CELEX: 62005CJ0232
Valsts pienākumu neizpilde
Valsts atbalsts
Scott Paper SA/Kimberly-Clark piešķirtais atbalsts
Atgūšanas pienākums
Neizpilde valsts procedūras piemērošanas dēļ
Valsts procesuālā autonomija
Robežas
"Valsts procedūra, kas nodrošina tūlītēju un efektīvu izpildi" Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 3. punkta izpratnē
Valsts procedūra, kas paredz, ka prasībām, kuras celtas par valsts iestāžu izsniegtajiem maksājuma pieprasījumiem, ir apturoša iedarbība

Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, noteiktajā termiņā neizpildot Komisijas 2000. gada
12. jūlija Lēmumu 2002/14/EK par Francijas piešķirto valsts atbalstu
Scott Paper SA Kimberly-Clark
(OV 2002, L 12, 1. lpp.), Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 249. panta ceturtā daļa, kā arī
minētā lēmuma 2. un 3. pants.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88]. panta piemērošanai
(OV L 83, 1. lpp.), 14. panta 3. punktā ir paredzēti noteikumi attiecībā uz valsts atbalsta, kas atzīts par nesaderīgu ar
kopējo tirgu, atgūšanu:
“Neskarot nevienu Eiropas Kopienu Tiesas nolēmumu saskaņā ar Līguma 185. pantu [jaunajā redakcijā – EKL 242. pants], atgūšanu
īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu
Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis,
neskarot Kopienas tiesību aktus, veic visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp
pagaidu pasākumus.”

Valsts tiesiskais regulējums
Administratīvā procesa kodeksa L4. pantā ir paredzēts:
“Izņemot īpašus tiesību aktu noteikumus, prasības pieteikumiem nav apturošas iedarbības, ja vien tiesa nav nolēmusi citādi.”
Kā īpašs tiesību akta noteikums 6. pants 1992. gada 29. decembra Dekrētā Nr. 92‑1369, kas groza 1962. gada 29. decembra Dekrētu
Nr. 62‑1587, ar ko nosaka vispārīgos valsts finanšu pārvaldīšanas noteikumus un paredz noteikumus, kas piemērojami šī dekrēta
80. pantā minēto valsts parādu atgūšanai (1992. gada 30. decembra
JORF
, 17954. lpp.), attiecībā uz valsts vai vietējo pārvaldes iestāžu izdotajiem maksājuma pieprasījuma dokumentiem noteic:
“Maksājuma parādnieks attiecībā uz iepriekš minētā 1962. gada 29. decembra Dekrēta 85. pantā norādītajiem maksājuma pieprasījuma
dokumentiem var vai nu apstrīdēt to izpildi, ja tiek apstrīdēta parāda esamība, tā apmērs vai pamatotība, vai arī – apstrīdēt
atgūšanas pasākumus, ja tiek apstrīdēta atgūšanas līdzekļa veida spēkā esamība.
Citus maksājuma pieprasījumus var apstrīdēt, pārsūdzot atgūšanu.
Šo pārsūdzību gadījumā atgūšana tiek apturēta.”
Tāpat saistībā ar vietējo valsts pārvaldes un sabiedrisko iestāžu izsniegtajiem maksājuma pieprasījuma dokumentiem 1. panta
otrā daļa Vispārējā vietējo valsts pārvaldes iestāžu kodeksā L1617‑5, kas iekļauta ar 1996. gada 12. aprīļa Likumu Nr. 96‑314
(1996. gada 13. aprīļa
JORF
, 5707. lpp.), paredz, ka “prasības, kuras mērķis ir apstrīdēt vietējās valsts pārvaldes vai sabiedriskās iestādes izstrādāto
galīgo parāda maksājuma dokumentu, iesniegšana tiesā aptur šī maksājuma pieprasījuma izpildi”.

