CELEX: 62001TJ0306
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud piirangud
Ühenduse pädevus
Rahaliste vahendite külmutamine
Põhiõigused
Jus cogens
Kohtulik kontroll
Tühistamishagi

Õiguslik raamistik
San Franciscos (Ameerika Ühendriigid) 26. juunil 1945 alla kirjutatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 24
lõike 1 kohaselt panevad Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) liikmed „ÜRO kiire ja efektiivse tegevuse kindlustamiseks
[…] Julgeolekunõukogule peamise vastutuse rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise eest ning lepivad kokku selles, et
oma vastutusest tulenevate kohustuste täitmisel tegutseb Julgeolekunõukogu nende nimel”.
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklis 25 on sätestatud, et „[v]astavalt käesolevale põhikirjale nõustuvad [ÜRO]
liikmed Julgeolekunõukogu otsustele alluma ja neid täitma”.
Vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 48 lõikele2 „täidavad organisatsiooni liikmed vahetult, aga
ka aktsioonide teel vastavates rahvusvahelistes asutustes, mille liikmeks nad on” Julgeolekunõukogu otsuseid rahvusvahelise
rahu ja julgeoleku säilitamisel.
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 103 kohaselt, „[k]ui organisatsiooni liikmete kohustused käesoleva põhikirja
järgi on vastuolus kohustustega, mis neil on mingi teise rahvusvahelise kokkuleppe järgi, siis on põhikirja järgsetel kohustustel
ülimuslik jõud”.
EL artikli 11 lõikes 1 on sätestatud:
„Liit määratleb ja rakendab ühise välis- ja julgeolekupoliitika, mis hõlmab kõiki välis- ja julgeolekupoliitika valdkondi
ning mille eesmärgid on:
–        kaitsta liidu ühiseid väärtusi, põhihuve, sõltumatust ning terviklikkust kooskõlas Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja
põhimõtetega;
–        tugevdada igal viisil liidu julgeolekut;
–        säilitada rahu ja tugevdada rahvusvahelist julgeolekut kooskõlas […] Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja […] põhimõtetega
[…]”
EÜ artiklis 301 on sätestatud:
„Kui Euroopa Liidu lepingu ühist välis- ja julgeolekupoliitikat käsitlevate sätetega kooskõlas vastu võetud ühises seisukohas
või ühismeetmes on ette nähtud ühenduse tegutsemine selleks, et osaliselt või täielikult katkestada majandussuhted ühe või
mitme kolmanda riigiga või neid piirata, siis võtab nõukogu vajalikud kiireloomulised meetmed. Nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud
häälteenamusega komisjoni ettepaneku põhjal.”
EÜ artikli 60 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui artiklis 301 märgitud juhtudel peetakse vajalikuks ühenduse meetmeid, võib nõukogu vastavalt artiklis 301 sätestatud
menetlusele võtta asjassepuutuvate kolmandate riikide suhtes kapitali liikumise ja maksetega seotud vajalikke kiireloomulisi
meetmeid.”
EÜ artikli 307 esimeses lõigus on sätestatud:
„Käesoleva lepingu sätted ei mõjuta õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne 1. jaanuari 1958 või ühinevate riikide puhul enne
nende ühinemise kuupäeva sõlmitud lepingutest ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel.”
Lõpuks, EÜ artiklis 308 on sätestatud:
„Kui ühisturu toimimise käigus peaks ühenduse mingi eesmärgi saavutamiseks osutuma vajalikuks ühenduse meede, mille jaoks
käesolev leping ei ole sätestanud vajalikke volitusi, siis võtab nõukogu komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist
Euroopa Parlamendiga ühehäälselt vastu kohased meetmed.”

Vaidluse taust
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu (edaspidi „Julgeolekunõukogu”) võttis 15. oktoobril 1999 vastu resolutsiooni
1267 (1999), millega ta mõistis muu hulgas hukka asjaolu, et Afganistani territooriumil võetakse jätkuvalt vastu ja õpetatakse
välja terroriste ning valmistatakse ette terroriakte, kordas oma veendumust, et rahvusvahelise terrorismi kõrvaldamine on
rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamiseks hädavajalik, ning selgitas, et Taliban jätkab Osama bin Ladeni (enamike ühenduse
institutsioonide poolt vastu võetud dokumentide eestikeelses versioonis Osama bin Laden) varjamist ning lubab temal ja temaga
seotud isikutel juhtida nende poolt kontrollitavatel territooriumitel terroristide väljaõppelaagreid ja kasutada Afganistani
territooriumi baasina rahvusvaheliste terroriaktide täideviimisel. Selle resolutsiooni lõikes 2 nõudis Julgeolekunõukogu,
et Taliban annaks Osama bin Ladeni viivitamata pädevatele ametiasutustele üle. Selle kohustuse täitmise tagamiseks sätestab
resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punkt b, et kõik riigid peavad eelkõige „[k]ülmutama rahalised vahendid ja muud finantsallikad,
mis on eelkõige seotud Talibanile kuuluva või tema poolt otseselt või kaudselt kontrollitava varaga või varaga, mis kuulub
kõikidele Talibanile kuuluvatele või Talibani poolt kontrollitavatele järgneva lõike 6 alusel loodud komitee kindlaksmääratud
ettevõtjatele või on nende ettevõtjate poolt kontrollitav, ning jälgida, et nende kodanikud või muud nende territooriumil
asuvad isikud ei annaks asjaomaseid rahalisi vahendeid või muid finantsallikaid ega muid nii kindlaksmääratud rahalisi vahendeid
või finantsallikaid Talibani või muude Talibanile kuuluvate või tema poolt otseselt või kaudselt kontrollitavate ettevõtjate
käsutusse ega nende toetuseks, välja arvatud siis, kui komitee on üksikjuhtudel teinud humanitaarvajaduste tõttu erandi.”
[Mitteametlik tõlge]
Julgeolekunõukogu otsustas resolutsiooni 1267 (1999) lõikes 6 luua vastavalt protseduurireeglite artiklile 28 Julgeolekunõukogu
komitee, mis koosneb kõikidest selle liikmetest (edaspidi „sanktsioonide komitee”) ja mille ülesanne on eelkõige järelevalve
lõikes 4 kehtestatud meetmete rakendamise üle liikmesriikides, teha kindlaks nimetatud lõikes 4 osutatud rahalised vahendid
või muud finantsallikad ja kontrollida selle sama lõikega 4 kehtestatud meetmetest erandi tegemise taotlusi.
Arvestades, et selle resolutsiooni rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 15. novembril 1999 vastu ühise
seisukoha 1999/727/ÜVJP, mis käsitleb Talibani vastu suunatud piiranguid (EÜT L 294, lk 1). Selle ühise seisukoha artikkel 2
näeb ette Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1267 (1999) määratletud tingimustel välismaal Talibani valduses olevate rahaliste
vahendite ja muude finantsallikate külmutamise.
Nõukogu võttis 14. veebruaril 2000 EÜ artiklite 60 ja 301 alusel vastu määruse (EÜ) nr 337/2000 Afganistani rühmituse Taliban
vastu kehtestatud lennukeelu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamise kohta (EÜT L 43, lk 1).
