DSD
sistēmas palīdzību.
112   Plašāk prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma dēļ gandrīz uz visa iepakojuma Vācijā būs norādīta preču zīme “Der Grüne Punkt”.
Tā piedalīšanās
DSD
sistēmā ar 1 % no pārdotā iepakojuma varētu ļaut firmas zīmes lietotājam bez maksas izmantot preču zīmi pārējiem 99 %.
DSD
sistēma tādējādi īstermiņā riskē ar to, ka tai būs jāapstrādā iepakojums, kas tās sistēmai nogādāts kļūdas dēļ un par ko
DSD
nesaņem maksu. Turklāt un gandrīz vienlaikus, ņemot vērā preču zīmes “Der Grüne Punkt” nozīmes aprobežošanu tikai ar iznīcināšanas
iespēju,
DSD
sistēmas savākšanas rezultātiem būtu jāsamazinās un tā riskēs vairs nesasniegt likumā noteikto reģenerācijas līmeni.
113   Turklāt prasītāja apgalvo, ka preču zīme “Der Grüne Punkt” pilda arī kontroles funkciju, kas tai ar veikalos veiktu pārbaužu,
šķirošanas kontroles vai iestāžu veiktas kontroles palīdzību ļauj novērst un uzraudzīt pārkāpumus, ko veic iepakojuma ražotāji
un izplatītāji, kas izmanto
DSD
sistēmu, par to nesamaksājot. Šajā sakarā apstrīdētajā lēmumā esot apgrūtināta iedarbīga aizsardzība pret ļaunprātīgiem izmantotājiem,
kas 1993. gadā
DSD
gandrīz noveda līdz bankrotam.
114   Komisija, ko atbalsta personas, kas iestājušās lietā, atgādina, ka, ja nenotiek maldināšana vai sajaukšana, preču zīmes izcelsmes
funkcija, kas kalpo, lai atšķirtu vai individualizētu kādas preces vai pakalpojuma izcelsmi, netiek skarta. Taču šajā lietā
tas, kā gala patērētājs, kas pērk patēriņa preces un izmanto dažādas iepakojuma iznīcināšanas sistēmas, uztver preču zīmi
“Der Grüne Punkt”, ir izsakāms kā norāde uz to, ka iepakojuma iznīcināšanu var nodrošināt prasītājas sistēma. Turklāt preču
zīmei “Der Grüne Punkt” neesot izšķirošas lomas iepakojuma savākšanā, ņemot vērā, ka nebūt ne visās savākšanas zonās uz
DSD
sistēmas izmantotajām dzeltenajām atkritumu tvertnēm un stikla un papīra tvertnēm ir norādīta šī preču zīme. Tieši šī iemesla
dēļ patērētājiem savākšanas tvertnes asociējas nevis ar firmas zīmi, bet ar attiecīgā materiāla veidu.
–       Par pienācīgu
DSD
sistēmas darbību
115   Pēc tam, kad prasītāja vispirms bija apgalvojusi, ka apstrīdētie noteikumi par maksu bija samērīgi ar sniegtajiem pakalpojumiem,
jo līgumā noteiktā maksa par atļauju izmantot preču zīmi “Der Grüne Punkt” un
DSD
sistēmas nodrošināšanu bija vienīgais praktiskais risinājums, jo nebija iespējams precīzi noteikt iepakojuma daudzumu, kas
nodots
DSD
sistēmai, prasītāja replikas stadijā apgalvoja, ka apstrīdētajos noteikumos paredzētā maksa bija jāmaksā tikai par iepakojumu,
kuram tika izmantota
DSD
sistēma. Tādējādi
DSD
saskaņā ar līgumu par firmas zīmes izmantošanu izdota licence bija derīga tikai tam iepakojumam, kas piederēja pie
DSD
sistēmas, nevis tam, kas piederēja pie citas kolektīvās vai individuālās sistēmas. Šāds licences ierobežojums tikai iepakojumam
ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” atbilstot Noteikumiem, kuros esot prasība, ka uz iepakojuma, kas pieder pie kādas kolektīvas
sistēmas, ir jābūt skaidri norādītam, ka attiecīgais ražotājs vai izplatītājs ir “atbrīvots” no pienākuma savākt un pārstrādāt
šo iepakojumu, par ko turpmāk atbild
DSD
(
Verwaltungsgerichtshof Kassel
(Kaseles Federālā Administratīvā tiesa, Vācija) 1999. gada 20. augusta rīkojums). Taču šāda sistēma nevar darboties, ja uz
iepakojuma, kuram netiek izmantota
DSD
sistēma, arī ir norādīta firmas zīme, kas identificē šo sistēmu. Neviens līguma par firmas zīmes izmantošanu noteikums neļauj
vai neuzliek pienākumu firmas zīmes lietotājam norādīt preču zīmi “Der Grüne Punkt” uz iepakojuma, kuram tas neizmanto
DSD
sistēmu, un
DSD
sniegtie pakalpojumi (iepakojuma savākšana un pārstrāde) atbilstot par tiem pieprasītajai atlīdzībai.
116   Par Komisijas atsauci uz
Bundesgerichtshof
(Federālā Augstākā tiesa, Vācija) 2001. gada 15. marta spriedumu lietā
BäKo
prasītāja norāda, ka šajā spriedumā
Bundesgerichtshof
nav atzinusi, ka līguma noteikumi par maksu būtu nepiemēroti. Gluži pretēji, tā esot konstatējusi, ka prasītāja nevar pieprasīt
visu maksu saskaņā ar līguma par firmas zīmes izmantošanu 4. panta 1. punktu un 5. panta 1. punktu par iepakojumu, kurš neietilpst
tās likumiskajā kompetencē, proti, to, par kuru rūpējas rūpniecības un lielie uzņēmumi. Tajā gadījumā, kas apstrīdētajā lēmumā
nav paredzēts (apstrīdētā lēmuma 14. piezīme), prasītāja nebija sniegusi pakalpojumu pārņemt tai uzticētos pienākumus. Taču
šajā lietā uz attiecīgā iepakojuma ir preču zīme “Der Grüne Punkt” un tas neapšaubāmi ietilpst
DSD
kompetencē, proti, tas tiek izmests privātu gala patērētāju dzīvesvietas tuvumā, kur
DSD
sniedz pakalpojumu, uzņemoties iepakojuma apstrādes un reģenerācijas pienākumus, pat ja patērētāji kļūdas pēc iepakojumu
nogādā sabiedriskajai atkritumu iznīcināšanas sistēmai vai kāda konkurenta iepakojuma savākšanas un reģenerācijas sistēmai.
117   Komisija uzsver, ka, ja tiek izmantota
DSD
sistēma un kāda cita kolektīvā vai individuālā sistēma, attiecība starp
DSD
sniegto pakalpojumu un kā atlīdzību pieprasīto maksu neesot atbilstoša, ja ir jāņem vērā tikai firmas zīmes “Der Grüne Punkt”
norāde uz iepakojuma, jo šādā sistēmā netiekot ņemts vērā tas, kā realitātē pakalpojums tiek sniegts uzņēmumiem, kas pievienojušies
sistēmai.
118   Turklāt Komisija norāda, ka prasītājas replikā minētie argumenti, ka maksa attiecoties tikai uz iepakojumu, ko apstrādā tās
sistēma, ir pretrunā tās agrākajai praksei. Šajā sakarā Komisija min, pirmkārt, spriedumu lietā
BäKo
(skat. iepriekš 116. punktu), kurā
Bundesgerichtshof
nolēma, ka pretēji
DSD
apgalvotajam šim uzņēmumam nebija nekādu prasījuma tiesību pret vienu no tā klientiem par iepakojumu, uz kura bija norādīta
preču zīme “Der Grüne Punkt” un kas bija piegādāts pircējiem profesionāļiem. Otrkārt, Komisija atsaucas uz lietu
Hetzel
, kurā
DSD
pamatojās uz līgumu par firmas zīmes izmantošanu, lai iebilstu pret viena no saviem klientiem prasību atlīdzināt daļu no
maksas par iepakojumu, kuram
DSD
nebija spējīga nodrošināt pakalpojumu uzņemties iznīcināšanas pienākumu (
Oberlandesgericht Düsseldorf
(Diseldorfas Augstākā tiesa, Vācija) 1998. gada 11. augusta spriedums lietā
Hertzel
, kurš pārsūdzēts
Bundesgerichtshof
).
c)     Pirmās instances tiesas vērtējums
i)     Par apstrīdētajā lēmumā raksturoto ļaunprātīgo izmantošanu
119   Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
DSD
rīcība, pieprasot maksu par visu Vācijā pārdoto iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, pat ja tiek pierādīts, ka saistībā
ar iepakojuma daudzumu, kuram ražotājs vai izplatītājs neizmanto
DSD
sistēmu, Noteikumos paredzētie savākšanas un reģenerācijas pienākumi ir izpildīti ar citas kolektīvās vai individuālās sistēmas
palīdzību, ir dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana (skat. iepriekš 58. punktu). Šai ļaunprātīgajai izmantošanai saskaņā
ar apstrīdēto lēmumu ir divējādas sekas, kas izpaužas gan kā
DSD
klientu ļaunprātīga izmantošana prasītās atlīdzības un sniegtā pakalpojuma nesamērīgā rakstura dēļ, gan kā šķērslis tādu
konkurentu, kas piedāvā
DSD
sistēmai alternatīvus risinājumus, ieejai tirgū, ņemot vērā izmaksas, kas saistītas ar vienlaicīgu citas sistēmas, nevis
tikai
DSD
sistēmas izmantošanu (skat. iepriekš 50. punktu).
120   Šajā sakarā jāatgādina, ka ļaunprātīgas izmantošanas jēdziens ir objektīvs jēdziens, kas ietver dominējošā stāvoklī esoša
uzņēmuma rīcību, kas var ietekmēt struktūru tirgū, kurā tieši attiecīgā uzņēmuma klātbūtnes dēļ konkurence jau ir pavājinājusies,
un kas, izmantojot līdzekļus, kuri atšķiras no tiem, kas pastāv normālas preču un pakalpojumu konkurences apstākļos uz uzņēmēju
sniegto pakalpojumu pamata, apgrūtina joprojām tirgū esošā konkurences līmeņa saglabāšanu vai konkurences palielināšanos (Tiesas
1979. gada 13. februāra spriedums lietā 85/76
Hoffmann‑La Roche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp., 91. punkts).