Pirmstiesas procedūra

Lēmuma 2002/14 priekšvēsture
1969. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs reģistrēta sabiedrība
Scott Paper Company
iegādājās Francijā reģistrētu sabiedrību
Bouton Brochard
un izveidoja neatkarīgu sabiedrību
Bouton Brochard Scott SA
(turpmāk tekstā – “
Bouton Brochard Scott
”), kas pārņēma
Bouton Brochard
saimniecisko darbību.
1986. gadā
Bouton Brochard Scott
nolēma uzcelt rūpnīcu Francijā un izvēlējās šim nolūkam zemes gabalu Luarē [
Loiret
] departamentā Lasosē [
La Saussaye
] industriālajā zonā Orleānā.
1987. gada 31. augustā Orleānas pilsēta un minētais departaments piešķīra
Bouton Brochard Scott
noteiktas priekšrocības. Pirmkārt, šie vietējās valsts pārvaldes subjekti tam ar izdevīgiem nosacījumiem pārdeva 48 hektāru
lielu zemes gabalu minētajā industriālajā zonā. Otrkārt, tie apņēmās aprēķināt maksu par notekūdeņu novadīšanu pēc izdevīgāka
tarifa.
1987. gada novembrī
Bouton Brochard Scott
pārdēvēja par “
Scott SA
” (turpmāk tekstā – “
Scott
”).
1996. gada janvārī šīs sabiedrības akcijas pārpirka
Kimberly‑Clark Corporation
(turpmāk tekstā – “
Kimberly‑Clark
”).
1998. gada janvārī tā paziņoja par attiecīgās rūpnīcas slēgšanu, un tās aktīvus, proti, zemes gabalu un papīrfabriku, 1998. gada
jūnijā nopirka
Procter & Gamble
.
2000. gada 12. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu 2002/14, kura 1. pantā ir atzīts, ka valsts atbalsts izdevīgākas zemes gabala
cenas (12,3 miljoni EUR pēc tā pašreizējās vērtības) un maksas par notekūdeņu novadīšanu izdevīgāka tarifa veidā (summu nosaka
Francijas iestādes) (turpmāk tekstā – “attiecīgais atbalsts”), ko Francijas Republika ir piešķīrusi
Scott
, ir nesaderīgs ar kopējo tirgu.
Lēmuma 2002/14 2. pantā ir noteikts:
“1.      Francija veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu no tā saņēmēja [attiecīgo atbalstu], kas paredzēts 1. pantā un jau ir
ticis nelikumīgi nodots tā rīcībā.
2.      Atgūšanai jānotiek nekavējoties saskaņā ar valsts tiesību procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu šī lēmuma
izpildi. [..]”
Atbilstoši šī lēmuma 3. pantam:
“Francija divu mēnešu termiņā, sākot no šī lēmuma paziņošanas brīža, informē Komisiju par pasākumiem, kurus tā veikusi šī
lēmuma izpildei”.
2000. gada 31. jūlijā par Lēmumu 2002/14 tika paziņots Francijas Republikai.
2000. gada 30. novembrī un 4. decembrī
Scott
un Luarē departaments katrs cēla prasību par šī lēmuma atcelšanu Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā. Lietas dalībnieki
nelūdza apturēt lēmuma izpildi atbilstoši EKL 242. pantam.

Darbības, ko Francijas Republika veica pēc Lēmuma 2002/14 pieņemšanas attiecībā uz atbalstu izdevīgākas zemes gabala cenas
veidā
Attiecībā uz atbalstu izdevīgākas zemes gabala cenas veidā Luarē departamenta padome 2000. gada 15. decembrī izdeva maksājuma
pieprasījumu par summu EUR 5 054 721. Orleānas pilsēta 2001. gada 2. janvārī izdeva maksājuma pieprasījumu par summu EUR 8 002 231.
Tomēr pēc pārrakstīšanās kļūdas konstatēšanas attiecībā uz šī atbalsta summas aprēķināšanu Komisija izdarīja labojumus un
2001. gada martā nosūtīja Francijas Republikai kļūdas labojumu.
Līdz ar to 2000. gada 15. decembra un 2001. gada 2. janvāra maksājuma pieprasījumi 2001. gada 23. martā tika atcelti.
Pēc tam Luarē departamenta padome 2001. gada 5. oktobrī izdeva jaunu maksājuma pieprasījumu par summu EUR 4 691 370. Tāpat
Orleānas pilsēta 2001. gada 18. oktobrī izdeva jaunu maksājuma pieprasījumu par summu EUR 7 621 937.
2001. gada 29. oktobrī un 27. novembrī
Kimberly-Clark
cēla prasību
tribunal administratif d’Orléans
[Orleānas Administratīvā tiesa] par šiem diviem maksājuma pieprasījumiem.
Ņemot vērā, ka šāda veida prasībām saskaņā ar Francijas tiesībām ir automātiski apturoša iedarbība, attiecīgās summas netika
atgūtas.