Julgeolekunõukogu võttis 19. detsembril 2000 vastu resolutsiooni 1333 (2000), mis nõuab peamiselt, et Taliban täidaks resolutsiooni
1267 (1999), eelkõige lõpetades rahvusvahelistele terroristidele ja nende organisatsioonidele varjupaiga ja väljaõppe andmise
ning andes Osama bin Ladeni tema üle õiguse mõistmise eesmärgil üle pädevatele asutustele. Julgeolekunõukogu otsustas eelkõige
laiendada vastavalt resolutsioonile 1267 (1999) kehtestatud lennukeeldu ja rahaliste vahendite külmutamist. Nii sätestab resolutsiooni
1333 (2000) lõike 8 punkt c, et kõik riigid peavad eelkõige „[k]ülmutama viivitamata rahalised vahendid ja muu finantspõhivara,
mis kuulub Osama bin Ladenile ning temaga seotud [sanktsioonide komitee] kindlaksmääratud isikutele ja üksustele, sh organisatsioonile
Al‑Qaida, ning rahalised vahendid, mis on seotud Osama bin Ladenile ning temaga seotud isikutele ja üksustele kuuluva või
nende poolt otseselt või kaudselt kontrollitava varaga, ning jälgida, et nende kodanikud või muud nende territooriumil asuvad
isikud ei annaks asjaomaseid rahalisi vahendeid ja muid finantsallikaid ega muid rahalisi vahendeid või finantsallikaid Osama
bin Ladeni, temaga seotud isikute või muude nendele kuuluvate või nende poolt otseselt või kaudselt kontrollitavate üksuste,
sh organisatsiooni Al‑Qaida, käsutusse ega kasutaks neid otseselt või kaudselt nende hüvanguks.” [Mitteametlik tõlge]
Samas sättes tegi Julgeolekunõukogu sanktsioonide komiteele ülesandeks koostada riikide ja regionaalsete organisatsioonide
esitatud informatsiooni alusel ajakohastatud loetelu isikutest ja üksustest, kelle suhtes nimetatud komitee on kindlaks teinud,
et nad on seotud Osama bin Ladeni ja organisatsiooniga Al‑Qaida.
Resolutsiooni 1333 (2000) lõikes 23 otsustas Julgeolekunõukogu, et lõike 8 alusel kehtestatud meetmeid kohaldatakse kaheteistkümne
kuu jooksul ning et selle ajavahemiku lõppedes otsustab ta, kas jätkata meetmete võtmist uue ajavahemiku jooksul samadel tingimustel.
Arvestades, et selle resolutsiooni rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 26. veebruaril 2001 vastu ühise
seisukoha 2001/154/ÜVJP, mis käsitleb täiendavaid Talibani vastu suunatud piiranguid ja millega muudetakse ühist seisukohta 96/746/ÜVJP
(EÜT L 57, lk 1). Selle ühise seisukoha artikkel 4 sätestab:
„[Resolutsiooni 1333 (2000)] sätestatud tingimustel külmutatakse Osama bin Ladeni ja [sanktsioonide komitee] piiritluse kohaselt
temaga seotud isikute ja üksuste rahalised vahendid ja muud finantsallikad ning rahalisi vahendeid või muid finantsallikaid
ei anta Osama bin Ladeni ja [sanktsioonide komitee] piiritluse kohaselt temaga seotud isikute ja üksuste käsutusse.” [Mitteametlik
tõlge]
Nõukogu võttis 6. märtsil 2001 EÜ artiklite 60 ja 301 alusel vastu määruse (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate
kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite
ja muude finantsallikate külmutamist ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 337/2000 (EÜT L 67, lk 1).
Selle määruse kolmandas põhjenduses on sätestatud, et resolutsioonis 1333 (2000) ette nähtud meetmed „kuuluvad asutamislepingu
reguleerimisalasse, mistõttu on eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise eesmärgil vaja ühenduse õigusakte julgeolekunõukogu
asjakohaste otsuste rakendamiseks ühenduse territooriumil”. [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus
tõlkes]
Määruse nr 467/2001 artikkel 1 määratleb mõisted „rahalised vahendid” ja „rahaliste vahendite külmutamine”.
Määruse nr 467/2001 artikkel 2 sätestab:
„1.      Külmutatakse kõik nende [sanktsioonide komitee] kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute,
üksuste või organisatsioonide rahalised vahendid ja muud finantsallikad.
2.      Rahalisi vahendeid ja muid finantsallikaid ei anta otseselt ega kaudselt nende Talibani suhtes rakendatavate sanktsioonide
komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud isikute, üksuste või organisatsioonide käsutusse ega nende toetuseks.
3.      Lõikeid 1 ja 2 ei kohaldata nende rahaliste vahendite ja finantsallikate suhtes, millele Talibani suhtes rakendatavate sanktsioonide
komitee on teinud erandi. Sellised erandid tehakse II lisas loetletud liikmesriikide pädevate asutuste kaudu.”
Määruse nr 467/2001 I lisa sisaldab isikute, üksuste ja organisatsioonide loetelu, kelle suhtes rakendatakse artikliga 2 kehtestatud
rahaliste vahendite külmutamist. Määruse nr 467/2001 artikli 10 lõike 1 kohaselt on komisjonil õigus muuta või täiendada nimetatud
I lisa kas Julgeolekunõukogu või sanktsioonide komitee otsuste alusel.
Sanktsioonide komitee avaldas 8. märtsil 2001 esimese kooskõlastatud loetelu üksustest ja isikutest, kellele kohaldatakse
Julgeolekunõukogu resolutsioonide 1267 (1999) ja 1333 (2000) alusel rahaliste vahendite külmutamist (vt nimetatud komitee
8. märtsi 2001. aasta ametlik teadaanne AFG/131 SC/7028). Seda loetelu on sellest ajast alates korduvalt muudetud ja täiendatud.
Komisjon on sestsaadik määruse nr 467/2001 artikli 10 alusel vastu võtnud mitu määrust, millega muutis või täiendas nimetatud
määruse I lisa.
Sanktsioonide komitee avaldas 9. novembril 2001 oma 8. märtsi 2001. aasta loetelu uue
addendum
’i, mis sisaldab järgmise üksuse ja kolme isiku nime:
–        „Barakaat International Foundation, Box 4036, Spånga, Stockholm, Sweden; Rinkebytorget 1, 04 Spånga, Sweden”;
–        „Aden, Abdirisak; Akaftingebacken 8, 16367 Spånga, Sweden; DOB 01 June 1968”;
–        „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvagen 21, 17750 Spånga, Sweden; DOB 01 January 1955”;
–        „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga, Sweden; DOB: 20 November 1974”.
Komisjoni 12. novembri 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 2199/2001, millega muudetakse neljandat korda määrust nr 467/2001 (EÜT
L 295, lk 16), lisati asjaomase üksuse ja kolme füüsilise isiku nimi teiste hulgas nimetatud määruse I lisasse.
Julgeolekunõukogu võttis 16. jaanuaril 2002 vastu resolutsiooni 1390 (2002), milles kehtestatakse meetmed Osama bin Ladeni,
organisatsiooni Al‑Qaida ja Talibani liikmete ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu.
Selle resolutsiooni lõigetes 1 ja 2 on sisuliselt ette nähtud resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punktis b ja resolutsiooni
1333 (2000) lõike 8 punktis c kehtestatud meetmete, eelkõige rahaliste vahendite külmutamise jätkamine. Julgeolekunõukogu
vaatab vastavalt resolutsiooni 1390 (2002) lõikele 3 need meetmed läbi kaheteistkümne kuu jooksul alates resolutsiooni vastuvõtmisest
ja selle ajavahemiku lõppedes lubab meetmete võtmist jätkata või otsustab neid tõhustada.
Arvestades, et selle resolutsiooni rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 27. mail 2002 vastu ühise seisukoha
2002/402/ÜVJP, mis käsitleb Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al‑Qaida, Taliban ja teiste nendega seotud isikute, rühmituste,
ettevõtjate ja üksuste vastu suunatud piiranguid ja millega tunnistatakse kehtetuks ühised seisukohad 96/746/ÜVJP, 1999/727/ÜVJP,
2001/154/ÜVJP ja 2001/771/ÜVJP (EÜT L 139, lk 4; ELT eriväljaanne 18/01, lk 292). Selle ühise seisukoha artikkel 3 näeb nimelt
ette sanktsioonide komitee poolt Julgeolekunõukogu resolutsioonide 1267 (1999) ja 1333 (2000) kohaselt koostatud loetelus
mainitud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste rahaliste vahendite, muu finantsvara või majandusressursside külmutamise.