121   It sevišķi no EKL 82. panta 2. punkta a) apakšpunkta izriet, ka šāda ļaunprātīga izmantošanas prakse it īpaši var būt tad,
ja tieši vai netieši tiek uzspiestas netaisnīgas darījumu cenas vai nosacījumi. Tādējādi ļaunprātīga izmantošana pastāv tad,
kad dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums par saviem pakalpojumiem pieprasa maksu, kas nav proporcionāla sniegtā pakalpojuma
ekonomiskajai vērtībai (Tiesas 1975. gada 13. novembra spriedums lietā 26/75
General Motors
/Komisija,
Recueil
, 1367. lpp.; 1978. gada 14. februāra spriedums lietā 27/76
United Brands
/Komisija,
Recueil
, 207. lpp., 235.–268. punkts, un 1986. gada 11. novembra spriedums lietā 226/84
British Leyland
/Komisija,
Recueil
, 3263. lpp., 27.–30. punkts).
122   Tāpat dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums var ļaunprātīgi kavēt konkurentu ienākšanu tirgū, juridiski vai faktiski saistot
savu pakalpojumu pircējus un tiem tādējādi aizliedzot pirkt no konkurējošiem piegādātājiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 90. punkts).
ii)   Par prasītājas prasīto ekskluzivitāti
123   Šajā sakarā galvenais prasītājas prasībā izvirzītais arguments ir, ka konkurence starp sistēmām var notikt tikai, ņemot vērā,
pirmkārt, to, ka attiecīgais ražotājs vai izplatītājs uztic
DSD
iepakojumu, par kuru tas vēlas tikt atbrīvots no Noteikumos uzliktā savākšanas un reģenerācijas pienākuma, un, otrkārt, to,
ka gala patērētājam ir jāvar skaidri identificēt iepakojumu, ko tas var nodot
DSD
sistēmai, un iepakojumu, ko tas var nodot citai kolektīvajai sistēmai vai individuālajai sistēmai (skat. iepriekš 115. punktu).
124   Preču zīme “Der Grüne Punkt” tādējādi ļaujot vienlaikus gan identificēt to, kurš iepakojums ir uzticēts
DSD
un tātad – atbrīvots no ražotājam un izplatītājam uzliktajiem savākšanas un reģenerācijas pienākumiem, gan informēt patērētāju
par to, kas tam ir jādara, kas ļaujot nodrošināt iepakojuma ražotāja vai izplatītāja
DSD
uzticētā uzdevuma izpildi. Tādējādi tikai iepakojumam, kuram tiek izmantota
DSD
sistēma, ir jābūt marķētam ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, kas atbilst šai sistēmai, jo tas ir iepakojums, saistībā ar
kuru prasītāja līgumiski un likumiski atbrīvo attiecīgo ražotāju vai izplatītāju no tam Noteikumos paredzētā savākšanas un
reģenerācijas pienākuma. Turklāt, ja uz attiecīgā iepakojuma ir tikai viena norāde par izmantojamo savākšanas un reģenerācijas
sistēmu, tas ļaujot ietekmēt gala patērētāja rīcību, jo tādējādi to nemaldina citas norādes, kurās tam ir lūgts šo iepakojumu
nogādāt citai sistēmai.
125   Uz šī argumenta pamata prasītāja apgalvo, ka tās samaksas sistēma neveidojot ļaunprātīgu izmantošanu EKL 82. panta izpratnē,
ņemot vērā to, ka šajā sistēmā maksa, kas jāmaksā kā atlīdzība par savākšanas un reģenerācijas pakalpojumu, ko sniedz
DSD
sistēma, attiecas tikai uz iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, par kuru iepakojuma ražotājs vai izplatītājs ir lūdzis
sevi atbrīvot no pienākumiem saskaņā ar Noteikumiem. Tas, piemēram, nozīmējot, ka, ja iepakojuma ražotājs vai izplatītājs
nolemtu pārdot 100 iepakojumus Vācijā un uzticētu puses no šī iepakojuma savākšanu un pārstrādi
DSD
, tam firmas zīme “Der Grüne Punkt” būtu jānorāda uz 50 iepakojumiem, lai patērētājam norādītu, ka šos 50 iepakojumus ir paredzēts
savākt un pārstrādāt
DSD
, kurai tas ir uzticējis atbildību par šī iepakojuma apstrādi. Ja šis ražotājs vai izplatītājs nolemtu norādīt firmas zīmi
uz 100 iepakojumiem, ko tas pārdod, tam būtu jāmaksā uz šī pamata aprēķināta maksa, pat ja konkrēti
DSD
sistēmā ietilptu tikai 50 iepakojumi, ņemot vērā to, ka
DSD
potenciāli būtu pienākums savākt un pārstrādāt 100 iepakojumus ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, kas tai uzticēti saskaņā
ar Noteikumiem. Saskaņā ar līgumu par firmas zīmes izmantošanu pārskaitītās maksas lielums tādējādi esot atkarīgs no iepakojuma
ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” skaita.
126   Tomēr prasītāja neapstrīd to, ka iepakojuma ražotājs vai izplatītājs var
DSD
sistēmu savienot ar kādu citu kolektīvo vai individuālo sistēmu, lai it īpaši nebūtu jāmaksā par pakalpojumu, ko konkrēti
nenodrošina
DSD
sistēma (skat. iepriekš 46. punktu). Tomēr prasītāja apgalvo, ka tādā gadījumā ražotājam vai izplatītājam pašam pirms preces
nodošanas gala patērētājam būtu jāizšķir iepakojums, kuram tas izmanto
DSD
sistēmu, un iepakojums, kuram tas izmanto kādu citu sistēmu. Izmantojot iepriekš minēto piemēru, tas nozīmētu, ka par otru
pusi no tirgū laistajiem 100 iepakojumiem ražotājam vai izplatītājam būtu jāpiedalās kādā citā kolektīvajā sistēmā, nevis
DSD
sistēmā, par to paziņojot uz iepakojuma vai ar kāda cita piemērota līdzekļa palīdzību, vai arī, ja tiek izmantota individuālā
sistēma, jārūpējas, lai izplatītājs informētu gala patērētāju par iespēju atdot iepakojumu atpakaļ tirdzniecības vietās. Katrā
ziņā prasītāja uzskata, ka firmas zīmi “Der Grüne Punkt” nevar norādīt uz 50 iepakojumiem, kuriem šis ražotājs neizmanto
DSD
sistēmu.
127   Saskaņā ar prasītājas argumentiem firmas zīme “Der Grüne Punkt” esot ekskluzīva un to nevarot lietot kopā ar kādu citu norādi,
kas identificē sistēmu, kura konkurē ar
DSD
sistēmu. Iepakojums ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” ekskluzīvi norādot uz tās sistēmu un to nevar izmantot cita sistēma.
128   Lai pamatotu šos argumentus un apstrīdētu apstrīdētā lēmuma saturu, prasītāja min gan veidu, kādā notiek konkurence (skat.
93. punktu), kas varētu izveidoties uz iepakojuma ekskluzīvas marķēšanas pamata atkarībā no izmantotās sistēmas (skat. 95. punktu),
gan Noteikumus (skat. 98.–100. punktu), tiesības, kas regulē preču zīmes (skat. 103.–113. punktu), un vajadzības, kas saistītas
ar
DSD
sistēmas darbību (skat. 115. un 116. punktu) un kas nosakot, ka minētā ekskluzīvā marķēšana ir obligāta, ja tiek izmantota
DSD
sistēma.
iii) Par jauktās sistēmas darbības noteikumiem
129   Lai izskatītu prasītājas argumentus, Pirmās instances tiesai ir jāpārbauda tās izdarītie pieņēmumi. It īpaši ir jānoskaidro,
vai, kā apgalvo prasītāja, iepakojuma ražotājs vai izplatītājs nodod
DSD
noteiktu daudzumu iepakojuma, uz kura ir paredzēts norādīt firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, un vai, ko prasītāja apstrīd,
DSD
uzticētais iepakojums vienlaikus var piederēt pie citas savākšanas un reģenerācijas sistēmas, nevis tikai
DSD
sistēmas.
130   Tiesas sēdē lietas dalībnieki tika izjautāti par jauktās sistēmas darbības noteikumiem, lai Pirmās instances tiesa varētu
noskaidrot, kāda bija paša iepakojuma un, precīzāk, iepakojuma ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” loma Noteikumos paredzētā
savākšanas un reģenerācijas pienākuma izpildē. Pretrunīgais izklāsts Pirmās instances tiesai ļauj izdarīt šādus secinājumus.
131   Pirmkārt, jānorāda, ka Noteikumu par iepakojumu 6. panta I pielikumā paredzētais reģenerācijas līmenis tiek aprēķināts procentuāli
atkarībā no pārdotā materiāla daudzuma, kas faktiski tiek savākts un pārstrādāts, nevis atkarībā no attiecīgā iepakojuma skaita
vai veida, neatkarīgi no tā, vai uz tā ir vai nav kolektīvo sistēmu identificējoša firmas zīme. Noteikumu 6. panta I pielikuma
1. punkta 1) apakšpunktā tādējādi ir minēts, ka iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem ir jāizpilda prasības, kas attiecas
uz to pārdoto iepakojumu, un ka tas pats attiecas uz kolektīvo sistēmu operatoriem saistībā ar iepakojumu, ar kuru ražotāji
vai izplatītāji piedalās to sistēmās. Šajā sakarā Noteikumu 6. panta I pielikuma 1. punkta 2) apakšpunktā ir precizēts, ka
vērā ņemamais iepakojuma daudzums tiek noteikts “procentos no daudzuma” un ka tas ir ražotāja vai izplatītāja pārdotais iepakojums
vai iepakojums, ar kuru ražotājs vai izplatītājs piedalās kolektīvajā sistēmā. Turklāt kopš 2000. gada 1. janvāra individuālās
sistēmas un kolektīvās sistēmas ir pakļautas vienādiem reģenerācijas līmeņiem atkarībā no materiāla (apstrīdētā lēmuma 19. apsvērums).
132   Otrkārt, no iepriekš minētā izriet, ka iepakojuma daudzuma sadale starp dažām sistēmām, par ko lemj iepakojuma ražotājs vai
izplatītājs, neattiecas uz iepriekš noteiktu iepakojuma daudzumu, bet uz materiāla daudzumu, kas atbilst šim iepakojumam.
