CELEX: 62003CJ0547
Apelācija
Programma "Asia-Invest"
Aicinājums iesniegt piedāvājumus
Līgums
Pirmās instances tiesas Reglamenta 111. pants
Acīmredzama nepieņemamība
Intereses iesniegt prasību neesamība
Pirmās instances tiesas Reglamenta 64. pants
Procesa organizatoriskie pasākumi
Lūgums iesniegt dokumentus
Aicinājums lietas dalībniekiem rakstveidā izteikties par dažiem strīda aspektiem

1
Asian Institute of Technology
(turpmāk tekstā
–
“
AIT
”) savā apelācijas sūdzībā prasa atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 15. oktobra rīkojumu lietā T‑288/02
(
AIT
/Komisija, Krājumā nav publicēts; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”), ar kuru Pirmās instances tiesa kā acīmredzami
nepieņemamu noraidīja tās prasību atcelt Komisijas 2002. gada 22. februāra lēmumu par pētniecības līguma noslēgšanu ar
Center for Energy-Environment Research and Development
“Asia‑Invest” programmas ietvaros (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).

Atbilstošās tiesību normas
2       Pirmās instances tiesas reglamenta, redakcijā, kas piemērojama pārsūdzētā rīkojuma datumā, II sadaļas 3. nodaļas nosaukums
ir “Procesa organizatoriskie pasākumi un pierādījumu savākšanas pasākumi”. Šīs nodaļas I iedaļā ar nosaukumu “Procesa organizatoriskie
pasākumi” ir ietverts 64. pants, kura 1.–4. punktā ir noteikts:
“1.      Procesa organizatorisko pasākumu mērķis ir nodrošināt, ka lietas sagatavo iztiesāšanai, process noris un strīdu atrisina vislabākajos
apstākļos. Tos nosaka Pirmās instances tiesa pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas.
2.      Procesa organizatorisko pasākumu mērķi jo īpaši ir:
a)       nodrošināt efektīvu rakstveida un mutvārdu procesa norisi un atvieglot pierādījumu iesniegšanu;
b)       noteikt jautājumus, kuros lietas dalībniekiem ir jāsniedz papildu argumenti vai attiecībā uz kuriem ir vajadzīgi pierādījumu
savākšanas pasākumi;
c)       precizēt lietas dalībnieku prasījumus, to izvirzītos pamatus un argumentus, kā arī punktus, par kuriem ir strīds;
d)       veicināt izlīguma panākšanu strīdā.
3.      Procesa organizatoriskie pasākumi jo īpaši ietver:
a)       jautājumu uzdošanu lietas dalībniekiem;
b)       lietas dalībnieku uzaicināšanu sniegt mutvārdu vai rakstveida paskaidrojumus par atsevišķiem strīda aspektiem;
c)       lūgumu lietas dalībniekiem vai trešām personām sniegt informāciju vai ziņas;
d)       lūgumu sniegt dokumentus vai citus materiālus, kas attiecas uz lietu;
e)       lietas dalībnieku pārstāvju vai lietas dalībnieku personisku uzaicināšanu uz sanāksmēm.
4.      Katrs lietas dalībnieks jebkurā procesa stadijā var iesniegt priekšlikumu procesa organizatorisko pasākumu pieņemšanai un
grozīšanai. Tādā gadījumā pirms šo pasākumu noteikšanas uzklausa pārējos lietas dalībniekus.
Ja to prasa procesa apstākļi, Pirmās instances tiesa informē lietas dalībniekus par paredzētajiem pasākumiem un dod tiem iespēju
sniegt mutvārdu vai rakstveida apsvērumus.”
3       Minētā reglamenta III sadaļā ietverta 2. nodaļa ar nosaukumu “Procesa jautājumi”. Šajā nodaļā tostarp ir 111., 113. un 114. pants,
kuros ir noteikts:
“111. pants
Ja Pirmās instances tiesas kompetencē acīmredzami nav izskatīt attiecīgo prasību vai ja prasības pieteikums ir acīmredzami
nepieņemams vai acīmredzami juridiski nepamatots, Pirmās instances tiesa pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas un, neveicot tālākas
procesuālās darbības, var lemt, izdodot attiecīgu motivētu rīkojumu.