Nõukogu võttis EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel 27. mail 2002 vastu määruse (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate
Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks
nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001 (EÜT L 139, lk 9; ELT eriväljaanne 18/01, lk 294).
Selle määruse neljandas põhjenduses on sätestatud, et eelkõige Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1390 (2002) ette nähtud meetmed
„kuuluvad asutamislepingu reguleerimisalasse, mistõttu on eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise eesmärgil vaja ühenduse
õigusakte julgeolekunõukogu asjakohaste otsuste rakendamiseks ühenduse territooriumil”.
Määruse nr 881/2002 artikkel 1 määratleb mõisteid „rahalised vahendid” ja „rahaliste vahendite külmutamine” sisuliselt samamoodi
nagu määruse nr 467/2001 artikkel 1.
Määruse nr 881/2002 artiklis 2 on sätestatud:
„1.      Külmutatakse kõik asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsilistele või juriidilistele isikutele,
rühmitustele või üksustele kuuluvad või nende omandis või valduses olevad rahalised vahendid ja majandusressursid.
2.      Rahalisi vahendeid ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste
või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse [või] nende toetuseks.
3.      Majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste
või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse [või] nende toetuseks viisil, mis võimaldaks neil hankida rahalisi
vahendeid, kaupu või teenuseid.”
Määruse nr 881/2002 I lisa sisaldab artiklis 2 osutatud isikute, üksuste ja rühmituste loetelu, kelle rahalised vahendid külmutatakse.
See loetelu sisaldab muu hulgas järgmise üksuse ja kolme füüsilise isiku nime:
–        „Barakaat International Foundation, Box 4036, Spånga, Stockholm, Rootsi; Rinkebytorget 1, 04, Spånga, Rootsi”;
–        „Aden, Adirisak, Skaftingebacken 8, 16367 Spånga, Rootsi, sünniaeg 1. juuni 1968”;
–        „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvagen 21, 17750 Spånga, Rootsi; sünniaeg 1. jaanuar 1955”;
–        „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga, Rootsi, sünniaeg 20. november 1974”.
Sanktsioonide komitee otsustas 26. augustil 2002 kustutada nimed „Ali, Abdi Abdulaziz” ja „Aden, Adirisak” isikute, üksuste
ja rühmituste loetelust, kelle rahalised vahendid ja muud finantsallikad külmutatakse.
Sellest tulenevalt võttis komisjon 4. septembril 2002 vastu määruse (EÜ) nr 1580/2002, millega muudetakse teist korda määrust
nr 881/2002 (EÜT L 237, lk 3; ELT eriväljaanne 18/01, lk 318).
Määruse (EÜ) nr 1580/2002 artikli 1 lõike 2 kohaselt jäetakse määruse nr 881/2002 I lisa loetelust välja muu hulgas järgmised
isikud:
–        „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvagen 21, 17750 Spånga, Rootsi; sünniaeg 1. jaanuar 1955”;
–        „Aden, Adirisak, Skaftingebacken 8, 16367 Spånga, Rootsi, sünniaeg 1. juuni 1968”.
Julgeolekunõukogu võttis 20. detsembril 2002 vastu terrorismivastaste kohustuste rakendamise hõlbustamisele suunatud resolutsiooni
1452 (2002). Selle resolutsiooni lõige 1 näeb ette teatud hulk erandeid resolutsioonidega 1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002)
kehtestatud rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamisest, mida riigid võivad anda humanitaarvajaduste tõttu, tingimusel
et sanktsioonide komitee on need heaks kiitnud.
17. jaanuaril 2003 võttis Julgeolekunõukogu vastu resolutsiooni 1455 (2003), mille eesmärk on hõlbustada resolutsiooni 1267 (1999)
lõike 4 punktis b, 1333 (2000) lõike 8 punktis c ning resolutsiooni 1390 (2002) lõigetes 1 ja 2 kehtestatud meetmete rakendamist.
Neid meetmeid tõhustatakse vastavalt resolutsiooni 1455 (2003) artiklile 2 kaheteistkümne kuu pärast või vajadusel varem.
Arvestades, et Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002) rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 27. veebruaril
2003 vastu ühise seisukohta 2003/140/ÜVJP, mis käsitleb erandite tegemist ühise seisukohaga 2002/402/ÜVJP kehtestatud piiravatesse
meetmetesse (EÜT L 53, lk 62; ELT eriväljaanne 18/02, lk 80). Selle ühise seisukoha artikkel 1 näeb ette, et rakendades ühise
seisukoha 2002/402/ÜVJP artiklis 3 kehtestatud meetmeid, näeb ühendus ette Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1452 (2002) lubatud
erandite tegemise.
Nõukogu võttis 27. märtsil 2003 vastu määruse (EÜ) nr 561/2003, millega muudetakse seoses rahaliste vahendite ja majandusressursside
külmutamise eranditega määrust (EÜ) nr 881/2002 (ELT L 82, lk 1; ELT eriväljaanne 18/02, lk 91). Selle määruse neljandas põhjenduses
märgib nõukogu, et Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002) silmas pidades tuleb kohandada ühenduse kehtestatud meetmeid.
Määruse nr 561/2003 artiklis 1 on sätestatud:
„Määrusele […] nr 881/2002 lisatakse järgmine artikkel:
„Artikkel 2a
1.      Artiklit 2 ei kohaldata rahaliste vahendite või majandusressursside suhtes:
a)      kui mõni II lisas loetletud liikmesriikide pädevatest asutustest on huvitatud füüsilise või juriidilise isiku taotluse põhjal
kindlaks teinud, et need rahalised vahendid ja majandusressursid:
i)      on vajalikud põhivajaduste rahuldamiseks tehtavate kulutuste katteks, nagu toiduainete eest, üüri või hüpoteegi, ravimite
ja ravikulude tasumine, maksud, kindlustusmaksed ning tasu kommunaalteenuste eest;
ii)      on ette nähtud üksnes ekspertide mõistlike töötasude maksmiseks ja õigusabiteenuste pakkumisega seotud kulude hüvitamiseks;
iii)      on ette nähtud üksnes tasude või teenustasude maksmiseks külmutatud rahaliste vahendite või muude majandusressursside tavapärase
haldamise või säilitamise eest või
iv)      on vajalikud erakorraliste kulutuste katteks ja
b)      kui sellest otsusest on teavitatud ÜRO sanktsioonide komiteed ja
c)      i)     punkti a alapunktide i, ii või iii alusel otsustamise korral ei ole ÜRO sanktsioonide komitee sellele 48 tunni jooksul vastu
vaielnud või
ii)      punkti a alapunkti iv alusel otsustamise korral on ÜRO sanktsioonide komitee selle heaks kiitnud.
2.      Isikud, kes soovivad kasutada lõikes 1 osutatud sätetest tulenevaid soodustusi, saadavad oma taotluse II lisas loetletud liikmesriigi
asjaomasele pädevale asutusele.
II lisas loetletud pädev asutus teatab viivitamata kirjalikult taotluse rahuldamisest nii taotluse esitanud isikule kui ka
teistele teadaolevalt otse seotud isikutele, asutustele või üksustele.
Pädev asutus teavitab ka teisi liikmesriike sellest, kas erandi tegemise taotlus on rahuldatud.
3.      Rahaliste vahendite suhtes, mis on ühenduse piires vabastatud ja mida on ülekantud kulude katmiseks või käesoleva artikli
alusel tunnustatud, ei kehtestata artikli 2 kohaseid täiendavaid piiranguid.