Praksē tas nozīmē to, ka, ja iepakojuma ražotājs nolemj uzticēt
DSD
vākt un pārstrādāt pusi no plastmasas iepakojuma, ko tas pārdod Vācijā,
DSD
tiek uzticēts rūpēties par to, lai tiktu savākts un pārstrādāts tāds daudzums materiāla, kas ir vienāds ar pusi no šī iepakojuma.
Lai izpildītu Noteikumos paredzēto reģenerācijas līmeni,
DSD
tādējādi ir jāpierāda Vācijas iestādēm, ka tā ir pārstrādājusi 60 % plastmasas daudzuma, ko tai ir uzticējis ražotājs (60 %
ir plastmasai piemērojamais reģenerācijas līmenis). Tāpat, ja ražotājs var pierādīt, ka ir uzticējis
DSD
savu pienākumu savākt un pārstrādāt pusi no pārdotā plastmasas daudzuma, tam turklāt ir jāpierāda, ka tas ir savācis un pārstrādājis
pārējo materiāla daudzumu, kas atbilst otrai pusei, ar kādas individuālās sistēmas vai citas kolektīvās sistēmas palīdzību.
133   Treškārt, tiklīdz Noteikumos paredzētais reģenerācijas līmenis tiek sasniegts un iepakojuma daudzums starp sistēmām tiek sadalīts
uz attiecīgo materiālu daudzuma bāzes, nevis atkarībā no tā, vai uz iepakojuma ir vai nav firmas zīme “Der Grüne Punkt”, tai
nav tādas lomas un nozīmes, ko tai piešķir prasītāja. Tādējādi iepakojuma ražotājam vai izplatītājam, kas nolemj uzticēt
DSD
savākt un pārstrādāt daļu iepakojuma, ko tas pārdod Vācijā, un pats ar individuālās sistēmas palīdzību vai, uzticot to citai
kolektīvajai sistēmai, nodrošināt pārējās šī iepakojuma daļas savākšanu un pārstrādi, ir tikai jāsadala materiālu daudzums
dažādu attiecīgo sistēmu starpā, neuztraucoties par gala patērētāja rīcības konkrētu definēšanu, kā to apgalvo prasītāja.
134   Konkrēti, izmantojot tiesas sēdē minēto piemēru par ātrās ēdināšanas ķēdi, tas nozīmētu, ka, ja gala patērētājs nopērk sviestmaizi,
kas pārdota siltuma saglabāšanai paredzētā iepakojumā, patērētājs var izvēlēties, vai šo preci patērēt uz vietas un iepakojumu
izmest atkritumu tvertnēs, ko izvietojusi ātrās ēdināšanas ķēde ar savas individuālās sistēmas palīdzību, vai šo preci paņemt
līdzi uz mājām un iepakojumu vēlāk izmest
DSD
savākšanas iekārtās, kas novietotas dzīvesvietas tuvumā. Šo iepakojumu tātad var nodot vienai no divām ātrās ēdināšanas ķēdes,
lai izpildītu Noteikumos paredzētos pienākumus, piedāvātajām savākšanas un reģenerācijas sistēmām.
135   Pretēji prasītājas apgalvotajam (skat. 112. punktu) tas, ka uz attiecīgā iepakojuma eventuāli būtu norādīta firmas zīme “Der
Grüne Punkt”, pat ja to varētu savākt un pārstrādāt kāda cita sistēma, neapdraud pienācīgu
DSD
sistēmas darbību, ņemot vērā, ka līgumtiesiskajās attiecībās starp prasītāju un iepakojuma ražotāju vai izplatītāju būtiskais
ir nodrošināt, lai tirgū laistais pārstrādājamā materiāla daudzums tiešām tiktu savākts un pārstrādāts, lai sasniegtu Noteikumos
paredzēto līmeni. Taču, kā minēts iepriekš,
DSD
sistēmai šī līmeņa sasniegšana nav balstīta uz to, vai uz attiecīgā iepakojuma ir vai nav firmas zīme “Der Grüne Punkt”.
136   Tāpat gadījumā, ja ātrās ēdināšanas ķēde noteiktā gadā pārdod 100 tonnas plastmasas un zina, ka, ņemot vērā iepriekšējā gada
rezultātus, 50 no šīm 100 tonnām, savāc tās pašas individuālā sistēma, tai ir jāizmanto kāda kolektīvā sistēma, lai pierādītu,
ka pārējās tirgū laistās 50 tonnas plastmasas tiks savāktas un pārstrādātas atbilstoši Noteikumos noteiktajiem pienākumiem.
Ja šīs ātrās ēdināšanas uzņēmuma klientu rīcība atbilst šādam daudzuma sadalījumam, proti, 50 tonnas plastmasas tiek savāktas
un pārstrādātas ar individuālās sistēmas palīdzību, bet pārējās 50 tonnas plastmasas savāktas un pārstrādātas ar kolektīvās
sistēmas palīdzību, attiecīgo dažādo sistēmu reģenerācijas līmeņi ir sasniegti.
137   Taču ja šīs ķēdes klientu rīcība neatbilst ieplānotajai daudzuma sadalei, tiek īstenoti korekcijas mehānismi, lai šo faktu
ņemtu vērā. Piemēram, ja individuālā sistēma savāc tikai 10 tonnas plastmasas, ātrās ēdināšanas ķēdei tātad ir jānopērk trūkstošās
40 tonnas plastmasas no sistēmām, kurām ir pārpalikums, jo tām ir bijis papildus jāsavāc un jāpārstrādā tieši 40 tonnas plastmasas.
Tāpat, ja individuālā sistēma savāc 90 tonnas plastmasas, ātrās ēdināšanas ķēde var lūgt attiecīgo kolektīvo sistēmu samazināt
tās maksu, ja šī ķēde pierāda, ka ir savākusi un pārstrādājusi 40 no 50 sistēmai uzticētajām tonnām. Šīs korekcijas iespējas
ļauj nodrošināt to, lai visas sistēmas izpildītu Noteikumos paredzētos pienākumus, par to saņemot atlīdzību atbilstoši faktiski
sniegtajiem pakalpojumiem.
138   Šādas līgumiski piešķirto materiālu daudzumu korekcijas iespējas atkarībā no konkrētiem savākšanas un reģenerācijas rezultātiem
pastāv arī gadījumā, ja iepakojuma ražotājs vai izplatītājs nolemj izmantot divas vai vairākas kolektīvās sistēmas, piemēram,
DSD
sistēmu un
Landbell
sistēmu. Papildus turklāt jānorāda, ka šīs labošanas iespējas bija konkretizētas tiesas sēdē minētajā kompensācijas līgumā,
kurā dažādu sistēmu pārvaldītājiem ir atļauts sadalīt savākšanas uzņēmumu pārstrādāto materiālu daudzumus, par kuriem tie
atbild atbilstoši ar iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem noslēgtajiem līgumiem.
139   Tādējādi no iepriekš minētā izriet, ka iepakojuma ražotājs vai izplatītājs nenodod
DSD
noteiktu daudzumu iepakojuma, uz kura ir paredzēts norādīt firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, bet drīzāk materiāla daudzumu,
ko šis ražotājs vai izplatītājs pārdos Vācijā un kura savākšanu un pārstrādi tas vēlas uzticēt
DSD
sistēmai. Tātad iepakojuma ražotājs vai izplatītājs var izmantot jauktās sistēmas, lai sasniegtu Noteikumos paredzēto reģenerācijas
līmeni.
iv)   Par prasītājas kritiku saistībā ar apstrīdētajā lēmumā veikto analīzi
140   Šis jaukto sistēmu darbības praktisko noteikumu apraksts ļauj izvērtēt prasītājas kritiku par apstrīdētajā lēmumā veikto analīzi.
141   Vispirms jāatgādina – kā ļaunprātīga izmantošana apstrīdētajā lēmumā ir kvalificēti tikai līguma par firmas zīmes izmantošanu
noteikumi par maksu (proti, līguma 4. panta 1. punktā un 5. panta 1. punktā). Apstrīdētajā lēmumā tādējādi nav kritizēts tas,
ka līguma 3. panta 1. punktā ražotājam vai izplatītājam, kas vēlas izmantot
DSD
sistēmu, ir uzlikts pienākums norādīt firmas zīmi “Der Grüne Punkt” uz visa iepakojuma, kas ir paziņots un paredzēts iekšējam
patēriņam. Savukārt Komisija par ļaunprātīgu izmantošanu uzskata
DSD
rīcību, pieprasot maksu par visu Vācijā pārdoto iepakojumu ar minēto firmas zīmi, ja tiek sniegti pierādījumi, ka zināmu
daļu no šī iepakojuma ir savākusi un pārstrādājusi kāda cita kolektīvā vai individuālā sistēma.
–       Par to, ka, ja tiek izmantota jaukta sistēma, nav vajadzības norādīt firmas zīmi “Der Grüne Punkt” uz visa iepakojuma, jo
pastāv iespēja izmantot selektīvu marķējumu atkarībā no izmantotās sistēmas
142   Pirmkārt, runājot par prasītājas argumentu, ka, ja tiek izmantota jaukta sistēma, neesot vajadzības firmas zīmi “Der Grüne
Punkt” norādīt uz iepakojuma, ņemot vērā iespēju preču zīmi “Der Grüne Punkt” uz iepakojuma norādīt vai nē atkarībā no sistēmas,
kas tiek izmantota, no iepriekš minētā izriet, ka neviena Noteikumu norma neuzliek pienākumu iepakojumu marķēt selektīvi.
143   Turklāt, kā norādīts apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 103.–107. apsvērums), iepakojuma selektīva marķēšana atkarībā
no izmantotās sistēmas ražotājiem un izplatītājiem, kas vēlas Eiropā pārdot vienādu iepakojumu vai izmantot jauktās sistēmas,
radot lielas izmaksas saistībā ar nepieciešamību iejaukties iepakojuma izstrādes stadijā un kontrolēt tā pārdošanu līdz brīdim,
kad tas tiek nodots gala patērētājam. Turklāt šādas pūles var izrādīties liekas, ņemot vērā to, ka tieši gala patērētājs,
nevis ražotājs vai izplatītājs nolemj, kur iepakojums tiks savākts un pārstrādāts. Katrā ziņā prasītāja savos argumentos neapstrīd
to, ka selektīva marķēšana var atturēt iepakojuma ražotājus un izplatītājus izmantot citas sistēmas, nevis tikai
DSD
sistēmu, kas tieši veido
DSD
rīcības sekas, kuras apstrīdētajā lēmumā kvalificētas kā ļaunprātīga izmantošana (apstrīdētā lēmuma 114. un 115. apsvērums).