113. pants
Pirmās instances tiesa jebkurā laikā pēc savas ierosmes var apsvērt, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, vai
arī pēc pušu uzklausīšanas konstatēt, ka strīda priekšmets vairs nepastāv un ka tiesvedība ir jāizbeidz; savu lēmumu tā pieņem
saskaņā ar 114. panta 3. un 4. punktu.
114. pants
[..]
3.      Ja vien Pirmās instances tiesa nelemj citādi, pārējā procesa daļa notiek mutvārdos.
4.      Pirmās instances tiesa pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas lemj par pieteikumu vai arī atliek lēmumu līdz galīgajam spriedumam.
Tā lietu nodod Tiesai, ja attiecīgā lieta ir tās kompetencē.
Ja Pirmās instances tiesa pieteikumu noraida vai arī atliek lēmuma pieņemšanu līdz galīgajam spriedumam, Pirmās instances
tiesas priekšsēdētājs nosaka jaunus termiņus turpmākajām procesuālajām darbībām.”

Prāvas rašanās fakti
4
AIT
ir tehnoloģijas mācību un pētniecības bezpeļņas organizācija, kas ir reģistrēta Taizemē.
5       No pārsūdzētā rīkojuma izriet, ka
AIT
ietvaros līdz 2001. gadam pastāvēja atsevišķs dienests bez juridiskas personas statusa, kura nosaukums bija
Center for Energy-Environment Research and Development
(turpmāk tekstā – “
CEERD
”) un kura direktors līdz 2001. gada 31. decembrim bija Lefēvrs [
Lefèvre
].
6       “Asia-Invest” programma ir viena no daļām Eiropas Kopienu iniciatīvu sērijā, kuru mērķis ir veicināt abpusēju apmaiņu un vienošanos
starp Eiropas Savienību un Āziju, atbalstot ekonomisku sadarbību. Šīs programmas ietvaros Eiropas Kopienu Komisija 2001. gada
10. aprīlī izsludināja uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus Nr.
EUROPEAID
/112441/C/G (OV C 109, 9. lpp.).
7       Pēc šī paziņojuma
Center for Energy-Environment Research and Development
–
Foundation for International Human Resource Development
(turpmāk tekstā – “
CEERD‑FIHRD
”) 2001. gada 19. novembrī iesniedza piedāvājumu, ko bija parakstījis Lefēvrs kā šīs organizācijas direktors.
8       Komisija pēc iesniegto dokumentu novērtēšanas nolēma cita starpā pieņemt šo piedāvājumu un pieņēma strīdīgo lēmumu. Līgumu
ar
CEERD
Nr. ASI/B7-301/95/108‑174 2002. gada 27. februārī parakstīja Lefēvrs, kas uzdevās par šīs organizācijas direktoru. Minētais
līgums paredzēja avansa izmaksāšanu EUR 27 481,88 apmērā, kas tika pārskaitīts uz kontu, kurš
Foundation for International Human Resource Development
(turpmāk tekstā – “
FIHRD
”) vārdā tika atvērts
Thai Farmers Bank
.
9       2002. gada 17. jūlija vēstulē
AIT
jurists lūdza
EuropeAid
, Komisijas sadarbības birojam (turpmāk tekstā – “
EuropeAid
”), informāciju par projektu ar nosaukumu
Facilitating the Dissemination of European Clean Technologies in Thailand
. Šajā vēstulē minētais jurists norādīja, ka
CEERD
ir bijis “tikai
AIT
dienests bez juridiskas personas statusa [..], kuram nebija nekādu tiesību slēgt līgumus šajā uzurpētajā vārdā, it īpaši
ar Lefēvra starpniecību, kurš jau sen vairs [nav] šīs organizācijas direktors”.
10     Atbildot uz šo vēstuli,
EuropeAid
direktors Mullers [
Muller
] 2002. gada 21. jūlijā nosūtīja
AIT
juristam vēstuli, informējot, ka līgumu 2002. gada 22. februārī Komisijas vārdā parakstījis viņš pats un Eihs [
Eich
], no vienas puses, un 2002. gada 27. februārī – Lefēvrs,
CEERD
direktors, no otras puses. Šajā vēstulē viņš precizēja, ka saskaņā ar šo līgumu summa EUR 27 481,88 apmērā jau ir pārskaitīta
kā avanss un, ņemot vērā, ka līguma izpildes laiks ir 15 mēneši, projekts tikšot pabeigts 2003. gada 28. maijā.