[…]””
Komisjon võttis 19. mail 2003 vastu määruse (EÜ) nr 866/2003, millega kaheksateistkümnendat korda muudetakse määrust nr 881/2002
(ELT L 124, lk 19; ELT eriväljaanne 18/02, lk 114). Selle määruse lisa artikli 1 lõike 1 kohaselt muudetakse määruse nr 881/2002
I lisa selliselt, et pealkirja „Füüsilised isikud” all asendatakse kanne „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga,
Rootsi, sünniaeg 20. november 1974” järgmisega:
„Ali Ahmed Yusaf (teise nimega Ali Galoul), Krälingegränd 33, S-16362 Spånga, Rootsi; sünniaeg 20. november 1974; sünnikoht:
Garbaharey, Somaalia; kodakondsus: Rootsi; passi nr: Rootsi pass nr 1041635; riiklik isikukood: 741120-1093.”

Menetlus ja poolte nõuded
Abdirisak Aden, Abdulaziz Ali ja Ahmed Yusuf ning Al Barakaat International Foundation (edaspidi „Al Barakaat”) esitasid hagiavalduses,
mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 10. detsembril 2001 ja registreeriti numbri all T‑306/01, EÜ artikli 230 alusel
hagi nõukogu ja komisjoni vastu, milles nad paluvad Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada määrus nr 2199/2001;
–        tühistada määrus nr 467/2001 ja teise võimalusena tunnistada see EÜ artikli 241 alusel kohaldamatuks;
–        teha otsus kohtukulude osas, mille suurus täpsustatakse hiljem.
Hagejad taotlesid samas menetlusdokumendis EÜ artikli 243 alusel määruse nr 2199/2001 täitmise peatamist.
Hagejad taotlesid eraldi menetlusdokumendis, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 10. detsembril 2001, et kohtuasi
lahendataks vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklile 76a kiirendatud menetlusega. Esimese Astme Kohus (esimene koda)
jättis pärast kostjate ärakuulamist selle taotluse 22. jaanuari 2002. aasta otsusega rahuldamata, kuna kohtuasjas tõusetuvad
keerulised ja delikaatsed õiguslikud küsimused.
Hagejatele teatati Esimese Astme Kohtu 24. jaanuari 2002. aasta kirjaga, et määruse nr 2199/2001 täitmise peatamise kohta
ei saanud ta otsust vastu võtta, kuna seda taotlust ei esitatud vastavalt kodukorrale eraldi dokumendis. Samas kirjas oli
siiski välja toodud, et hilisema ennetava meetme taotlust saab nimetatud kodukorra sätteid arvestades siiski esitada.
Kostja vastustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 19. veebruaril 2002, paluvad nõukogu ja komisjon Esimese Astme
Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Hagejad esitasid menetlusdokumendis, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 8. märtsil 2002, ajutiste meetmete kohaldamise
taotluse, mis oli suunatud määruse nr 476/2001 täitmise peatamisele hagejaid puudutavas osas kuni otsuse tegemiseni põhikohtuasjas.
Esimese Astme Kohtu president kuulas menetluspooled ära 22. märtsil 2002 kohtuistungil esindatud Rootsi Kuningriigi esindaja
juuresolekul.
Esimese Astme Kohtu president jättis 7. mai 2002. aasta määrusega (T‑306/01 R: Aden jt
v
. nõukogu ja komisjon, EKL 2002, lk II‑2387) ajutiste meetmete kohaldamise taotluse rahuldamata põhjendusel, et kiireloomulisuse
tingimus ei olnud täidetud, jättes kohtukulude jaotuse otsustamise hilisemaks.
Esimese Astme Kohtu sekretäri 27. juuni 2002. aasta kirjas tehti menetluspooltele ettepanek esitada oma märkused määruse nr 467/2001
kehtetuks tunnistamise ja selle määrusega nr 881/2002 asendamise tagajärgede osas.
Hagejad kinnitavad oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 29. juulil 2002, et nad on muutnud oma nõudeid,
väiteid ja argumente selliselt, et need on suunatud määruse nr 881/2002 tühistamisele (edaspidi „vaidlustatud määrus”), mis
on vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1390 (2002) alusel ja milles jätkatakse nende vastu kehtestatud sanktsioone.
Nad märgivad, et algselt esitatud hagi, mis oli suunatud määruse nr 467/2001 vastu, tuleb lugeda oma eseme kaotanuks, kuna
see on vaidlustatud määrusega tühistatud.
Nõukogu tunnistab oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 12. juulil 2002, et hagejatel on õigus oma
hagi esialgseid nõudeid laiendada või muuta selliselt, et need oleks suunatud siiski vaidlustatud määruse tühistamisele.
Komisjon kinnitab oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 10. juulil 2002, et tal ei ole vastuväiteid
hagejate nõuete muutmise osas selliselt, et need käsitleksid viimati nimetatud määrust, arvestades asjaolu, et määruse nr 2199/2001
õiguslikud tagajärjed on jäänud vaidlustatud määruses samaks.
Lisaks sellele palub komisjon Esimese Astme Kohtul tuvastada vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklile 113, et määruse
nr 2199/2001 vastu suunatud hagi on kaotanud oma eseme ja vajadus selle osas otsuse tegemiseks on ära langenud.
Lisaks sellele nõuab komisjon vastavalt kodukorra artikli 115 lõikele 1 ja artikli 116 lõikele 6, et talle antaks nõukogu
nõuete toetuseks menetlusse astumise luba. Ta kinnistab siiski, et jääb oma taotluse juurde mõista hagejatelt välja tema kohtukulud,
mida ta kandis hagejate poolt määruse nr 2199/2001 vaidlustamise käigus.
Esimese Astme Kohtu esimese koja esimees andis 12. juuli 2002. aasta määrusega Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 116 lõike 6
alusel Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigile kostjate nõuete toetuseks menetlusse astumise loa.
Esimese Astme Kohtu kantselei 11. septembri 2002. aasta kirjaga kutsuti hagejaid esitama oma märkusi hagi suhtes määruse nr 1580/2002
vastuvõtmisega seotud lõplike tagajärgede kohta.
Kuna Esimese Astme Kohtu kodade koosseis muutus uuel, 1. oktoobril 2002 alanud kohtu tööaastal, kuulub ettekandjaks olev kohtunik
teise koja koosseisu, millele käesolev asi selle tagajärjel määrati.
Hagejad toovad esile määruse nr 1580/2002 vastuvõtmise tagajärgede kohta esitatud märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu
kantseleisse 11. novembril 2002, ühelt poolt, et nende hagi ei ole enam suunatud komisjoni vastu, ning teiselt poolt, et Abdirisak
Aden’il ja Abdulaziz Ali’il puudub igasugune eriline ja isiklik huvi hagimenetluse jätkamiseks, välja arvatud kohtukulusid
puudutavas osas.
Esimese Astme Kohtu sekretär keeldus 20. novembri 2002. aasta otsusega toimikusse lisamast neis märkustes esitatud hagejate
kommentaare nõukogu ja komisjoni vasturepliikide kohta põhjendusel, et kodukorras ei ole selliseid kommentaare ette nähtud.
Ühendkuningriik palub oma menetlusse astumise avalduses, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 27. veebruaril 2003,
Esimese Astme Kohtul jätta hagi rahuldamata.
Ahmed Ali Yusuf’it kutsuti Esimese Astme Kohtu kantselei 13. juuni 2003. aasta kirjas esitama oma märkusi määruse nr 866/2003
vastuvõtmise tagajärgede kohta menetluse jätkamisele.
Ahmed Ali Yusuf täheldas oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 7. juulil 2003, sisuliselt, et määruse
nr 866/2003 muudatused olid selgelt redaktsioonilised ning et neil ei tohiks menetluse jätkamisele olla mingeid tagajärgi.
Esimese Astme Kohus otsustas pärast poolte ärakuulamist kodukorra artikli 51 kohaselt määrata asi viiest kohtunikust moodustatud
kojale.
Ettekandjaks oleva kohtuniku ettekande alusel otsustas Esimese Astme Kohus (teine koda laiendatud koosseisus) avada suulise
menetluse ja esitas Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklis 64 sätestatud menetluse korraldamise meetmete raames ühe küsimuse
nõukogule ja komisjonile, kes vastasid sellele neile antud tähtaja jooksul.
Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimehe 18. septembri 2003. aasta määrusega liideti Esimese Astme Kohtu kodukorra
artikli 50 alusel käesolev kohtuasi ning kohtuasi T‑315/01: Kadi
v
. nõukogu ja komisjon suuliseks menetlemiseks.
Komisjon taotles 8. oktoobril 2003 saadetud kirjas Esimese Astme Kohtult sanktsioonide komitee 7. novembril 2002 vastu võetud
ja 10. aprillil 2003 muudetud dokumendi „[sanktsioonide komitee] tööd reguleerivad eeskirjad” toimikusse lisamist. See taotlus
rahuldati Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimehe 9. oktoobri 2003. aasta otsusega.
Kui Abdirisak Aden ja Abdulaziz Ali teatasid Esimese Astme Kohtule vastavalt kodukorra artiklile 99, et nad loobusid oma hagist
ning et nad on sõlminud kohtukulude osas kostjatega kokkuleppe, määras Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimees
9. oktoobri 2003. aasta määrusega nende kahe hageja nime registrist kustutamise kohtuasjas T‑306/01 ning tegi otsuse kohtukulude
osas vastavalt poolte kokkuleppele.
Ahmed Ali Yusuf ja Al Barakaat esitasid eraldi dokumentidega, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 13. oktoobril
2003, õigusabi saamise taotluse. Need taotlused jäeti Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimehe kahe 3. mai 2004. aasta
määrusega rahuldamata.
Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 14. oktoobri 2003. aasta kohtuistungil.

Vaidlustatud määruse vastuvõtmise menetluslikud tagajärjed
Vaidluse pooled lepivad kokku, et nad tunnustavad hagejate õigust muuta oma nõudeid ja peamisi väiteid selliselt, et need
on suunatud vaidlustatud määruse tühistamisele, mis on kehtetuks tunnistatud ja asendatud määrusega nr 467/2001, mida on muudetud
määrusega nr 2199/2001. Hagejad teatasid oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 29. juulil 2002, et
nad on oma hagi nõudeid ja peamisi väiteid selliselt muutnud.
Seoses sellega tuleb meelde tuletada, et kui otsus asendatakse menetluse käigus samasuguse esemega otsusega, tuleb viimati
nimetatud otsust pidada uueks asjaoluks, mis lubab hagejal oma nõudeid ja väiteid muuta. Hagejale uue hagi esitamise nõude
kehtestamine oleks vastuolus hea õigusemõistmise põhimõtte ja menetluse ökonoomia nõudega. Peale selle oleks ebaõiglane, kui
asjaomane institutsioon saaks ühenduse kohtule otsuse peale esitatud hagiavalduses toodud kriitikale vastata vaidlustatud
otsuse muutmise või selle teise otsusega asendamise kaudu ning tugineda sellele muutmisele või asendamisele kohtumenetluse
käigus selleks, et võtta teiselt menetluspoolelt võimalus laiendada oma esialgseid nõudeid ja väiteid hilisemale otsusele
või esitada selle vastu täiendavaid nõudeid või väiteid (Euroopa Kohtu 3. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 14/81: Alpha
Steel
v.
komisjon, EKL 1982, lk 749, punkt 8; 29. septembri 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 351/85 ja 360/85: Fabrique de
fer de Charleroi ja Dillinger Hüttenwerke
v.
komisjon, EKL 1987, lk 3639, punkt 11, ning 14. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 103/85: Stahlwerke Peine-Salzgitter
v.
komisjon, EKL 1988, lk 4131, punktid 11 ja 12; Esimese Astme Kohtu 3. veebruari 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑46/98
ja T‑151/98: CCRE
v.
komisjon, EKL 2000, lk II‑167, punkt 33).
Seda kohtupraktikat saab kohaldada olukorrale, kui üksikisikut vahetult ja isiklikult puudutav määrus asendatakse menetluse
käigus samasuguse esemega määrusega.
Kuna see olukord vastab igati käesoleva asja tingimustele, tuleb hagejate nõuet käsitleda selliselt, et nende hagi on suunatud
vaidlustatud otsuse tühistamisele selles osas, milles see neid puudutab ning lubada menetluspooltel oma nõuded, väited ja
argumendid seda uut asjaolu arvestades ümber sõnastada.
Lisaks sellele väidavad hagejad, et nende nõue tühistada määrus nr 467/2001 tuleb lugeda oma eseme kaotanuks, kuna see määrus
on tunnistatud vaidlustatud määrusega kehtetuks (vt eespool punkt 51). Neil tingimustel on ära langenud vajadus otsuse tegemiseks
selle nõude osas ja järelikult määruse nr 2199/2001 tühistamise nõude osas, kuna see on samuti kaotanud oma eseme.
Eespool esitatud põhjendustest tuleneb, et on ära langenud otsustamise vajadus hagi üle selles osas, milles see on suunatud
komisjoni vastu. Käesoleva asja tingimustes on hea õigusemõistmise põhimõtte ja menetluse ökonoomsuse põhimõtte tõttu, millele
eespool punktis 72 viidatud kohtupraktika tugineb, eespool punktis 74 esitatud viisil ümber sõnastatud komisjoni nõuete, vastuväidete
ja argumentide arvesse võtmine siiski põhjendatud, ilma et seda institutsiooni oleks vaja kodukorra artikli 115 lõike 1 ja
artikli 116 lõike 6 alusel lubada nõukogu seisukohtade toetuseks uuesti formaalselt menetlusse astuda.
Eespool esitatud põhjendusi arvestades tuleb leida, et käesolev hagi on sestsaadik suunatud ainult nõukogu vastu, keda toetavad
komisjon ja Ühendkuningriik, ning et selle ainsaks esemeks on nõue tühistada vaidlustatud määrus selles osas, milles see puudutab
Ahmed Ali Yusuf’it ja Al Barakaat’i.

Põhiküsimus
Hagejad esitavad oma nõuete toetuseks kolm tühistamisalust, millest esimene tugineb nõukogu pädevuse puudumisele võtta vastu
vaidlustatud määrus, teine EÜ artikli 249 rikkumisele ning kolmas nende põhiõiguste rikkumisele.
1.
Esimene väide, mis tugineb nõukogu pädevuse puudumisele võtta vastu vaidlustatud määrus
See väide koosneb kolmest osast.

Esimene osa
Poolte argumendid
Hagejad väitsid oma hagis, mis oli algselt suunatud määruse nr 467/2001 vastu, et EÜ artiklid 60 ja 301, mille alusel see
määrus on vastu võetud, volitavad nõukogu võtma meetmeid üksnes kolmandate riikide vastu, mitte aga liikmesriigi kodaniku
suhtes, kes elab selles liikmesriigis, nagu käesolevas asjas.
Seoses sellega lükkavad hagejad ümber väite, mille kohaselt kohaldati neile sanktsioone nende seose tõttu Afganistani Talibani
režiimiga. Nende arvates ei olnud nende vastu kehtestatud sanktsioonid kuidagi põhjendatud selle režiimiga seotuse, vaid Julgeolekunõukogu
sooviga võidelda rahvusvahelist rahu ja julgeolekut ähvardavaks ohuks peetava rahvusvahelise terrorismi vastu. Nii rõhutasid
hagejad, et Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1333 (2000) lõike 8 punktis c osutatud loetelu, millesse neid on sanktsioonide
komitee 9. novembri 2001. aasta otsusega lisatud (vt eespool punkt 24), käsitles pigem Osama bin Ladenit ning temaga seotud
isikuid ja üksusi kui Talibani.