144   Vēl jānorāda, ka apstrīdētais lēmums nav piemērojams prasītājas minētajiem selektīvās marķēšanas piemēriem, jo tie attiecas
uz nozarēm, kurās attiecīgais iepakojums – kas ir paredzēts profesionāliem klientiem – ir ārpus jomas, kurā darbojas prasītāja,
kas rūpējas par gala patērētājam paredzētu iepakojumu.
145   Tādējādi jākonstatē, ka selektīvās marķēšanas risinājums, ko aizstāv prasītāja, nav uzlikts kā pienākums Noteikumos un tas
neļauj izbeigt apstrīdētajā lēmumā raksturoto ļaunprātīgo izmantošanu.
–       Par argumentiem, kas balstīti uz to, ka nav likvidēta konkurence
146   Otrkārt, par prasītājas argumentiem, ka
DSD
apstrīdētā uzvedība nav likvidējusi konkurenci, ņemot vērā, ka individuālajām sistēmām piešķirtā iepakojuma daudzums laikā
no 1997. līdz 2000. gadam ir palielinājies par 60 % un ka zināmi
DSD
klienti ir pārgājuši no tās sistēmas uz kādu citu kolektīvo sistēmu (skat. iepriekš 95. punktu), jānorāda, ka šie dati neietver
jauktās sistēmas, kas daļēji izmanto
DSD
sistēmu un daļēji kādu citu kolektīvo vai individuālo sistēmu.
147   Turklāt prasītājas minētā individuālajām sistēmām piešķirto daudzumu palielināšanās nav izšķiroša, ņemot vērā Komisijas atbildē
uz repliku norādītos datus, jo individuālās sistēmas 1997. gadā faktiski apstrādāja ļoti maz iepakojuma un 2000. gadā individuālās
sistēmas savāca tikai 333 000 tonnas, proti, tikai 6 % no 5,5 miljoniem tonnu, ko šajā gadā savāca
DSD
sistēma.
148   Katrā ziņā ar šiem datiem nepietiek, lai apšaubītu Komisijas apstrīdētajā lēmumā veikto vērtējumu par to, ka
DSD
rīcībai, pieprasot maksu par visu Vācijā pārdoto iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, pat ja ir sniegti pierādījumi
par to, ka zināmu daļu šī iepakojuma ir savākusi un pārstrādājusi kāda cita kolektīvā vai individuālā sistēma, ir ļaunprātīgs
raksturs saskaņā ar EKL 82. pantu.
149   Arguments par individuālo sistēmu attīstību un zināmu
DSD
sistēmas klientu pāriešanu uz kādu citu kolektīvo sistēmu tādējādi ir jānoraida.
–       Par nepieciešamību sasniegt Noteikumu mērķus
150   Treškārt, par nepieciešamību sasniegt Noteikumu mērķus, ļaujot prasītājai noteikt, lai tikai uz iepakojuma, kas uzticēts
DSD
sistēmai, būtu norādīta firmas zīme “Der Grüne Punkt” (skat. iepriekš 98.–100. punktu), no jaukto sistēmu darbības praktiskajiem
noteikumiem izriet, ka šāda ekskluzivitāte Noteikumos nav paredzēta gadījumam, ja tiek izmantotas jauktās sistēmas. Turklāt
šo praktisko noteikumu pārbaude ļauj konstatēt, ka firmas zīmei nav tādas nozīmes, kādu tai piedēvē prasītāja, ņemot vērā,
ka reģenerācijas līmeņi, kas ir jāsasniedz, lai izpildītu Noteikumos minētos savākšanas un reģenerācijas pienākumus, tiek
aprēķināti atkarībā no savāktā materiāla, nevis uz iepakojuma norādītās preču zīmes.
151   Šajā sakarā, runājot par gala patērētāja lomas noteikšanu, jānorāda, ka prasītāja piekrīt tam, ka nav iespējams iepriekš pārliecinoši
noteikt, vai konkrēto iepakojumu tiešām iznīcinās
DSD
sistēma. Turklāt prasītāja nevar pamatoti apstrīdēt to, ka atbildē uz Komisijas jautājumu, ar kuru tā vēlējās noskaidrot,
vai bija taisnība, ka “saskaņā ar Noteikumiem par iepakojumu patērētājs var izvēlēties, vai iepakojumu atstāt veikalā vai
to tur nogādāt, vai arī to nodot iznīcināšanai dzīvesvietas tuvumā”, Vācijas iestādes atbildēja, ka “Noteikumos par iepakojumu
nav precīzu norāžu, kas gala patērētājam uzliktu pienākumu atdot iepakojumu atpakaļ”, un ka “Komisijas jautājumā ietvertais
pieņēmums tātad ir pareizs” (skat. Vācijas iestāžu apsvērumus, atbilde uz 1.b.aa jautājumu; ietverta apstrīdētā lēmuma 20. apsvērumā,
8. zemsvītras piezīme). Šajā sakarā prasītāja nevar apgalvot, ka “iznīcināšana dzīvesvietas tuvumā” paredz iznīcināšanu ar
sabiedriskās atkritumu iznīcināšanas sistēmas palīdzību, nevis izmantojot kolektīvu sistēmu, ņemot vērā, ka no tā, kā ir nosaukts
Komisijas uzdotais 1. jautājums par līdzekļiem, kā sasniegt Noteikumos paredzētos reģenerācijas līmeņus, un no, atbildot uz
1. jautājuma a) apakšpunktu, Vācijas iestāžu sniegto apsvērumu satura, kurā precizēts, ka savākšana gala patērētāja tuvumā
notiek ar kolektīvo sistēmu palīdzību, skaidri izriet, ka šis jēdziens norāda uz kolektīvo sistēmu Noteikumu 6. panta 3. punkta
izpratnē.
152   Tādējādi neviens prasītājas sniegtais arguments neļauj apšaubīt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā ir norādīts, ka jauktu sistēmu
gadījumā Noteikumi ļauj gala patērētājam izvēlēties, kurai sistēmai nogādāt iepakojumu (apstrīdētā lēmuma 138., 141. un 145. apsvērums).
153   Turklāt par iespēju patērētājam norādīt, ka iepakojumu var savākt un pārstrādāt vairākas sistēmas, no apstrīdētā lēmuma (apstrīdētā
lēmuma 141. un 145. apsvērums) izriet, ka dažādie Noteikumos paredzētie reklāmas veidi, proti, kolektīvajām sistēmām – marķēšana
un citi piemēroti līdzekļi (Noteikumu 6. panta I pielikuma 4. punkta 2) apakšpunkts) un individuālajām sistēmām – paziņošana
par iespēju iepakojumu atdot atpakaļ pārdošanas vietā (Noteikumu 6. panta 1. punkta trešais teikums), ļauj gala patērētāju
informēt par dažādām attiecīgajam iepakojumam paredzētajām nodošanas iespējām, neapstiprinot prasītājas argumentu, ka firmas
zīmes “Der Grüne Punkt” norāde uz iepakojuma traucējot citām sistēmām, izņemot
DSD
sistēmu, vākt un pārstrādāt iepakojumu.
154   Šajā sakarā jāatgādina, ka Noteikumos nav precizēts, ka firmas zīmi “Der Grüne Punkt” nevar norādīt uz iepakojuma, ko vāc
konkurējoša kolektīvā vai individuālā sistēma, ja tās turklāt ievēro Noteikumos paredzētos nosacījumus, izmantotās sistēmas
identificēšanai kopā ar
DSD
sistēmu. Šādas norādes var būt kumulatīvas, un tādējādi viens un tas pats iepakojums var vienlaikus piederēt pie dažādām
sistēmām. Šādā veidā Komisija pareizi interpretē pārskatāmības pienākuma saturu, ko definējušas Vācijas iestādes savos apsvērumos,
saskaņā ar kuriem patērētāji un iestādes ir skaidri jāinformē, uz kādu iepakojumu attiecas pienākums to savākt tirdzniecības
vietās vai to tuvumā un uz kādu šāds pienākums neattiecas (skat. Vācijas iestāžu apsvērumus, atbildes uz 2.a jautājumu pēdējais
teikums; apstrīdētā lēmuma 20., 141. un 142. apsvērums).
155   Tādējādi argumenti par nepieciešamību sasniegt Noteikumu mērķus ir jānoraida.
–       Par attaisnojumiem saistībā ar tiesībām, kas regulē preču zīmes
156   Ceturtkārt, runājot par prasītājas argumentiem saistībā ar tiesībām, kas regulē preču zīmes (skat. iepriekš 103.–113. punktu),
jānorāda, ka tas, ka divu kolektīvo sistēmu vienlaicīgas izmantošanas gadījumā uz viena un tā paša iepakojuma ir norādīta
firmas zīme “Der Grüne Punkt” un “piemērota līdzekļa” norāde, kas apzīmē kādu citu kolektīvo sistēmu Noteikumu 6. panta I pielikuma
4. punkta 2) apakšpunkta izpratnē, un tas, ka, ja vienlaicīgi tiek izmantota
DSD
sistēma un kāda individuālā sistēma, uz viena un tā paša iepakojuma ir norādīta firmas zīme “Der Grüne Punkt” un norāde par
iespēju to nodot atpakaļ veikalā, neapdraud
DSD
preču zīmes pamata funkciju (šajā sakarā skat. Tiesas 1988. gada 5. oktobra spriedumu lietā 238/87
Volvo
,
Recueil
, 6211. lpp., 9. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Magill
, 49. un 50. punkts; Pirmās instances tiesas 1999. gada 16. decembra spriedumu lietā T‑198/98
Micro Leader
/Komisija,
Recueil
, II‑3989. lpp., 56. punkts). Faktiski, kā norādīts apstrīdētajā lēmumā, no
Kammergericht
Berlin
1994. gada 14. jūnija sprieduma izriet, ka šī preču zīme “tikai attiecīgajām personām norāda, ka prece, uz kuras tā ir norādīta,
var tikt iznīcināta ar
DSD
sistēmas palīdzību”, nesniedzot norādi par piedāvātā pakalpojuma kvalitāti (apstrīdētā lēmuma 145. apsvērums). Turklāt, ja
daļa iepakojuma ir piešķirta
DSD
konkurentam, patērētājs var izvēlēties, vai dot iepakojumu pārstrādāt
DSD
sistēmai vai konkurējošai sistēmai.