11     Tajā pašā vēstulē Komisija norādīja, ka 2000. gada 4. jūlijā tā ar Lefēvru,
CEERD
direktoru, noslēgusi līdzīgu līgumu uz 17 mēnešiem un ka līgumā paredzēto subsīdiju EUR 42 227,50 apmērā esot pilnībā pārskaitījusi.

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais rīkojums
12     Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2002. gada 23. septembrī,
AIT
cēla prasību par strīdīgā lēmuma atcelšanu. Šī lieta tika reģistrēta ar numuru T‑288/02.
13     Tajā pašā dienā
AIT
cēla prasību atcelt Komisijas 2000. gada 4. jūlija lēmumu, kas attiecās uz šī sprieduma 11. punktā minētā pētniecības līguma
noslēgšanu. Šī lieta tika reģistrēta ar numuru T‑287/02.
14     2002. gada 20. decembrī Komisija iesniedza iebildumu rakstus lietās
AIT
/Komisija, saistībā ar kurām Pirmās instances tiesa 2003. gada 25. jūnijā pieņēma rīkojumu (T‑287/02,
Recueil
, II‑2179. lpp.) un pārsūdzēto rīkojumu (T‑288/02, Krājumā nav publicēts), un īpaši lūdza šīs lietas apvienot. Pirmās instances
tiesas kanceleja noteica termiņu, kurā
AIT
jāiesniedz savi apsvērumi par šo lūgumu apvienot lietas.
AIT
pret lietu apvienošanu iebilda.
15     Komisija savā iebildumu rakstā, ko tā iesniedza lietā T‑288/02, atsaucās uz prasības nepieņemamību. Šī raksta pielikumā bija
pievienotas
CEERD
‑
FIHRD
piedāvājumu pirmās lapas, ko Lefēvrs kā
CEERD
‑
FIHRD
direktors bija parakstījis 2001. gada 19. novembrī, kā arī 2002. gada 27. februārī noslēgtais Komisijas un
CEERD
līgums.
16     Ar pieteikumu par pagaidu noregulējumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2003. gada 23. maijā,
AIT
iesniedza prasību apturēt strīdīgā lēmuma izpildi. Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs ar 2003. gada 9. jūlija rīkojumu
lietā
AIT
/Komisija (T‑288/02 R,
Recueil
, II‑2885. lpp.) noraidīja šo prasību, atliekot lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem šajā instancē.
AIT
par šo rīkojumu iesniedza apelācijas sūdzību, ko Tiesas priekšsēdētājs, lemjot pagaidu noregulējuma procedūras ietvaros,
noraidīja ar 2003. gada 30. septembra rīkojumu lietā
AIT
/Komisija (C‑348/03 P(R), Krājumā nav publicēts).
17     Lietā, kas ir pārsūdzētā rīkojuma pamatā, Pirmās instances tiesa saskaņā ar Reglamenta 64. pantu 2003. gada 30. jūnijā lūdza
Komisiju nosūtīt tai uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus Nr.
EUROPEAID
/112441/C/G, kas minēts šī sprieduma 6. punktā, atbilstošā tiesiskā regulējuma tekstus par subsīdiju piešķiršanu, ko paredz
programma “Asia-Invest”, un, visbeidzot, pilnu
CEERD
-
FIHRD
2001. gada 19. novembra piedāvājumu.
18     Komisija izpildīja šo lūgumu 2003. gada 22. jūlijā, un Pirmās instances tiesa saskaņā ar Reglamenta 64. pantu aicināja
AIT
paust savu nostāju par šīs Kopienu iestādes iesniegtajiem dokumentiem un iesniegt apsvērumus par prasības nepieņemamību,
uz ko Komisija atsaucās savā iebildumu rakstā.
19     2003. gada 11. septembrī
AIT
izpildīja šo lūgumu. Tā savos apsvērumos īpaši norādīja, ka 2003. gada 2. septembrī pret Lefēvru ir ierosinājusi tiesvedību
Tribunal de grande instance de Paris
[Parīzes Apgabaltiesa] par dokumentu viltošanu.