Kuna ühenduse institutsioonide kehtestatud sanktsioonid peavad vastama kõikides punktides Julgeolekunõukogu kehtestatud sanktsioonidele,
järeldasid hagejad, et määrus nr 467/2001 ei olnud suunatud mitte kolmanda riigi, vaid üksikisikute vastu eesmärgiga võidelda
rahvusvahelise terrorismiga. Nende arvates ei kuulunud sellised meetmed ühenduse pädevuse valdkonda, erinevalt Iraagi vastastest
kaubandusembargo meetmetest, mida Esimese Astme Kohus on kontrollinud 28. aprilli 1998. aasta otsuses kohtuasjas T‑184/95:
Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon (EKL 1998, lk II‑667).
Hagejad kinnitasid samuti, et EÜ artiklite 60 ja 301 selline tõlgendamine, mille kohaselt ühenduse kodanikke koheldakse kui
kolmandaid riike, on vastuolus legaalsuse põhimõttega, nagu see on väljendatud EÜ artiklites 5 ja  7, ning põhimõttega, mille
kohaselt ühenduse õigusnormid peavad olema kindlad ning nende kohaldamine peab olema nende adressaatide jaoks prognoositav
(Euroopa Kohtu 15. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 348/85: Taani
v.
komisjon, EKL 1987, lk 5225).
Hagejad lisavad oma märkustes määruse nr 467/2001 tühistamise ja selle asendamise tagajärgede kohta vaidlustatud määrusega,
mis on vastu võetud EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel, et EÜ artikkel 308 iseenesest või vaadelduna koos EÜ artiklitega 60
ja 301 ei anna nõukogule volitust kehtestada otseseid või kaudseid sanktsioone liidu kodanike vastu. Tegelikult ei saa sellist
pädevust lugeda EÜ artikli 308 tähenduses ühenduse mingi eesmärgi saavutamise juurde kuuluvaks või selleks vajalikuks. Hagejate
vara külmutamisel puudub eelkõige igasuguse seos vaidlustatud määruse neljandas põhjenduses sätestatud „eelkõige konkurentsimoonutuste
vältimise” eesmärgiga.
Institutsioonid ja Ühendkuningriik kinnitasid oma kostja vastuses ja menetlusse astumise avalduses ühelt poolt, et miski EÜ
artiklite 60 ja 301 sõnastuses ei luba välistada majandussanktsioonide kehtestamist üksikisikute või ühenduses asutatud organisatsioonide
vastu, juhul kui selliste meetmete eesmärk on täielikult või osaliselt katkestada majandussuhted ühe või mitme kolmanda riigiga
või neid piirata. Nimelt tuleb tunnistada, et liikmesriikide kodanikud võivad üksi või ühiselt anda kolmandatele riikidele
või nende sisemistele rühmitustele vara ja vahendeid, nii et nende kodanike majandusressursside kontrollimisele suunatud meetmete
tagajärg on majandussuhete katkestamine või piiramine nende kolmandate riikidega. Ühenduse kohtud on muuseas selle praktika
õiguspärasust kaudselt tunnustanud (Esimese Astme Kohtu teise koja esimehe 2. augusti 2000. aasta määrus kohtuasjas T‑189/00 R:
„Invest” Import und Export ja Invest Commerce
v.
komisjon, EKL 2000, lk II‑2993, punkt 34, mis on apellatsiooni korras jäetud muutmata Euroopa Kohtu presidendi 13. novembri
2000. aasta määrusega kohtuasjas C‑317/00 P(R): „Invest” Import und Export ja Invest Commerce
v.
komisjon, EKL 2000, lk I‑9541, punktid 26 ja 27).
Need pooled vaidlustasid teiselt poolt hagejate väite, mille kohaselt puudus seos määruses nr 467/2001 ette nähtud meetmete
ja Afganistani vahel, rõhutades suhteid, mis esinesid sel ajal Osama bin Ladeni, Al-Qaida ja Talibani režiimi vahel.
Nõukogu tõi siiski oma vasturepliigis ning oma märkustes määruse nr 467/2001 tühistamise ja selle vaidlustatud määrusega asendamise
tagajärgede kohta välja, et viimati nimetatud määrus on kohaldatav terroristidele ja terroristide rühmitustele üldiselt, mitte
enam konkreetse riigi või territooriumiga. Selles väljendub erinevus Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1333 (2000), milles on
silmas peetud Talibani ning nendega seotud üksikisikuid ja üksusi, ja resolutsiooni 1390 (2002) vahel, milles ette nähtud
sanktsioonid ei ole Afganistani Islami Emiraadi kadumise tõttu enam seotud konkreetse riigi või territooriumiga, vaid selles
on silmas peetud samuti terroristlikke rühmitusi ja üksikisikuid üldiselt.
Esimesel juhul arvab nõukogu, et määrus nr 467/2001 kuulub küll selge seose tõttu Afganistaniga EÜ artiklite 60 ja 301 kohaldamisalasse.
Kuna vaidlustatud määruse puhul ei esinenud enam sellist seost, leidis nõukogu, et selle õiguslikku alust tuleb täiendada,
lisades sellele EÜ artikli 308. Nõukogu väitis, et selle uue määruse õigusliku aluse muutmise tõttu muutus esimese väite esimene
osa asjassepuutumatuks.
Pärast Esimese Astme Kohtu kirjalikus küsimuses esitatud kutset võtta seisukoht Euroopa Kohtu 28. märtsi 1996. aasta arvamust
2/94 silmas pidades (EKL 1996, lk I‑1759, punktid 29 ja 30) eespool punktis 84 esitatud hagejate väite osas ja täpsemalt näidata,
millised on EÜ asutamislepingus sätestatud ühenduse eesmärgid, mida ta kavatseb vaidlustatud määruses ette nähtud sätetega
saavutada, vastas nõukogu sisuliselt, et need sätted edendavad majandus- ja finantssunni eesmärki, mis kujutab endast tema
arvates EÜ asutamislepingu eesmärki.
Seoses sellega väidab nõukogu, et ühenduse eesmärgid ei ole määratletud ainult EÜ artiklis 3, vaid võivad samuti tuleneda
erisätetest.
Selles osas on alates Maastrichti lepingust tulenevatest muudatustest EÜ artiklites 60 ja 301 määratletud ühenduse ülesanded
ja tegevus majandus- ja finantssanktsioonide valdkonnas ning need kujutavad endast õiguslikku alust selgeks ühenduse volitamiseks
neid saavutada. Need volitused on selgelt seotud ja täpsemini allutatud sellele, et akt võetakse vastu EL lepingu ühist välis-
ja julgeolekupoliitikat (ÜVJP) käsitlevate sätete alusel. Üks ÜVJP eesmärkidest EL artikli 11 lõike 1 kolmanda taande kohaselt
on „säilitada rahu ja tugevdada rahvusvahelist julgeolekut kooskõlas […] Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjaga”.
Järelikult tuleb tunnistada, et majandus- ja finantssurve avaldamine poliitilistel eesmärkidel, eriti Julgeolekunõukogu siduva
otsuse rakendamise käigus, kujutab endast EÜ asutamislepingu selget ja seaduslikku eesmärki, isegi kui see eesmärk on marginaalne,
kaudselt seotud selle lepingu põhieesmärkidega, eelkõige kapitali vaba liikumisega (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt c) ja vabal
konkurentsil põhineva süsteemi loomisega (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt g), ning on EL lepinguga seotud.
Käesolevas asjas on vaidlustatud määruse õiguslike aluste hulka lisatud EÜ artikkel 308, selleks et laiendada EÜ artiklitega 60
ja 301 antud õiguslikku alust viisil, mis lubaks võtta meetmeid mitte ainult kolmandate riikide, vaid ka riikideväliste üksikisikute
ja üksuste vastu, kes ei ole nende riikide valitsuse või režiimiga tingimata seotud, juhul kui EÜ asutamislepingus ei ole
selleks vajalikke volitusi ette nähtud.
Nii käitudes sai ühendus kohaneda rahvusvahelise praktika selliste arengutega, mis koosnevad nüüdsest „mõistlike sanktsioonide”
kohaldamisest rahvusvahelisele julgeolekule ohtu kujutavate isikute, mitte süütu elanikkonna vastu.