157   Tādējādi, tā kā firmas zīmes “Der Grüne Punkt” uzdevums ir identificēt iespēju iznīcināt attiecīgo iepakojumu ar
DSD
sistēmas palīdzību un tā kā šo firmas zīmi var norādīt vienlaikus ar citām zīmēm vai citiem mehānismiem, kas ļauj identificēt
citādu iznīcināšanas iespēju ar kādas individuālās vai konkurējošas kolektīvās sistēmas palīdzību, nevar apgalvot, ka apstrīdētais
lēmums nesamērīgi apdraudētu tiesības, kas regulē preču zīmes, vai katrā ziņā ka šo apdraudējumu neattaisnotu nepieciešamība
novērst dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu EKL 82. panta izpratnē.
158   Šajā sakarā prasītājas minētajai kritikai par to, kā apstrīdētajā lēmumā ir izmantots
Kammergericht
Berlin
spriedums (skat. iepriekš 109. punktu), nav nozīmes. Šī kritika attiecas tikai uz īpašiem apstākļiem, kuros taisīts spriedums,
kurā
Kammergericht
Berlin
atspēko ideju, ka firmas zīme “Der Grüne Punkt” varētu sniegt norādes par atkritumu iznīcināšanas pakalpojuma kvalitāti,
tādējādi neapšaubot secinājumu, kuru izdara Komisija, proti, ka vairākas norādes informē patērētāju par to, kā jārīkojas saistībā
ar to, ka uz viena un tā paša iepakojuma var būt norādītas dažādas sistēmas, kas to var savākt un pārstrādāt. Iepriekš minētais
ātrās ēdināšanas ķēdes piemērs tādējādi konkrēti ilustrē preču zīmes “Der Grüne Punkt” nozīmi, kad tā ir norādīta uz iepakojuma,
kura savākšanu un pārstrādi veic arī kāda cita sistēma.
159   Par prasītājas minētajiem argumentiem saistībā ar viedokļu aptaujām (skat. iepriekš 110. punktu) jānorāda, ka šo aptauju rezultāti
neapstrīd apstrīdētajā lēmumā izklāstīto pamatojumu. Faktiski ir loģiski, ka patērētāji uz iepakojuma norādīto firmas zīmi
“Der Grüne Punkt” identificē kā norādi uz to, ka to var nodot savākšanas iekārtās, kas atrodas dzīvesvietu tuvumā. Tomēr tas
neļauj uzzināt, kāda būtu patērētāju reakcija uz iepakojumu, uz kura būtu norādītas vairākas firmas zīmes, kas identificē
kolektīvās sistēmas. Taču Komisija un personas, kas iestājušās lietā, šajā sakarā norāda, ka šo sistēmu izmantotās savākšanas
iekārtas ir vienas un tās pašas un ka lielākoties patērētājs iepakojumu šajās iekārtās iemet atkarībā no tā materiāla, nevis
uz iepakojuma norādītās firmas zīmes, kas tika apstiprināts tiesas sēdē. Tāpat par jauktas sistēmas iespēju, kombinējot
DSD
sistēmu un individuālu sistēmu, apgalvojums, ka 48,4 % patērētāju nesaprotot pretrunīgās norādes, kas norāda uz abām šīm
sistēmām, nešķiet nozīmīgs, ņemot vērā to, ka tās tikai norāda uz jauktas sistēmas gadījumā patērētājam piedāvāto izvēles
iespēju un ka tāpēc tās nevar radīt pretrunas, kā to ilustrē iepriekš apskatītais ātrās ēdināšanas ķēdes piemērs.
160   Turklāt jānorāda, ka argumentam par sabiedrības, uz ko attiecas preču zīme, maldināšanu, nevar piekrist (skat. iepriekš 111. punktu),
ņemot vērā, ka līgums par firmas zīmes izmantošanu attiecas tikai uz minētās firmas zīmes lietotājiem, proti, iepakojuma ražotājiem
un izplatītājiem, kuri izmanto
DSD
sistēmu, nevis patērētājiem.
161   Vēl jāatzīmē, ja piekristu prasītājas aizstāvētajai ekskluzivitātei, tās sekas būtu tikai tādas, ka iepakojuma ražotājiem
un izplatītājiem tiktu liegts izmantot jauktu sistēmu un tiktu leģitimizēta iespēja prasītājai saņemt atlīdzību par pakalpojumu,
par kuru ieinteresētās personas varētu pierādīt, ka tas nav sniegts, jo ir uzticēts citai kolektīvajai vai individuālajai
sistēmai saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1. pantā definētajiem nosacījumiem.
162   Argumenti par tiesībām, kas regulē preču zīmes, tādējādi ir jānoraida, jo preču zīmes “Der Grüne Punkt” funkcija jaukto sistēmu
gadījumā nav apdraudēta.
–       Par
DSD
sistēmas pienācīgu darbību
163   Visbeidzot, par argumentiem, kas saistīti ar nepieciešamību nodrošināt pienācīgu
DSD
sistēmas darbību (skat. iepriekš 115. un 116. punktu), no iepriekš minētā izriet, ka jauktu sistēmu gadījumā tā netiek ietekmēta.
Katrā ziņā vajadzības
DSD
sistēmas darbības nodrošināšanai pašas par sevi nevar attaisnot prasītājas rīcību, kas raksturota Komisijas minētajā
Bundesgerichtshof
spriedumā lietā
BäKo
un
Oberlandesgericht Düsseldorf
spriedumā lietā
Hertzel
(skat. iepriekš 116. un 118. punktu), dažādajās Komisijai iesniegtajās sūdzībās (apstrīdētā lēmuma 3. un 6. apsvērums) un
apgalvojumā, ko
DSD
sākotnēji norādīja prasības pieteikumā (skat. iepriekš 115. punktu), pieprasot maksu par visu Vācijā pārdoto iepakojumu ar
firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, pat ja tiek sniegti pierādījumi, ka zināmu daļu šī iepakojuma ir savākusi un pārstrādājusi
kāda cita kolektīvā vai individuālā sistēma.
v)     Secinājums
164   No iepriekš minētā izriet, ka atbilstoši apstrīdētajā lēmumā norādītajam ne Noteikumi par iepakojumu, ne tiesības, kas regulē
preču zīmes, ne vajadzības, kas saistītas ar
DSD
sistēmas darbību, neļauj prasītājai pieprasīt no uzņēmumiem, kas izmanto tās sistēmu, maksu par visu Vācijā pārdoto iepakojumu
ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, ja šie uzņēmumi pierāda, ka tie daļai vai visam šim iepakojumam neizmanto
DSD
sistēmu.
165   Tādējādi pirmais pamats ir jānoraida.
2.
Par otro pamatu – Regulas Nr. 17 3. panta un samērīguma principa pārkāpumu
166   Prasītāja norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 3. pantu Komisija var, pieņemot lēmumu, likt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu
apvienībām izbeigt konstatētu pārkāpumu. Lēmumā, kas pieņemts, lai izbeigtu pārkāpumu, ir jāievēro samērīguma princips, un
tajā tādējādi var noteikt tikai to, kas ir piemērots un nepieciešams, lai izbeigtu pārkāpumu un atjaunotu likumību saskaņā
ar pārkāptajiem noteikumiem (Pirmās instances tiesas 1991. gada 10. jūlija spriedums lietā T‑76/89
ITP
/Komisija,
Recueil
, II‑575. lpp., 80. punkts, un 1995. gada 8. jūnija spriedums lietā T‑7/93
Langnese‑Iglo
/Komisija,
Recueil
, II‑1533. lpp., 209. punkts). Taču šajā lietā apstrīdētā lēmuma 3., 4. un 5. pantā noteiktie pasākumi neatbilstot šīm prasībām.
a)     Par selektīvo marķēšanu
167   Prasītāja būtībā apgalvo, ka iepakojuma selektīva marķēšana atkarībā no izmantotās sistēmas ir piemērotāka nekā apstrīdētajā
lēmumā noteiktais pienākums.
168   Prasītāja atzīmē, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka
DSD
klientiem vienāda iepakojuma (ar vai bez preču zīmes “Der Grüne Punkt”) selektīva marķēšana “daudzos gadījumos, sastopoties
ar ekonomisko realitāti,” nebūtu iespējama (apstrīdētā lēmuma 103. apsvērums). Obligātā licence tādējādi nebūtu jānosaka gadījumos,
kad selektīva marķēšana nav neiespējama ekonomiskās realitātes dēļ. Tādos gadījumos dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
pati par sevi ir izslēgta un apstrīdētā lēmuma 3. pantā un 4. panta 1. punktā paredzētie pasākumi esot nesamērīgi.
169   Komisija uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā nav paredzēti gadījumi, kad viss iepakojums ir vienāds, un ka tā ir norādījusi iemeslus,
kāpēc neesot iespējams prasīt, lai iepakojuma ražotāji un izplatītāji veidotu atšķirīgu iepakojumu atkarībā no savākšanas
un reģenerācijas sistēmas, ko tie izmanto.
170   Pirmās instances tiesa atgādina, ka dominējoša stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas raksturošanas stadijā apstrīdētajā lēmumā
ir apskatīti
DSD
argumenti, saskaņā ar kuriem iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem, kas izmanto tās sistēmu, bija jāatsakās norādīt firmas
zīmi “Der Grüne Punkt” uz iepakojuma, kas nepiederēja pie
DSD
sistēmas. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu iepakojuma selektīva marķēšana atkarībā no izmantotās sistēmas nav piemērots risinājums,
kas ļautu iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem izmantot kādu individuālo vai citu kolektīvo sistēmu kopā ar
DSD
sistēmu. Faktiski Komisija uzskata, ka tas ietver lielus izdevumus ražošanas un izplatīšanas izmaksu ziņā (apstrīdētā lēmuma
104. un 105. apsvērums); ka ir grūti, pat neiespējami kontrolēt iepakojuma atrašanos tirdzniecības tīklā (apstrīdētā lēmuma
106. apsvērums) un ka patērētājs izvēlas nodošanas vietu gadījumā, ja tiek izmantota individuālā un kolektīvā sistēma (apstrīdētā
lēmuma 107. apsvērums).