20     Ar 2003. gada 25. jūnija rīkojumu iepriekš minētajā lietā
AIT
/Komisija Pirmās instances tiesa saskaņā ar Reglamenta 113. un 114. pantu kā nepieņemamu noraidīja
AIT
prasību attiecīgajā lietā.
21     Ar pārsūdzēto rīkojumu Pirmās instances tiesa saskaņā ar Reglamenta 111. pantu kā acīmredzami nepieņemamu noraidīja prasību,
kas bija iesniegta par strīdīgo lēmumu.
22     Pirmās instances tiesas vērtējums šajā sakarā ir šāds:
“27.      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka fiziska vai juridiska persona saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu var apstrīdēt tikai
tādus tiesību aktus, kas rada tāda rakstura juridiski saistošas sekas, kuras iespaido šo personu intereses, būtiski mainot
to tiesisko situāciju (Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedums lietā 60/81
IBM
/Komisija,
Recueil
, 2639. lpp., 9. punkts; Pirmās instances tiesas 1994. gada 18. maija spriedums lietā T‑37/92
BEUC
un
NCC
/Komisija,
Recueil
, II‑285. lpp., 27. punkts, un 1997. gada 18. decembra spriedums lietā T‑178/94
ATM
/Komisija,
Recueil
, II‑2529. lpp., 53. punkts).
28.      No Komisijas rakstveida apsvērumiem, kā arī no Pirmās instances tiesai iesniegtajiem dokumentiem un it īpaši no 2002. gada
27. februāra līguma un 2001. gada 19. novembra piedāvājuma, ko iesniedzis [
CEERD‑FIHRD
], izriet, ka Komisija apstrīdēto lēmumu ir pieņēmusi, skaidri zinot lietas apstākļus, t.i., pilnībā apzinoties, ka otra līgumslēdzēja
puse bija no
AIT
atsevišķi pastāvoša vienība un ka
CEERD
un tās direktors vairs nebija saistīti ar
AIT
. Kā Komisija norāda savā iebildumu rakstā – 2001. gada 19. novembra piedāvājumā un īpaši tā II daļā “The Applicant” skaidri
noteikts gan tas, ka
CEERD
ir pārgājis no
AIT
uz
FIHRD
, kā arī fakts, ka Lefēvrs vairs netiek nodarbināts
AIT
. Turklāt ar attiecīgajiem dokumentiem Komisija pirms līguma noslēgšanas tika informēta par
CEERD
un
FIHRD
jauno kontaktinformāciju.
29.      No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisijas lēmums par 2002. gada 27. februāra līguma noslēgšanu nezaudē spēku nedz kļūdas
dēļ attiecībā uz līgumslēdzējas puses atsevišķo identitāti, nedz maldības dēļ attiecībā uz šīs līgumslēdzējas puses saistību
ar prasītāju. Komisija zināja, ka Lefēvrs vēlējās noslēgt līgumu [
CEERD‑FIHRD
] vārdā, kas bija jauna un atsevišķa vienība, un Komisija noslēdza līgumu, zinādama par šo faktu.
30.      Tādējādi apstrīdētais lēmums ir adresēts [
CEERD‑FIHRD
], nevis prasītājai, bet 2002. gada 27. februāra līgums neuzliek pēdējai ne pienākumus, ne arī piešķir tiesības. Komisijas
lēmums par minētā līguma noslēgšanu nekādā ziņā neattiecas uz prasītāju, un tā atcelšana nekādā veidā nevar ietekmēt ne prasītājas
tiesisko stāvokli, ne arī sniegt tai kādu labumu.
31.      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasītāja nevar apgalvot, ka apstrīdētais lēmums rada juridiski saistošas sekas, kuras iespaido
viņas intereses, būtiski mainot viņas tiesisko situāciju.
32.      Runājot par prasītājas uzskatu, ka apgalvotā Lefēvra nelojālā rīcība, kā arī
CEERD
apgalvotā “uzurpēšana” nodarījusi tai kaitējumu, prasītāja joprojām var aizstāvēt savas tiesības kompetentās valsts tiesās.