Darbības, ko Francijas Republika veica pēc Lēmuma 2002/14 pieņemšanas attiecībā uz atbalstu izdevīgākas maksas par notekūdeņu
novadīšanu veidā
Attiecībā uz atbalstu izdevīgākas maksas par notekūdeņu novadīšanu veidā Orleānas pilsēta 2001. gada janvārī un augustā izdeva
sešus maksājuma pieprasījumus par kopējo summu EUR 1 046 903.
Vienu no šiem dokumentiem par summu EUR 165 887 apmaksāja sabiedrība
Procter & Gamble
– Orleānas rūpnīcas pašreizējais īpašnieks.
Pieci pārējie maksājuma pieprasījumi tika aizstāti ar trim dokumentiem, kas datēti ar 2001. gada 5. decembri par kopējo summu
EUR 881 015.
Par šiem pēdējiem no iepriekš minētajiem dokumentiem
Kimberly-Clark
2002. gada 8. martā cēla prasību
tribunal administratif d’Orléans
.
Ņemot vērā, ka šāda veida prasībām ir automātiski apturoša iedarbība, šie maksājuma pieprasījumi netika apmaksāti.

Tiesvedība “tribunal administratif d’Orléans”
Savā 2003. gada 2. jūlija vēstulē Francijas valdība norādīja, ka
tribunal administratif d’Orléans
bija nolēmusi apturēt tiesvedību, kamēr tiek pieņemts Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas nolēmums par Lēmuma 2002/14
spēkā esamību. Savā iebildumu rakstā minētā valdība tomēr pieļāva, ka šis apgalvojums bija nepareizs.

Pirms šīs prasības iesniegšanas notikušās apspriedes
Ar 2001. gada 8. maija, 31. jūlija, 8. oktobra, 2002. gada 13. marta, 26. augusta, 23. decembra, 2003. gada 13. februāra,
16. maija, 21. novembra un 2004. gada 27. janvāra, 9. marta un 29. aprīļa vēstulēm Komisija lūdza Francijas iestādēm informēt
to par attiecīgo summu atgūšanas virzību un iesniegt atsevišķus dokumentus un informāciju par procedūrām
tribunal administratif d’Orléans
. Šajās vēstulēs Komisija uzsvēra tūlītējas un efektīvas izpildes nozīmību, kā arī tās tiesības vērsties Tiesā tieši saskaņā
ar EKL 88. panta 2. punktu. Savā pēdējā vēstulē, kas datēta ar 2004. gada 29. aprīli, Komisija deva Francijas valdībai pēdējo
papildu 20 dienu termiņu.
Tā kā Komisija nebija apmierināta ar Francijas Republikas atbildēm, kas sniegtas tās 2001. gada 13. novembra, 2002. gada 27. novembra,
2003. gada 25. marta un 2. jūlija vēstulēs, Komisija nolēma celt šo prasību.

Par prasību
Savas prasības pamatojumam Komisija izvirza vienu vienīgu iebildumu, kas būtībā attiecas uz EKL 249. panta ceturtās daļas,
kā arī Lēmuma 2002/14 2. un 3. panta pārkāpumu, sakarā ar to, ka Francijas Republika nav izpildījusi šo lēmumu noteiktajā
termiņā.