Nõukogu väidab, et tema EÜ artiklile 308 tuginemise tingimused ei erine varasematest tingimustest, milles seda sätet on kasutatud
EÜ asutamislepingu ühe eesmärgi, ühisturu toimimise saavutamiseks, ilma et nimetatud lepingus oleks selleks vajalikke volitusi
ette nähtud. Selles osas viitab ta:
–        sotsiaalpoliitika valdkonna erinevatele direktiividele, millega EÜ asutamislepingu artikli 235 alusel (nüüd EÜ artikkel 308),
millele lisandub mõnikord EÜ asutamislepingu artikkel 100 (nüüd EÜ artikkel 94), on laiendatud EÜ asutamislepingu artiklis 119
ette nähtud meestele ja naistele võrdse või võrdväärse töö eest võrdse tasu maksmise põhimõtet (EÜ asutamislepingu artiklid 117–120
on asendatud EÜ artiklitega 136–143) selliselt, et sätestada see võrdse kohtlemise üldpõhimõttena kõikides valdkondades, milles
võib esineda võimalikku diskrimineerimist, ning et see oleks kohaldatav ka füüsilisest isikutest ettevõtjatele, muu hulgas
põllumajandussektoris, ning eelkõige nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiivile 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise
põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (EÜT L 39, lk 40; ELT eriväljaanne 05/01,
lk 187); nõukogu 19. detsembri 1978. aasta direktiivile 79/7/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise
rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas (EÜT 1979, L 6, lk 24; ELT eriväljaanne 05/01, lk 215); nõukogu 24. juuli
1986. aasta direktiivile 86/378/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta kutsealastes sotsiaalkindlustusskeemides
(EÜT L 225, lk 40; ELT eriväljaanne 05/01, lk 327) ning nõukogu 11. detsembri 1986. aasta direktiivile 86/613/EMÜ füüsilisest
isikust ettevõtjatena, kaasa arvatud põllumajanduses füüsilisest isikust ettevõtjatena tegutsevate meeste ja naiste võrdse
kohtlemise põhimõtte kohaldamise kohta, ja füüsilisest isikust ettevõtjatena tegutsevate naiste kaitse kohta seoses raseduse
ning sünnitusega (EÜT L 359, lk 56; ELT eriväljaanne 05/01, lk 330);
–        erinevatele aktidele isikute vaba liikumise valdkonnas, millega EÜ asutamislepingu artikli 235 ja EÜ asutamislepingu artikli 51
(muudetuna EÜ artikkel 42) alusel on laiendatud ühenduse piires liikuvate töötajate õigusi füüsilisest isikust ettevõtjate,
nende pereliikmete ja õppurite suhtes ning eelkõige nõukogu 12. mai 1981. aasta määrusele (EMÜ) nr 1390/81, millega laiendatakse
määruse (EMÜ) nr 1408/71 (sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete
suhtes) kohaldamisala nii, et see hõlmaks füüsilisest isikust ettevõtjaid ja nende pereliikmeid (EÜT L 143, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01,
lk 222);
–        kõige viimasena vastu võetud nõukogu 2. juuni 1997. aasta määrusele (EÜ) nr 1035/97, millega luuakse Rassismi ja Ksenofoobia
Euroopa Järelevalvekeskus (EÜT L 151, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 416), mis võeti vastu EÜ asutamislepingu artikli 213
(nüüd EÜ artikkel 284) ja EÜ asutamislepingu artikli 235 alusel.
Euroopa Kohus on ise tunnistanud selle praktika õiguspärasust (5. detsembri 1989. aasta otsus kohtuasjas C‑114/88: Delbar,
EKL 1989, lk 4067).
Veelgi enam, ühenduse seadusandja on juba minevikus viidanud sanktsioonide valdkonnas õigusliku alusena EÜ asutamislepingu
artiklile 235. Seoses sellega toob nõukogu välja, et enne EÜ artiklite 301 ja 60 lisamist EÜ asutamislepingusse põhines mitu
nõukogu määrust, millega oli kehtestatud majandussanktsioone, EÜ asutamislepingu artiklil 113 (muudetuna EÜ artikkel 133)
(vt näiteks nõukogu 15. märtsi 1982. aasta määrus (EMÜ) nr 596/82 teatud Nõukogude Liidust pärit kaupade impordikorra muutmise
kohta (EÜT L 72, lk 15); nõukogu 16. aprilli 1982. aasta määrus (EMÜ) nr 877/82, millega peatatakse kõikide Argentiinast pärit
kaupade import (EÜT L 102, lk 1), ning nõukogu 27. oktoobri 1986. aasta määrus (EMÜ) nr 3302/86 Lõuna-Aafrika Vabariigist
pärit kulla impordi peatamise kohta (EÜT L 305, lk 11)). Siiski, kui need meetmed väljusid ühise kaubanduspoliitika kohaldamisalast
või kui need puudutasid ühenduses asutatud juriidilisi või füüsilisi isikuid, tuginesid need samuti EÜ asutamislepingu artiklile
235. Nii oli see eelkõige nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3541/92, millega keelatakse Iraagi nõuete rahuldamine
seoses lepingute ja tehingutega, mille täitmist on mõjutanud ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 661 (1990) ja selle juurde
kuuluvad resolutsioonid, puhul (EÜT L 361, lk 1; ELT eriväljaanne 11/18, lk 222), mille artiklis 2 on sätestatud, et „[k]eelatud
on täita nõuet või astuda mis tahes samme nõude täitmiseks, mille esitaja on: [...] füüsiline või juriidiline isik, kes otse
või kaudselt tegutseb ühe või mitme Iraagis asuva isiku nimel või kasuks”.
Komisjon väidab vastuseks Esimese Astme Kohtu samadele kirjalikele küsimustele, et Julgeolekunõukogu kehtestatud sanktsioonide
rakendamine võib kuuluda täielikult või osaliselt EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kas seoses ühise kaubanduspoliitika
või siseturuga.
Käesolevas asjas väidab komisjon, viidates vaidlustatud määruse neljandale põhjendusele, et asjaomased meetmed olid vajalikud
Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide alusel rakendatud kapitali liikumise piirangute ühetaolise kohaldamise ja tõlgendamise
tagamiseks viisil, mis tagab kapitali vaba liikumise ühenduses ja välistab konkurentsi moonutamise.
Lisaks sellele arvab komisjon, et nii liidusisest kui ka selle välist rahvusvahelise julgeoleku kaitset tuleb lugeda EÜ asutamislepingu
sätete üldise raamistiku poolt ettekirjutatuks. Seoses sellega viitab komisjon ühelt poolt EL artiklitele 3 ja 11 ning teiselt
poolt EÜ asutamislepingu preambulile, milles lepinguosalised kinnitasid „solidaarsust, mis seob Euroopat ja ülemeremaid […]
vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja põhimõtetele” ning otsustasid „[…] säilitada ja tugevdada rahu ja vabadust”.
Komisjon tuletab sellest „ühendusele pandud üldise rahu ja julgeoleku tagamise eesmärgi”, millel põhinevad EÜ artiklid 60
ja 301, samal ajal kui need sätted väljendavad spetsiifiliselt ühenduse pädevust sisemise ja välise kapitali liikumise reguleerimisel.
Kuna EÜ asutamislepingu III osa 4. peatüki sätted, mis käsitlevad kapitali liikumist, ei anna ühendusele mingit eripädevust,
on käesolevas asjas täiendava õigusliku alusena tuginetud EÜ artiklile 308, et tagada ühenduse võimalus kehtestada asjaomaseid
piiranguid eelkõige üksikisikute vastu vastavalt nõukogu ühisele seisukohale.
Ühendkuningriik nimetas kohtuistungil vaidlustatud määruse vastuvõtmise aluseks oleva ühenduse eesmärgina Julgeolekunõukogu
poolt liikmesriikidele pandud kapitali liikumise piiranguid käsitlevate kohustuste ühendusesisest ühetaolist kohaldamist.