Apstrīdētā lēmuma atcelšana nevar kompensēt apgalvoto kaitējumu, kas ciests saistībā ar apgalvoto uzurpēšanu.”

Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
23     Apelācijas sūdzībā
AIT
prasījumi Tiesai ir šādi:
–       atcelt pārsūdzēto rīkojumu;
–       nodot lietu Pirmās instances tiesai;
–       ja tas netiek darīts, noteikt un sākt mutvārdu procesu;
–       atcelt strīdīgo lēmumu.
24     Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–       noraidīt apelācijas sūdzību;
–       piespriest
AIT
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
25     Ar vēstuli, kas Tiesas kancelejā reģistrēta 2004. gada 12. martā,
AIT
atbilstoši Tiesas Reglamenta 117. pantam lūdza atļauju iesniegt repliku. Tiesas priekšsēdētājs ar 2004. gada 23. marta lēmumu
noraidīja šo lūgumu.

Par apelācijas sūdzību
26     Savu prasījumu atbalstam attiecībā uz pārsūdzētā rīkojuma atcelšanu
AIT
izvirza trīs pamatus. Pirmajā un otrajā pamatā attiecīgi tiek apgalvota kļūdaina Pirmās instances tiesas reglamenta 111. panta
piemērošana un EKL 230. panta ceturtās daļas pārkāpums. Trešajā pamatā
AIT
atsaucas uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kas pasludināta 2000. gada 7. decembrī Nicā (OV C 364, 1. lpp.; turpmāk
tekstā – “Pamattiesību harta”), 47. panta pārkāpumu.

Par pirmo pamatu
27     Šajā pamatā
AIT
apgalvo, ka, pirmkārt, Pirmās instances tiesa ir kļūdaini piemērojusi Reglamenta 111. pantu, jo šajā gadījumā pirms lēmuma
pieņemšanas saskaņā ar šo pantu tā jau bija izlēmusi par procesa organizatoriskajiem pasākumiem saskaņā ar minētā reglamenta
64. panta noteikumiem.
28     No vienas puses, ir jānorāda, ka Reglamenta 111. punkts ļauj Pirmās instances tiesai noraidīt prasības pieteikumu ar motivētu
rīkojumu, neveicot tālākas procesuālās darbības, ja šī prasība šajā noteikumā minēto iemeslu dēļ nevar būt sekmīga.
29     No otras puses, ir jānorāda, ka atbilstoši Pirmās instances tiesas reglamenta 64. panta 1. punktam veikto pasākumu mērķis
ir nodrošināt, ka lietas sagatavo iztiesāšanai, process noris un strīdu atrisina vislabākajos apstākļos.
30     Tā kā Pirmās instances tiesas reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu mērķis atbilstoši šī panta noteikumiem
ir nodrošināt, ka lietas sagatavo iztiesāšanai, process noris un strīdu atrisina vislabākajos apstākļos, tad šādu pasākumu
noteikšana pati par sevi nevar būt šķērslis motivēta rīkojuma pieņemšanai, pamatojoties uz šī reglamenta 111. pantu.
31     Šajā sakarā
AIT
īpaši apgalvo, ka minētais 111. pants ir piemērots kļūdaini, pamatodama ar to, ka tās iesniegtais prasības pieteikums nav
bijis acīmredzami nepieņemams šī panta nozīmē. Pirmās instances tiesas norādītā nepieņemamība tika atzīta pēc procesa organizatoriskajiem
pasākumiem, par kuriem tika lemts vienu gadu pēc prasības pieteikuma iesniegšanas un pēc apmaiņas ar pirmajiem procesuālajiem
rakstiem.
32     Jāatgādina, kā tas izriet arī no pārsūdzētā rīkojuma 30. un 31. punkta, ka Pirmās instances tiesā iesniegtā prasība tika noraidīta
kā acīmredzami nepieņemama, jo
AIT
nevarēja pierādīt interesi prasības iesniegšanā. Šāds nepieņemamības pamats tika norādīts jau Komisijas iebildumu rakstā.
Turklāt dokumenti, uz kuriem Pirmās instances tiesa balstīja savu pamatojumu, t.i.,
CEERD
‑
FIHRD
2001. gada 19. novembra piedāvājums un 2002. gada 27. februāra līgums, gandrīz pilnībā tika iekļauti procesuālajos dokumentos,
kas bija pievienoti Komisijas iebilduma raksta pielikumā.