Par atbilstošo datumu pienākumu neizpildes novērtēšanai
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka attiecīgais datums EKL 88. panta 2. punkta otrās daļas piemērošanai ir datums, kas paredzēts
lēmumā, kura neizpilde tiek apstrīdēta vai – attiecīgā gadījumā – datums, kuru Komisija ir vēlāk noteikusi (šajā sakarā skat.
2001. gada 3. jūlija spriedumu lietā C‑378/98 Komisija/Beļģija,
Recueil
, I‑5107. lpp., 26. punkts; 2002. gada 2. jūlija spriedumu lietā C‑499/99 Komisija/Spānija,
Recueil
, I‑6031. lpp., 28. punkts, un 2006. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑207/05 Komisija/Itālija, Krājumā nav publicēts, Krājums,
I‑70.* lpp., 31. punkts).
Šajā gadījumā Lēmuma 2002/14 2. un 3. pantā ir paredzēts divu mēnešu termiņš, sākot no tā paziņošanas brīža, lai Francijas
valdība veiktu vajadzīgos pasākumus ar mērķi atgūt attiecīgo atbalstu un informēt par to Komisiju. Pēc ilgām diskusijām starp
lietas dalībniekiem Komisija savā 2004. gada 29. aprīļa vēstulē noteica pēdējo termiņu, kas beidzās 20 dienas pēc šā datuma.
Pastāvot šādiem apstākļiem, Lēmuma 2002/14 3. pantā noteiktais termiņš ir uzskatāms par aizstātu ar 2004. gada 29. aprīļa
vēstulē paredzēto termiņu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 35. punkts). Līdz ar to šis
termiņš tika atlikts uz 2004. gada 19. maiju.