171   Tieši šajā aspektā ir jāsaprot prasītājas minētais apstrīdētā lēmuma izvilkums, saskaņā ar kuru atteikšanās norādīt firmas
zīmi “Der Grüne Punkt” uz iepakojuma, kas nepieder pie
DSD
sistēmas, “daudzos gadījumos, sastopoties ar ekonomisko realitāti, nebūtu iespējama” (apstrīdētā lēmuma 103. apsvērums).
172   Tomēr no šī apgalvojuma nevar secināt, ka apstrīdētā lēmuma 3.–5. pantā noteiktie pasākumi būtu nesamērīgi. Šie pasākumi faktiski
tikai aizliedz
DSD
iekasēt maksu par visu iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, ja ir pierādīts, ka daļu no šī iepakojuma ir savākusi
un pārstrādājusi cita sistēma. Taču, kā izriet no jauktās sistēmas darbības noteikumu pārbaudes pirmā pamata ietvaros (skat.
iepriekš 131.–138. punktu), konkurence starp sistēmām notiek uz pārstrādājamo materiālu bāzes, nevis atkarībā no iepriekš
noteikta iepakojuma daudzuma, kas ekskluzīvi it īpaši ar selektīvas marķēšanas palīdzību piederētu pie vienas vai otras sistēmas,
kura tiek izmantota. Turklāt attiecīgie pasākumi nesamērīgi neapdraud
DSD
intereses, jo tā joprojām saņem atlīdzību par pakalpojumu, ko tā sniedz, proti, tā materiāla daudzuma savākšanu un pārstrādi,
ko tai uzticējuši iepakojuma ražotāji un izplatītāji, kas pievienojušies tās sistēmai.
173   Tāpēc tas, ka teorētiski būtu iespējams firmas zīmi uz iepakojuma norādīt selektīvi, nenozīmē, ka būtu jāatceļ iepriekš minētie
pasākumi, ņemot vērā, ka šis risinājums iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem būtu daudz dārgāks un sarežģītāk īstenojams
nekā apstrīdētā lēmuma 3.–5. pantā noteiktie pasākumi, kuros paredzēts maksu par
DSD
piedāvāto pakalpojumu attiecināt tikai uz pakalpojumiem, kurus šī sistēma faktiski ir sniegusi.
174   Vēl piekrist selektīvas marķēšanas principam nozīmētu, ka Komisija ļautu
DSD
turpināt ļaunprātīgi izmantot dominējošo stāvokli, jo ar šo risinājumu saistītās izmaksas un praktiskās grūtības, kas saistītas
ar tā īstenošanu, rada risku, ka
DSD
klienti atturēsies no citu sistēmu, izņemot
DSD
sistēmas, izmantošanas, lai Vācijā savāktu un pārstrādātu daļu (pirmais un otrais variants) vai visu iepakojumu (trešais
variants).
175   Tādējādi pirmais iebildums ir jānoraida.
b)     Par obligātās licences noteikšanu, to neierobežojot laikā
176   Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 3. pants un 4. panta 1. punkts esot nesamērīgi, jo tajos esot noteikts pienākums piešķirt
trešām personām licenci preču zīmes “Der Grüne Punkt” lietošanai, to neierobežojot laikā, pat tad ja šīs personas nepiedalās
DSD
sistēmā, lai gan vienīgais šajā sakarā sniegtais paskaidrojums esot tāds, ka “apstrīdēto līguma noteikumu dēļ ieeja tirgū
[esot] ļoti apgrūtināta” (skat. apstrīdētā lēmuma 115. apsvērumu). Obligāto licenci tādējādi varot paredzēt tikai laika posmam,
kamēr konkurenti ieiet tirgū.
177   Komisija uzsver, ka prasītājas potenciālie konkurenti tiktu no jauna izstumti no tirgus, ja to klientiem būtu jāmaksā
DSD
par daudzumu, kas ir izslēgts no
DSD
sistēmas.
178   Pirmās instances tiesa atgādina, ka apstrīdētā lēmuma vērtējumā par EKL 82. pantu ir uzskatīts, ka
DSD
rīcība, pieprasot maksu par visu Vācijā pārdoto iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, bija ļaunprātīga izmantošana
un veidoja šķērsli ieejai tirgū (apstrīdētā lēmuma 110.–135. apsvērums un 1. pants). Saskaņā ar lēmumu maksu nevar pieprasīt,
ja iepakojuma ražotāji un izplatītāji, kas izmanto
DSD
sistēmu tikai daļai no Vācijā pārdotā iepakojuma, pierāda, ka tie Noteikumos uzliktos savākšanas un reģenerācijas pienākumus
izpilda ar konkurējošu kolektīvo sistēmu vai individuālo sistēmu palīdzību (pirmais un otrais variants). Tāpat maksu nevar
pieprasīt, kad iepakojuma ražotāji un izplatītāji, kas neizmanto
DSD
sistēmu Vācijā, bet šajā valstī pārdod standarta iepakojumu, ko tie pārdod arī kādā citā dalībvalstī un kuram tie pievienojas
kādai savākšanas sistēmai, kas izmanto firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, pierāda, ka tie Noteikumos uzliktos pienākumus izpilda
ar konkurējošu kolektīvo sistēmu vai individuālo sistēmu palīdzību (trešais variants).
179   Lai beigtu šo EKL 82. panta pārkāpumu, Komisija
DSD
uzlika apstrīdētā lēmuma 3. pantā un 4. panta 1. punktā noteiktos pienākumus.
180   Šie pienākumi neattiecas uz trešām personām, bet uz iepakojuma ražotājiem vai izplatītājiem, kas ir vai nu
DSD
partneri saskaņā ar līgumu par firmas zīmes izmantošanu (3. panta gadījumā, kas attiecas uz pirmo un otro variantu), vai
nu preču zīmes “Der Grüne Punkt” lietošanas licences īpašnieki kādā citā dalībvalstī kādā savākšanas vai reģenerācijas sistēmā,
kas izmanto firmas zīmi, kas atbilst šai preču zīmei (4. panta 1. punkta gadījums, kas ietver trešo variantu).
181   Tāpat šo pienākumu mērķis nav uzlikt
DSD
izdot licenci preču zīmes “Der Grüne Punkt” izmantošanai bez ierobežojumiem laikā, bet tikai aizliegt
DSD
iekasēt maksu par visu iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, ja ir pierādīts, ka visu vai tikai daļu no šī iepakojuma
ir savākusi un pārstrādājusi kāda cita sistēma.
182   Tādējādi, kamēr firmas zīmes “Der Grüne Punkt” izmantotāji pierāda, ka iepakojuma daudzumu, kuram tie neizmanto
DSD
sistēmu, faktiski ir savākušas un pārstrādājušas kolektīvās vai individuālās sistēmas, prasītāja nevar apgalvot, ka ir nesamērīgi
no tās pieprasīt, lai tā netiktu maksāts par pakalpojumu, ko tā nesniedz.
183   Tātad otrais iebildums ir jānoraida.
c)     Par iepriekšējas samaksas pienākumu
184   Prasītāja norāda, ka no apstrīdētā lēmuma 3. panta pirmā teikuma, 4. panta 1. punkta un 5. panta 2. un 3. punkta izriet, ka
firmas zīmes lietotāji var atteikties maksāt par preču zīmes “Der Grüne Punkt” izmantošanu, apgalvojot, ka tie vairs nevēlas
izmantot
DSD
sistēmu daļai no sava iepakojuma un ka tie no Noteikumiem izrietošos pienākumus izpildīs ar individuālas iznīcināšanas risinājuma
palīdzību. Apstrīdētā lēmuma 5. panta 3. un 7. punktā prasītājai ir aizliegts pieprasīt iesniegt eksperta apliecinājumu pirms
Noteikumos paredzētā datuma (proti, nākamā gada 1. maija), kā arī pieprasīt citus pierādījumus. Šis pasākums esot nesamērīgs
un novedot pie netaisnīgas risku sadales, ciktāl prasītājai ir jāatsakās no maksas iepriekšējas iekasēšanas un šī samaksa
jāpakļauj pierādījumu sniegšanas procedūrai pēc sešpadsmit mēnešiem, visā šajā laikā riskējot ar to, ka tās klients var kļūt
maksātnespējīgs.
185   Komisija apgalvo, ka iespēja, ka gandrīz viss izdalītais iepakojums tiks izņemts no
DSD
sistēmas, neesot ticama ar to saistīto pierādīšanas pienākumu dēļ. Turklāt jēdziens “iepriekšēja samaksa” neesot pareizs,
ņemot vērā, ka prasītājai maksa ir jāiekasē
a posteriori
tikai tad, ja citas savākšanas sistēmas nesasniedz paredzētos līmeņus. Taču uzņēmumi, kas piedāvā individuālās savākšanas
sistēmas, neieteiks šādi rīkoties saviem klientiem, jo tie mēģinās sasniegt tiem līgumā piešķirtajam daudzumam paredzēto līmeni,
lai izvairītos no pienākuma
a posteriori
iegūt daļēju licenci no konkurenta, vajadzības gadījumā maksājot procentus, ja šis līmenis netiktu sasniegts.
186   Vispirms Pirmās instances tiesa norāda, ka prasītājas izvirzītā iespēja, ka zināmi firmas zīmes lietotāji varētu atteikties
maksāt par preču zīmes “Der Grüne Punkt” lietošanu, apgalvojot, ka tie vairs nevēlas izmantot
DSD
sistēmu daļai sava iepakojuma, praktiski nav ticama, ņemot vērā to, ka Noteikumos šiem lietotājiem ir noteikts pienākums
sniegt pierādījumus par to, ka tie ir izpildījuši savus pienākumus savākt un pārstrādāt pārdoto iepakojumu ar citas sistēmas
palīdzību, un ka, ja tas tā nebūtu, šiem lietotājiem būtu jānopērk trūkstošais daudzums no
DSD
sistēmas, ja šī sistēma būtu savākusi materiāla daudzumu, kas ir vienāds ar šo iepakojumu (skat. iepriekš 137. un 138. punktu).
187   Turklāt no apstrīdētā lēmuma 5. panta 3. punkta izriet, ka “
DSD
nekādā gadījumā nevar pieprasīt, lai apliecinājums tiktu uzrādīts vēlākā datumā nekā paredzēts Noteikumos par iepakojumu”,
un no 5. panta 7. punkta, ka “nevienu citu līguma par firmas zīmes izmantošanu noteikumu nevar piemērot tā, lai pastiprinātu
prasības par
DSD
sniedzamajiem pierādījumiem”.