33     Tādējādi
AIT
apgalvojums, ka prasība nebūtu atzīta par nepieņemamu, ja nebūtu iesniegti zināmi dokumenti, uz kuriem ir izdarīta tieša
atsauce pārsūdzētajā rīkojumā un kuru iesniegšanai Pirmās instances tiesa noteica Komisijai termiņu, katrā ziņā ir nepamatots
un līdz ar to ir jānoraida.
34     Otrkārt,
AIT
apgalvo, ka pārsūdzētā rīkojuma pieņemšana, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas reglamenta 111. pantu, pēc pirmās apmaiņas
ar procesuālajiem rakstiem ierobežoja tās procesuālās tiesības, jo tai nebija dota iespēja tikt uzklausītai. Šajā sakarā tā
apgalvo, ka šajā gadījumā uz apgalvoto nepieņemamību attiecas Reglamenta 113. pants, kas tai piešķir vairāk tiesību, tostarp
tiesības uz mutvārdu procesu.
35     Šajā sakarā ir jāatzīst, ka šī pēdējā panta piemērošana negarantē mutvārdu procesa norisi, jo Pirmās instances tiesa, piemērojot
Reglamenta 114. panta 3. punktu, uz kuru atsaucas šī paša reglamenta 113. pants, var izlemt lietu rakstveida procesā.
36     Visbeidzot, lai arī
AIT
savos apgalvojumus būtībā atsaucas uz savu procesuālo tiesību pārkāpumu, jo tai neesot dota iespēja tikt uzklausītai, tomēr
jebkurā gadījumā ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa aicināja
AIT
iesniegt apsvērumus par nepieņemamību, ko Komisija apgalvoja savā iebildumu rakstā, un
AIT
atbildēja uz šo aicinājumu.
37     Līdz ar to ir jānoraida arī
AIT
otrās kārtas argumenti, ko tā izvirzījusi šī pamata atbalstam.
38     No visa iepriekš minētā izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesībās, piemērojot Reglamenta 111. pantu,
un līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida.

Par otro pamatu
39
AIT
apgalvo, ka, piemērojot Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedumu lietā 60/81
IBM
/Komisija (
Recueil
, 2639. lpp.), Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 230. panta ceturto daļu. Atbilstoši
AIT
viedoklim tās prasības pieteikuma pieņemamība bija jāizskata saskaņā ar Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedumu lietā 25/62
Plaumann
/Komisija (
Recueil
, 197. lpp.). Šajā sakarā
AIT
uzskata, ka dotajā gadījumā ir izpildīti šajā judikatūrā minētie nosacījumi. Pamatojoties uz Tiesas 1994. gada 18. maija
spriedumu lietā C‑309/89
Codorniu
/Padome (
Recueil
, I‑1853. lpp.), tā apgalvo, ka ar strīdīgo lēmumu ir ierobežotas tās tiesības, it īpaši tiesības izmantot
CEERD
nosaukumu un logo, kas izmantoti vairākos lietas dokumentos, un šāds ierobežojums padara tās situāciju atšķirīgu salīdzinājumā
ar citiem tirgus dalībniekiem.
40     Jāatzīst, ka attiecībā uz šo pamatu
AIT
nav izvirzījusi nevienu argumentu, ar kuru varētu pierādīt, ka Pirmās instances tiesas atzinums 31. punktā pārsūdzētajā rīkojumā,
saskaņā ar kuru strīdīgais lēmums nerada juridiski saistošas sekas, kuras iespaido viņas intereses, būtiski mainot viņas tiesisko
situāciju, ir kļūdains.
41     No vienas puses,
AIT
nav atspēkojusi Pirmās instances tiesas atzinumu attiecīgi pārsūdzētā rīkojuma 28. un 30. punktā, kuros ir noteikts, ka Komisija
strīdīgo lēmumu ir pieņēmusi, pilnībā apzinoties, ka otra līgumslēdzēja puse ir bijusi atsevišķa
AIT
sastāvdaļa un ka minētais lēmums tika adresēts
CEERD
un nevis tai [
AIT
]. Turklāt
AIT
neapstrīd, ka strīdīgā līguma parakstīšanas laikā
CEERD
un tā direktors vairs nebija saistīti ar
AIT
.