Par iebildumu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija norāda, ka vairāk nekā piecus gadus pēc Lēmuma 2002/14 pieņemšanas Francijas iestāžu veikto pasākumu rezultātā attiecīgais
atbalsts nav ticis atgūts. Līdz ar to šis lēmums nav pienācīgi izpildīts.
Komisija atzīst, ka Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkts atļauj piemērot valsts tiesībās paredzētās procedūras, bet uzsver,
ka tas attiecas tikai uz tādām procedūrām, kas nodrošina “tūlītēju un efektīvu” Komisijas lēmuma izpildi. Tomēr, pēc Komisijas
domām, tāda valsts procedūra, kas paredz, ka prasībai, kas celta par piešķirtā atbalsta atgūšanai izdotajiem maksājuma pieprasījumiem,
ir apturoša iedarbība, neatbilst šiem kritērijiem.
Francijas valdība uz to atbild, ka Francijas iestādes ir veikušas visus vajadzīgos pasākumus Lēmuma 2002/14 izpildei.
Saskaņā ar valsts procedūrām šīs iestādes ir nosūtījušas atbalsta saņēmējam vairākus maksājuma pieprasījumus, kas, noslēdzoties
tiesvedībai kompetentajā valsts tiesā, kļūs izpildāmi.
Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā faktiski ir tieši paredzēta šāda valsts procedūru izmantošana, ja vien tās nodrošina
tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā gadījumā piemērotie valsts procedūru noteikumi, tai skaitā tie, kas paredz,
ka prasībām, kuras celtas par maksājuma pieprasījumiem, ir apturoša iedarbība, netraucē veikt šādu izpildi.
Francijas valdība uzsver, ka, pēc tās domām, Komisijas lēmuma “tūlītēja un efektīva” izpilde ne vienmēr nozīmē, ka atbalsts
tiks atmaksāts nekavējoties. Šī izpilde tomēr nozīmē, ka dalībvalstij ir nekavējoties jāuzsāk valsts procedūra, kuras rezultātā
ir jānotiek piešķirtā atbalsta atgūšanai.
Tiesas vērtējums
Atbilstoši EKL 249. panta ceturtajai daļai Lēmumi uzliek saistības kopumā tiem, kam tie adresēti.
No judikatūras izriet, ka dalībvalstij, kas ir lēmuma par nelegālā atbalsta atgūšanu adresāte, atbilstoši EKL 249. pantam
ir jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai nodrošinātu minētā lēmuma izpildi (skat. 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā
C‑209/00 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑11695. lpp., 31. punkts, un 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑404/00 Komisija/Spānija,
Recueil
, I‑6695. lpp., 21. punkts). Ir jānotiek efektīvai pienākošos summu atgūšanai (šajā sakarā skat. 2005. gada 12. maija spriedumu
lietā C‑415/03 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑3875. lpp., 44. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija,
36. un 37. punkts).
Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā ir precizēts, ka par nesaderīgu atzītā atbalsta atgūšanai ir jānotiek “tūlītēji”.
Šajā gadījumā Lēmums 2002/14 uzliek Francijas Republikai pienākumu veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu no tā saņēmēja
attiecīgo atbalstu, kas jau ir ticis nelikumīgi nodots tā rīcībā. Šim mērķim Komisija tai deva divu mēnešu termiņu. Šis termiņš,
kuru aizstāja 2004. gada 29. aprīļa vēstulē paredzētais termiņš, tika atlikts līdz 2004. gada 19. maijam.
Ir jākonstatē, ka pēc šā termiņa izbeigšanās, t.i., gandrīz četrus gadus pēc Lēmuma 2002/14 pieņemšanas, Francijas iestāžu
veikto darbību rezultātā nav notikusi efektīva attiecīgo atbalstu atgūšana, izņemot EUR 165 887 samaksu no kopējās maksājamās
summas EUR 13 350 000 apmērā.
Būtībā, kā to atzīst arī pati Francijas valdība, sakarā ar to, ka prasībām, kas celtas par maksājuma pieprasījumiem, ir apturoša
iedarbība, šie dokumenti nevar pirms kompetentās valsts tiesas nolēmuma radīt nekādas konkrētas sekas attiecībā uz minēto
atbalstu atmaksu.
Līdz ar to atbalsta saņēmējs šajā laika posmā var paturēt līdzekļus, kas saņemti no atbalsta, kurš ir atzīts par nesaderīgu,
un iegūt no tā radušos nepamatotu konkurences priekšrocību.
Francijas valdība tomēr norāda, ka šī aizkavēšanās ir saistīta ar Francijas tiesībās paredzēto procedūru piemērošanu, kas
ir tieši atļauta ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktu.
Šajā sakarā ir jāatceras, ka atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktam valsts procedūru piemērošana ir pakļauta
nosacījumam, ka tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi, kas ir nosacījums, kurš atspoguļo efektivitātes
principa prasības un kas jau iepriekš noteikts judikatūrā (skat. 1989. gada 2. februāra spriedumu lietā 94/87 Komisija/Vācija,
Recueil
, 175. lpp., 12. punkts; 1997. gada 20. marta spriedumu lietā C‑24/95
Alcan Deutschland
,
Recueil
, I‑1591. lpp., 24. punkts, un iepriekš minēto 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 32.–34. punkts).
Šīs regulas trīspadsmitajā apsvērumā ir precizēts, ka tāda nelikumīga atbalsta gadījumos, kurš nav saderīgs ar kopējo tirgu,
ir jāatjauno efektīva konkurence un ka šajā nolūkā atbalsts ir nekavējoties jāatgūst. Valsts procedūru piemērošana līdz ar