188   Šie pasākumi ir paredzēti, lai nodrošinātu iepakojuma ražotājam vai izplatītājam, kas izmanto konkurējošu kolektīvo sistēmu
vai individuālo sistēmu daļai no iepakojuma, ko tas pārdod, iespēju sniegt
DSD
sistēmas pārvaldītāja vai neatkarīga eksperta apliecinājumu vai arī auditora izdotu sertifikātu, kas nepieciešams, lai pierādītu,
ka Noteikumos paredzētie pienākumi noteiktam iepakojuma daudzumam ir izpildīti ar citas sistēmas, nevis
DSD
sistēmas palīdzību (skat. 5. panta 1., 2., 4. un 6. punktu).
189   Tāpēc prasītāja nevar apgalvot, ka šie pasākumi būtu nesamērīgi, ņemot vērā, ka šis apliecināšanas process ir spēkā visām
sistēmām, ieskaitot
DSD
sistēmu, un ka tā nav minējusi īpašus iemeslus, kas attaisnotu izņēmumu no šī procesa. Turklāt prasītājas minētais jēdziens
“iepriekšēja samaksa” ir maldinošs, ņemot vērā, ka
DSD
saņem atlīdzību atkarībā no materiāla daudzuma, ko tai ir uzticējuši tās klienti, un tikai problēmas gadījumā, proti, ja
citas savākšanas sistēmas nesasniedz tām uzticētajam daudzumam paredzēto līmeni,
DSD
var pieprasīt maksāt par pārpalikumu.
190   Tādējādi trešais iebildums ir jānoraida.
d)     Par piemērotas maksas izslēgšanu tikai par preču zīmes lietošanu
191   Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 3. un 4. pantā Komisija tai ir aizliegusi iekasēt maksu, ja ir pierādīts, ka no Noteikumiem
izrietošie pienākumi ir izpildīti, izmantojot citu metodi.
DSD
tādējādi neesot tiesību pieprasīt firmas zīmes lietotājiem maksu tikai par preču zīmes “Der Grüne Punkt” lietošanu. Šāds
izņēmums esot pretrunā Tiesas judikatūrai, kura pieļaujot saprātīgas maksas iekasēšanu (iepriekš minētais spriedums lietā
Volvo
, 11. punkts).
192   Komisija uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā
DSD
nav noteikts pienākums izsniegt obligātu licenci, bet tikai paredzēts novērst to, ka
DSD
saņem maksu, ja iepakojumu, uz kura ir norādīta firmas zīme, nesavāc un nepārstrādā
DSD
sistēma. Komisija tiesas sēdē precizēja, ka, tā kā
DSD
paziņotajā līgumā par firmas zīmes izmantošanu maksa par preču zīmes lietošanu nav nošķirta no tās, kas jāmaksā par
DSD
sistēmas izmantošanu, lēmumā nekas nav teikts par to, vai var prasīt samaksu tikai par preču zīmes lietošanu.
193   Pirmās instances tiesa norāda, ka apstrīdētā lēmuma 3. pantā
DSD
uzliktais pienākums ļauj ražotājiem un izplatītājiem, kas izmanto tās sistēmu tikai daļai no to iepakojuma, nepārskaitīt
DSD
maksu, ja tiek sniegti pierādījumi, ka iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” nav savākusi un pārstrādājusi
DSD
sistēma, bet kāda konkurējoša sistēma.
194   Tomēr pat šajā gadījumā nevar izslēgt, ka uz attiecīgā iepakojuma norādītajai preču zīmei “Der Grüne Punkt” varētu būt ekonomiska
vērtība pašai par sevi, jo tā ļauj patērētāju informēt par to, ka attiecīgo iepakojumu var nodot
DSD
sistēmai, kā tas turklāt ir norādīts apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 145. apsvērums). Tādējādi, pat ja minētais iepakojums
faktiski netiek nodots
DSD
sistēmai un ir pierādīts, ka ar to vienādu materiāla daudzumu ir savākusi un pārstrādājusi kāda konkurējoša sistēma, preču
zīme patērētājam tomēr sniedz iespēju šo iepakojumu iznīcināt ar
DSD
sistēmas palīdzību. Šādai saistībā ar visu iepakojumu, kas pārdots ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, neatkarīgi no tā, vai
tas pieder vai nepieder pie
DSD
sistēmas, patērētājam sniegtai iespējai pēc savākto daudzumu pārbaudes var būt zināma cena, ko, pat ja tā nav vienāda ar
savākšanas un reģenerācijas pakalpojuma faktisko cenu, kā tas varētu būt saskaņā ar apstrīdētajiem līguma par firmas zīmes
izmantošanu noteikumiem, būtu jāvar pārskaitīt
DSD
kā atlīdzību par šajā lietā sniegto pakalpojumu, proti, sistēmas nodrošināšanu.
195   Par šo aspektu izjautāta tiesas sēdē, Komisija atzina, ka šis jautājums nav apskatīts apstrīdētajā lēmumā, kurā tikai pārbaudīta
DSD
rīcības likumība saistībā ar maksas pārskaitīšanu par pakalpojumu, par kuru ir sniegti pierādījumi, ka to nav sniegusi
DSD
sistēma, bet kāda cita sistēma.
196   Tādējādi jānorāda, ka apstrīdētais lēmums ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā netiek izslēgta iespēja
DSD
saņemt piemērotu samaksu tikai par preču zīmes lietošanu, ja ir pierādīts, ka iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”
ir savākusi un pārstrādājusi cita sistēma.
e)     Par iespēju norādīt paskaidrojumu
Lietas dalībnieku argumenti
197   Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 3. panta pirmajā daļā noteiktais pienākums esot nesamērīgs, ciktāl tas liedzot pieprasīt,
lai firmas zīmes lietotāji uz iepakojuma pirmajā un otrajā variantā norādītu paskaidrojumu. Saskaņā ar
DSD
apgalvoto šāds paskaidrojums, ko iepakojuma ražotāji un izplatītāji, kas izmanto tās sistēmu, varētu norādīt bez lielām grūtībām,
ļautu atvieglot preču zīmes “Der Grüne Punkt” aizskārumu, kas izrietot no apstrīdētā lēmuma. Minētajā paskaidrojumā tādējādi
patērētājam varētu norādīt, ka tādā vai citā federālajā zemē iepakojums nepieder pie
DSD
sistēmas, bet pie kādas citas kolektīvās sistēmas (pirmais variants) vai ka, pat ja uz iepakojuma marķējuma ir firmas zīme
“Der Grüne Punkt”, zināmas tirdzniecības vietas izmanto nevis šo sistēmu, bet individuālu sistēmu (otrais variants).
198   Turklāt prasītāja norāda, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 4. panta 2. punktu tā var pieprasīt, lai iepakojuma ražotāji vai
izplatītāji, kas neizmanto
DSD
sistēmu Vācijā, bet kādā citā dalībvalstī pārdod standarta iepakojumu, kuram tie piedalās savākšanas sistēmā, kas izmanto
firmas zīmi “Der Grüne Punkt” (trešais variants), uz iepakojuma norādītu paskaidrojumu, vēršot patērētāja uzmanību uz to,
ka šo iepakojumu Vācijā nevāc
DSD
sistēma. Saskaņā ar prasītājas apgalvoto šāds pasākums esot nesamērīgs, ņemot vērā to, ka cits pasākums, proti, firmas zīmes
“Der Grüne Punkt” nenorādīšana vispār, nevis tikai paskaidrojuma norādīšana blakus minētajai firmas zīmei, mazāk apdraudētu
preču zīmes izcelsmes funkciju.
199   Komisija atzīmē, ka saistībā ar pirmo variantu nekas neļauj uzskatīt, ka Noteikumi aizliegtu sistēmas konkurentiem izmantot
to pašu firmas zīmi. Prasītāja uzskata, ka attiecīgajiem uzņēmumiem paskaidrojums būtu jāmaina katru reizi, kad kādā jaunā
federālajā zemē tiek ieviesta konkurējoša sistēma. Tāpēc it īpaši konkurences sākuma posmā iepakojums būtu nepārtraukti jāmaina.
Otrajā variantā norādīt paskaidrojumu uz iepakojuma neesot iespējams. Saistībā ar trešo variantu Komisija norāda, ka, ja preču
zīmei “Der Grüne Punkt” būtu tāda aizsardzība, kā apgalvo prasītāja, ražotājiem būtu jāparedz dažāds iepakojums katrai dalībvalstij,
kas nebūtu ekonomiski izdevīgi un radītu šķērsli tirdzniecībai.
Pirmās instances tiesas vērtējums
200   Par iebildumu saistībā ar apstrīdētā lēmuma 3. panta pirmo daļu jānorāda, ka paskaidrojumu norādīšana, kā iesaka prasītāja,
neizbeigtu lēmuma 1. pantā raksturoto dominējoša stāvokļa ļaunprātīgo izmantošanu. Šādi paskaidrojumi faktiski ir balstīti
uz domu, ka iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, kas pieder pie
DSD
sistēmas, ir iespējams nošķirt no iepakojuma ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, kurš nepieder pie
DSD
sistēmas un uz kura tādējādi būtu jānorāda paskaidrojums, kas informētu patērētāju. Taču, kā jau minēts (skat. iepriekš 131.–138. punktu),
jaukto sistēmu darbības noteikumi nav balstīti uz to, ka iepakojumu identificē patērētāji, kas joprojām var izvēlēties, kurai
sistēmai nodot iepakojumu, bet uz pārstrādājamā materiāla daudzuma piešķiršanu.
201   Paskaidrojumu norādīšana, kā to vēlas prasītāja, tādējādi pirmajā un otrajā variantā neļautu izbeigt Komisijas aprakstīto
dominējošā stāvokļa ļaunprātīgo izmantošanu.
202   Tādējādi iebildums par apstrīdētā lēmuma 3. panta 1. punkta nesamērīgo raksturu, ciktāl tajā nav paredzēta iespēja norādīt
paskaidrojumu, ir jānoraida.