42     No otras puses,
AIT
nav izvirzījusi nevienu argumentu, lai atspēkotu pārsūdzētā rīkojuma 30. punktā sniegto atzinumu, kurā ir norādīts, ka strīdīgais
lēmums tai neuzliek nekādus pienākumus un nepiešķir nekādas tiesības.
43     Attiecībā uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru
CEERD
nosaukumu un logo, kas izmantoti vairākos Pirmās instances tiesā iesniegtajos dokumentos, esot uzurpējis Lefēvrs, ir jāatzīst,
ka šāds elements nepamato
AIT
interesi prasības pret strīdīgo lēmumu iesniegšanā Pirmās instances tiesā.
44     Turklāt, kā jau Pirmās instances tiesa pamatoti ir lēmusi pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā, – ja
AIT
uzskata, ka apgalvotā Lefēvra nelojālā rīcībā ir nodarījusi tai kaitējumu, tā var savas tiesības aizstāvēt kompetentā valsts
tiesā.
45     Kā tas izriet no apsvērumiem, ko
AIT
iesniedza pēc paziņojuma, ar kuru tai tika nosūtīti Komisijas dokumenti, kas Pirmās instances tiesā tika iesniegti saistībā
ar procesa organizatoriskajiem pasākumiem, minētā organizācija ir norādījusi, ka tā 2003. gada 2. septembrī pret Lefēvru ir
ierosinājusi tiesvedību
Tribunal de grande instance de Paris
par viltošanu.
46     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka arī otrais pamats ir jānoraida.

Par trešo pamatu
47     Pakārtoti
AIT
apgalvo, ka, noraidot tās prasības pieteikumu kā nepamatotu saskaņā ar EKL 230. pantu, ir pārkāptas tās tiesības uz efektīvu
tiesību aizsardzību, kā to garantē Pamattiesību hartas 47. pants. Šajā sakarā
AIT
apgalvo, ka prasība valsts tiesās pretēji pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā minētajam neizpilda judikatūrā noteiktos nosacījumus,
lai prasība tiktu uzskatīta par efektīvu. Lai arī Tiesa 2002. gada 25. jūlija spriedumā lietā C‑50/00 P
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome (
Recueil
, I‑6677. lpp.) atteicās sekot ģenerāladvokāta secinājumiem, tās izvirzītie pamati nav derīgi attiecībā uz juridisku personu,
kas nav reģistrēta Eiropas Savienības dalībvalstī, kā, piemēram,
AIT
.
48     Šis pamats ir jānoraida. Tā kā pārsūdzētā rīkojuma 31. punktā tika atzīts, ka
AIT
nevar apgalvot, ka strīdīgais lēmums rada tai juridiski saistošas sekas, kuras iespaido viņas intereses, būtiski mainot viņas
tiesisko situāciju, tālāk Pirmās instances tiesa tā paša rīkojuma 32. punktā atzina – ciktāl
AIT
uzskata, ka apgalvotā Lefēvra nelojālā rīcība, kā arī apgalvotā “CEERD” logo “uzurpēšana” ir nodarījusi tai kaitējumu, tā
joprojām var aizstāvēt savas tiesības kompetentās valsts tiesās.
49     Šajā sakarā ir jāatgādina neapstrīdētais fakts, ka
AIT
2003. gada 2. septembrī pret Lefēvru ir ierosinājusi tiesvedību
Tribunal de grande instance de Paris
par viltošanu.
50     No tā izriet, ka šajā gadījumā
AIT
nevar apgalvot, ka būtu pārkāptas tās tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību.
51     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka arī trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots, un līdz ar to jānoraida prasījumi
par pārsūdzētā rīkojuma atcelšanu.
52     Tā kā pārējie apelācijas sūdzības prasījumi ir iesniegti, pieņemot, ka Tiesa atcels pārsūdzēto rīkojumu, tad apelācijas sūdzība
ir noraidāma kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
53     Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas
dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
AIT
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
apelāciju noraidīt;
2)
Asian Institute of Technology
(
AIT
) atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.