to nedrīkst būt traucēklis efektīvas konkurences atjaunošanai, kavējot attiecīgā Komisijas lēmuma tūlītēju un efektīvu izpildi.
Lai sasniegtu šo mērķi, dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu Komisijas lēmuma lietderīgo iedarbību.
Tomēr, paredzot, ka prasībai, kas celta par piešķirtā atbalsta atgūšanai izdotajiem maksājuma pieprasījumiem, ir apturoša
iedarbība, šajā lietā piemērotā Francijas tiesībās paredzētā procedūra nevar tikt uzskatīta par tādu, kas ļauj “tūlītēji un
efektīvi” izpildīt Lēmumu 2002/14. Tieši pretēji, piešķirot šāda veida apturošu iedarbību, šī procedūra var ievērojami paildzināt
atbalsta atgūšanu.
Tādējādi, neievērojot mērķus, kurus paredzēts sasniegt ar Kopienu noteikumiem valsts atbalsta jomā, šī valsts procedūra ir
traucējusi nekavējoties atjaunot iepriekš pastāvošo situāciju un ir paildzinājusi no attiecīgā atbalsta radušos nepamatoto
konkurences priekšrocību.
No tā izriet, ka valsts tiesībās paredzētā procedūra šajā gadījumā neatbilst Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā paredzētajiem
nosacījumiem. Francijas tiesību noteikums, kas paredz, ka prasībām, kas celtas par maksājuma pieprasījumiem, ir apturoša iedarbība,
līdz ar to bija atstājams nepiemērots.
Pastāvot šādiem apstākļiem, nav jāizskata jautājums par to, vai konkrētos gadījumos valsts tiesa var nolemt apturēt maksājuma
pieprasījuma izpildi pēc tam, kad ir celtas prasības, kurās nav ietverti iebildumi par Komisijas lēmumu.
Šajā sakarā ir jāpiebilst, ka valsts tiesās celtās prasības apturošo iedarbību nevar uzskatīt par nepieciešamu, lai nodrošinātu
efektīvu tiesisko aizsardzību saistībā ar Kopienu tiesībām.
Būtībā šāda aizsardzība jau ir pilnībā nodrošināta ar EK līgumā paredzētajiem līdzekļiem, šajā gadījumā – EKL 230. pantā paredzēto
prasību atcelt tiesību aktu.
Ir jāatceras – tā kā Eiropas Kopiena ir uz tiesībām balstīta kopiena, kurā tās iestādes ir pakļautas to aktu atbilstības Līgumam
un vispārējiem tiesību principiem kontrolei, Līgumā ir izveidota pilnīga aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kas paredzēta
iestāžu aktu likumības kontroles nodrošināšanai, uzticot šo kontroli Kopienu tiesai (šajā sakarā skat. 2002. gada 25. jūlija
spriedumu lietā C‑50/00 P
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome,
Recueil
, I‑6677. lpp., 38. un 40. punkts).
No judikatūras izriet, ka atbalsta, kas ir atzīts par nesaderīgu, saņēmējs ir tiesīgs celt prasību par tiesību akta atcelšanu
atbilstoši EKL 230. panta otrajai daļai, pat ja lēmums ir adresēts dalībvalstij (šajā sakarā skat. 1980. gada 17. septembra
spriedumu lietā 730/79
Philip Morris
/Komisija,
Recueil
, 2671. lpp., un 1994. gada 9. marta spriedumu lietā C‑188/92
TWD Textilwerke Deggendorf
,
Recueil
, I‑833. lpp., 14. punkts).
Savukārt par nesaderīgu atzīta atbalsta saņēmējs, kurš būtu varējis apstrīdēt Komisijas lēmumu, nevar apstrīdēt šā lēmuma
likumību valsts tiesās, ceļot prasību par šī lēmuma īstenošanas pasākumiem, ko veikušas valsts iestādes. Ja šādos apstākļos
tiktu atzītas attiecīgās personas tiesības valsts tiesā iebilst pret Kopienu lēmuma izpildi, pamatojoties uz tā nelikumību,
šai personai tiktu radīta iespēja neievērot lēmuma galīgo raksturu, kas tam ir attiecībā pret šo personu pēc EKL 230. panta
piektajā daļā paredzētā prasības celšanas termiņa beigām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
TWD Textilwerke Deggendorf
, 17. un 18. punkts, kā arī 2001. gada 15. februāra spriedumu lietā C‑239/99
Nachi Europe
,
Recueil
, I‑1197. lpp., 37. punkts).
No tā izriet, ka nav iespējams valsts tiesā apstrīdēt Komisijas lēmumu par pienākošos summu atgūšanu. Šis jautājums ir vienīgi
Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas kompetencē, kas to izskatīs tajā celtas prasības par tiesību akta atcelšanu ietvaros.
No EKL 242. panta izriet, ka, nepastāvot pretējam Pirmās instances tiesas nolēmumam, šai prasībai nav apturošas iedarbības.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka, noteiktajā termiņā neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu Lēmumā 2002/14
paredzēto atbalstu no tā saņēmēja, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 249. panta ceturtā daļa,
kā arī minētā lēmuma 2. un 3. pants.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Francijas
Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Francijas Republikai
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
noteiktajā termiņā neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu no tā saņēmēja atbalstu, kas paredzēts Komisijas 2000. gada
12. jūlija Lēmumā 2002/14/EK par Francijas piešķirto valsts atbalstu
Scott Paper SA/Kimberly‑Clark
, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 249. panta ceturtā daļa, kā arī minētā lēmuma 2. un 3. pants;
2)
Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.