203   Par iebildumu saistībā ar apstrīdētā lēmuma 4. panta 2. punktu jānorāda, ka no šī pasākuma izriet, ka “
DSD
atbrīvošanai no maksas var noteikt nosacījumu, ka uz [trešajā variantā] minētā iepakojuma blakus firmas zīmei [“Der Grüne
Punkt”] ar norādi vai citā piemērotā veidā gala patērētāja uzmanība tiek vērsta uz to, ka iepakojumu nevāc sistēma, ko atbilstoši
Noteikumu 6. panta 3. punktam izveidojusi
DSD
”. Šajā noteikumā ir vienkārši pārņemtas
DSD
administratīvajā procesā ierosinātās saistības (apstrīdētā lēmuma 63. un 133. apsvērums).
DSD
tādējādi šajā tiesvedībā nevar apgalvot, ka cits pasākums, nevis tas, ko tā pati ir piedāvājusi Komisijai, turpmāk veido
risinājumu, kas ir daudz piemērotāks, lai reaģētu uz procesā identificēto problēmu. Turklāt, ja piekristu prasītājas aizstāvētajam
risinājumam, proti, firmas zīmes “Der Grüne Punkt” nenorādīšanai vispār, nevis paskaidrojuma norādīšanai blakus minētajai
firmas zīmei, tas nozīmētu uzlikt iepakojuma ražotājiem pienākumu paredzēt dažādus iepakojuma veidus katrai dalībvalstij,
kas nebūtu racionāli no ekonomiskā viedokļa.
204   Tādējādi iebildums par apstrīdētā lēmuma 4. panta 2. punkta nesamērīgo raksturu, ciktāl tajā ir noteikts uz iepakojuma norādīt
paskaidrojumu, lai gan būtu iespējams firmas zīmi “Der Grüne Punkt” nenorādīt vispār, ir jānoraida.
3.
Par trešo pamatu – EKL 86. panta 2. punkta un EKL 253. panta pārkāpumu
a)     Lietas dalībnieku argumenti
205   Prasītāja apgalvo, ka EKL 82. panta pārkāpums esot izslēgts, jo tai esot uzticēts pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku
nozīmi EKL 86. panta 2. punkta izpratnē, proti, atkritumu pārvaldība vides aizsardzības nolūkos un, precīzāk, iepakojuma savākšana
un pārstrāde visā Vācijas teritorijā, ieskaitot nepievilcīgus lauku reģionus (Tiesas 1994. gada 27. aprīļa spriedums lietā
C‑393/92
Almelo
,
Recueil
, I‑1477. lpp., 47. punkts, un 2000. gada 23. maija spriedums lietā C‑209/98
Sydhavnens Sten & Grus
,
Recueil
, I‑3743. lpp., 75. un 76. punkts; Pirmās instances tiesas 1997. gada 27. februāra spriedums lietā T‑106/95
FFSA
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑229. lpp., 72. punkts). Šo pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi tai esot uzticējušas Vācijas federālās zemes,
kas ir atzinušas
DSD
sistēmu saskaņā ar Noteikumu 6. panta 3. punkta vienpadsmito teikumu. Taču apstrīdētais lēmums apdraudot šī pakalpojuma sniegšanu
ekonomiski pieņemamos apstākļos, jo iznīcinot preču zīmes “Der Grüne Punkt” signāla efektu un radot risku, ka tā vairs nevarēs
iznīcināt atkritumus visā teritorijā. Tāpat apstrīdētajā lēmumā neesot izpildīts pienākums norādīt pamatojumu, kas esot paredzēts
saskaņā ar EKL 253. pantu, jo tajā nekas nav teikts par EKL 86. panta 2. punktu.
206   Komisija, ko atbalsta personas, kas iestājušās lietā, apstrīd apgalvojumu, ka
DSD
par atkritumiem atbildīgās reģionālās iestādes būtu uzticējušas pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, jo jebkurš
kolektīvās sistēmas operators, pamatojoties uz Noteikumu 6. panta 3. punkta vienpadsmito teikumu, var saņemt tādu pašu atļauju
kā
DSD
. Turklāt no Noteikumiem izrietot, ka likumdevējs nav vēlējies novērst to, ka paralēli prasītājas izveidotajai sistēmai vienlaikus
pastāv individuālās un kolektīvās sistēmas. Šāda konkurence esot nevis risks, bet Noteikumu mērķis.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
207   Saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, attiecas
Līguma noteikumi, it īpaši konkurences noteikumi, ja šo noteikumu piemērošana
de iure
vai
de facto
netraucē veikt konkrēti uzticētos pienākumus. Šajā pantā noteikts arī tas, ka nedrīkst tikt ietekmēta tirdzniecības attīstība,
kaitējot Kopienas interesēm.
208   Šajā lietā jānorāda, ka, pat pieņemot, ka prasītājai būtu uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi EKL 86. panta
2. punkta izpratnē tāpat kā visām federālo zemju apstiprinātajām kolektīvajām sistēmām, risks, ka šis uzdevums būtu apdraudēts
apstrīdētā lēmuma dēļ, tomēr nav pierādīts.
209   Faktiski pretēji prasītājas pirmajā pamatā norādītajam tas, ka
DSD
nevar saņemt atlīdzību par pakalpojumu, par kuru ir pierādīts, ka to ir sniegusi cita sistēma, nebūt neļauj secināt, ka apstrīdētais
lēmums apdraudētu
DSD
sistēmai uzticēto savākšanas un reģenerācijas pakalpojumu veikšanu ekonomiski pieņemamos apstākļos.
210   It sevišķi no iepriekš minētā 156.–158. punkta izriet, ka apstrīdētais lēmums neapdraud preču zīmes “Der Grüne Punkt” pamata
funkciju līguma par firmas zīmes izmantošanu ietvaros. Tāpat neviens no lietas materiālos esošajiem pierādījumiem neļauj secināt,
ka apstrīdētais lēmums radītu risku, ka
DSD
vairs nevarēs iznīcināt iepakojumu visā Vācijas teritorijā.
211   Turklāt, tā kā prasītāja uz EKL 86. panta 2. punktu nav pamatojusies administratīvajā procesā, Komisijai nevar pārmest to,
ka tā lēmumā nav norādījusi pamatojumu šajā aspektā.
212   Tādējādi trešais pamats ir jānoraida.
213   No iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
214   Atbilstoši Pirmās instances tiesas reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija,
Landbell
un
BellandVision
ir prasījušas piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež
prasītājai segt savus tiesāšanās izdevumus pašai, kā arī atlīdzināt Komisijas,
Landbell
un
BellandVision
tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas radušies pagaidu noregulējuma procedūrā.
Vfw
, kas nav prasījusi piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati, ieskaitot
tos, kas radušies pagaidu noregulējuma procedūrā.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
prasītāja
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH
sedz savus tiesāšanās izdevumus pati, kā arī atlīdzina Komisijas,
Landbell
AG für Rückhol‑Systeme
un
BellandVision
GmbH
tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas radušies pagaidu noregulējuma procedūrā;
3)
Vfw
AG
sedz savus tiesāšanās izdevumus pati, ieskaitot tos, kas radušies pagaidu noregulējuma procedūrā.
García‑Valdecasas
Cooke
Labucka
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2007. gada 24. maijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

J. D. Cooke
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normas
A –  Noteikumi par iepakojuma atkritumu rašanās novēršanu
B –  Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH kolektīvā sistēma un līgums par firmas zīmes izmantošanu
Prāvas rašanās fakti
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
A –  Apstrīdētais lēmums
1.  Par iespēju savienot vairākas savākšanas un reģenerācijas sistēmas, lai izpildītu Noteikumos par iepakojumu paredzētos
pienākumus
2.  Vērtējums saistībā ar EKL 82. punktu
3.  Vērtējums par Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu
B –  Par prasības pieņemamību
1.  Par prasības pieņemamību, ciktāl tā attiecas uz apstrīdētā lēmuma 4. pantu
2.  Par pamatu celšanu tiesvedības laikā
3.  Par zināmu prasītājas iesniegtu pielikumu ņemšanu vērā
a)  Par K. Vaidemana sagatavotajiem pielikumiem
b)  Par replikai pievienotajām viedokļu aptaujām
C –  Par lietas būtību
1.  Par pirmo pamatu – EKL 82. panta pārkāpumu
a)  Ievada apsvērumi saistībā ar apgalvojumu par bezmaksas obligāto licenci
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
b)  Lietas dalībnieku argumenti par dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu
i) Par to, ka, lai piedalītos sistēmā, kura konkurē ar DSD sistēmu, nav jāizmanto preču zīme “Der Grüne Punkt”
ii) Par to, ka bez preču zīmes “Der Grüne Punkt” obligātās licences netiek likvidēta konkurence
iii) Par dažādiem DSD rīcības attaisnojumiem
–  Par nepieciešamību sasniegt Noteikumu mērķus
–  Par pamatojumu saistībā ar tiesībām, kas regulē preču zīmes
–  Par pienācīgu DSD sistēmas darbību
c)  Pirmās instances tiesas vērtējums
i)     Par apstrīdētajā lēmumā raksturoto ļaunprātīgo izmantošanu
ii)   Par prasītājas prasīto ekskluzivitāti
iii) Par jauktās sistēmas darbības noteikumiem
iv)   Par prasītājas kritiku saistībā ar apstrīdētajā lēmumā veikto analīzi
–  Par to, ka, ja tiek izmantota jaukta sistēma, nav vajadzības norādīt firmas zīmi “Der Grüne Punkt” uz visa iepakojuma,
jo pastāv iespēja izmantot selektīvu marķējumu atkarībā no izmantotās sistēmas
–  Par argumentiem, kas balstīti uz to, ka nav likvidēta konkurence
–  Par nepieciešamību sasniegt Noteikumu mērķus
–  Par attaisnojumiem saistībā ar tiesībām, kas regulē preču zīmes
–  Par DSD sistēmas pienācīgu darbību
v)     Secinājums
2.  Par otro pamatu – Regulas Nr. 17 3. panta un samērīguma principa pārkāpumu
a)  Par selektīvo marķēšanu
b)  Par obligātās licences noteikšanu, to neierobežojot laikā
c)  Par iepriekšējas samaksas pienākumu
d)  Par piemērotas maksas izslēgšanu tikai par preču zīmes lietošanu
e)  Par iespēju norādīt paskaidrojumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
3.  Par trešo pamatu – EKL 86. panta 2. punkta un EKL 253. panta pārkāpumu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – vācu.