Ühendkuningriik rõhutab, et siseturu loomine kapitali liikumise valdkonnas on üks EÜ artiklis 3 väljendatud ühenduse eesmärkidest.
Ta leiab, et kõikide kapitali vabale liikumisele turul kehtestatud piirangute ühetaoline kohaldamine on siseturu loomise oluline
aspekt.
Kui Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide rakendamiseks ei oleks seevastu kehtestatud ühenduse tasandil vastuvõetud
meetmeid, oleks see Ühendkuningriigi arvates tekitanud liikmesriikidevahelisi erinevusi vahendite külmutamise kohaldamisel.
Kui liikmesriigid oleks neid resolutsioone eraldi rakendanud, oleksid paratamatult ilmnenud liikmesriikide suhtes kehtivate
kohustuste tõlgendamise erinevused ning see oleks tekitanud erinevusi liikmesriikide vahel kapitali vaba liikumise valdkonnas,
millega oleks kaasnenud vaba konkurentsi moonutamise oht .
Lisaks sellele väidab Ühendkuningriik üksikisikute rahaliste vahendite külmutamisele suunatud meetmete kohta, mille eesmärk
oli katkestada majandussuhted rahvusvaheliste terroristlike organisatsioonidega, mitte kolmandate riikidega, et ei leitud,
et need laiendavad vastavalt eespool punktis 89 esitatud arvamusele 2/94 „ühenduse pädevusvaldkonda väljapoole üldist raamistikku,
mis tuleneb asutamislepingu sätetest”. Kooskõlas asutamislepinguga on ühendusel pädevus võtta meetmeid kapitali liikumise
reguleerimiseks, kehtestades üksikisikute vastu suunatud meetmeid. Järelikult, kuigi üksikisikute kapitali liikumise reguleerimisele
suunatud meetmed, mille eesmärk oli katkestada majandussuhted rahvusvaheliste terroristlike organisatsioonidega, kuuluvad
valdkonda, mille suhtes ei ole institutsioonidele EÜ asutamislepinguga antud erivolitusi, ning kuigi need meetmed peavad tuginema
EÜ artiklile 308, ei leita, et need meetmed väljuvad asutamislepingu üldisest raamistikust.
Ühendkuningriik väidab, et tuginemine käesoleva asja tingimustes EÜ artiklile 308 ei erine selle sätte kasutamisest eelkõige
sotsiaalpoliitika valdkonnas sellistes olukordades, kus see artikkel võimaldas saavutada muid ühenduse eesmärke, kui asutamislepingust
ei tulenenud täpset õiguslikku alust (vt eespool punkt 95).
Esimese Astme Kohtu hinnang
Määrus nr 467/2001 ja vaidlustatud määrus võeti vastu, tuginedes osaliselt erinevatele õiguslikele alustele: esimese puhul
EÜ artiklitele 60 ja 301 ning teise puhul EÜ artiklitele 60, 301 ja 308. Kuigi hagejate esialgsed argumendid, mis tuginevad
määruse nr 467/2001 õigusliku aluse puudumisele, on kaotanud selle vaidlustatud määrusega tühistamise tagajärjel oma eseme,
peab Esimese Astme Kohus esmalt kohaseks esitada põhjendused, mida ta peab igal juhul põhjendamatuteks, kuna need põhjendused
moodustavad ühe osa vaidlustatud määruse õigusliku aluse kontrollimisel kasutatud kohtu arutluskäigu sissejuhatusest.
–       Määruse nr 467/2001 õiguslik alus
Määrus nr 467/2001 võeti vastu EÜ artiklite 60 ja 301 alusel, need on sätted, mis volitavad nõukogu võtma kiireloomulisi vajalikke
meetmeid, eelkõige kui EL lepingu ÜVJP käsitlevate sätetega kooskõlas vastu võetud ühises seisukohas või ühismeetmes on ette
nähtud ühenduse tegutsemine selleks, et osaliselt või täielikult katkestada majandussuhted ühe või mitme kolmanda riigiga
või neid piirata.
Nagu selgub selle preambulist, korraldas määrus nr 467/2001 ühenduse tegevust, mis oli ette nähtud ühises seisukohas 2001/154,
mis oli vastu võetud ÜVJP raamistikus ja tähistas liidu ja selle liikmesriikide valmidust kasutada Julgeolekunõukogu poolt
Afganistani rühmituse Taliban vastu kehtestatud sanktsioonide teatud aspektide rakendamiseks ühenduse meedet.
Hagejad kinnitasid siiski esiteks, et käesoleva asja meetmed puudutasid üksikisikuid, eelkõige liikmesriigi kodanikke, samas
kui EÜ artiklid 60 ja 301 volitavad nõukogu võtma meetmeid ainult kolmandate riikide vastu; teiseks, et asjaomaste meetmete
eesmärk ei olnud katkestada majandussuhted kolmanda riigiga või neid piirata, vaid võidelda rahvusvahelise terrorismi vastu
ning täpsemalt Osama bin Ladeni vastu, ning kolmandaks, et nimetatud meetmed olid igal juhul EÜ artiklites 60 ja 301 ette
nähtud eesmärgiga võrreldes ebaproportsionaalsed.
Ükski neist argumentidest ei ole vastuvõetav.
Esimese Astme Kohus leiab esiteks meetmete kohta, mida nõukogu on EÜ artiklite 60 ja 301 alusel volitatud võtma, et miski
nende sätete sõnastuses ei luba välistada piiravate meetmete kehtestamist, mis on suunatud vahetult üksikisikute või organisatsioonide
vastu, olenemata sellest, kas need asuvad ühenduse territooriumil või mitte, kui selliste meetmete eesmärk on tegelikult täielikult
või osaliselt katkestada majandussuhted ühe või mitme kolmanda riigiga või neid piirata.
Nagu rõhutas õigesti nõukogu, kuulusid käesoleva asja meetmed sanktsioonide hulka, mida kutsutakse „mõistlikeks sanktsioonideks”
(
smart sanctions
), mida ÜRO hakkas kasutama 90. aastatel. Need sanktsioonid täiendavad riigi vastu suunatud klassikalisi üldise majandusembargo
meetmeid täpsemate ja valivamate meetmetega, nagu majandus- ja finantssanktsioonid, reisimiskeelud, relvadele või erilistele
kaupadele kehtestatavad embargod, selliselt, et vähendada asjaomase riigi tsiviilelanikkonna kannatusi, kehtestades samal
ajal tõelisi sanktsioone silmas peetud režiimi ja selle juhtide vastu.
Ühenduse institutsioonide praktika on arenenud samas suunas, kui nõukogu on järjest leidnud, et EÜ artiklid 60 ja 301 lubasid
tal kehtestada piiranguid ühte osa kolmanda riigi territooriumist füüsiliselt kontrollivate üksuste või isikute vastu (vt
nt nõukogu 28. juuli 1998. aasta määrus nr 1705/98, mis käsitleb teatavate majandussuhete katkestamist Angolaga, et sundida
União Nacional para a Independência Total de Angola’t (UNITA) täitma oma kohustusi rahuprotsessis, ja millega tunnistatakse
kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 2229/97 (EÜT L 215, lk 1)), ning kolmanda riigi valitsusaparaati tegelikult kontrollivate
üksuste ja isikute vastu, nendega seotud ja neid majanduslikult toetavate isikute ja üksuste vastu (vt nt nõukogu 15. juuni
1999. aasta määrus (EÜ) nr 1294/1999, mis käsitleb rahaliste vahendite külmutamist ja investeerimiskeeldu seoses Jugoslaavia
Liitvabariigiga (JLV) ja millega tunnistatakse kehtetuks määrused (EÜ) nr 1295/98 ja (EÜ) nr 1607/98 (EÜT L 153, lk 63), ning
nõukogu 10. novembri 2000. aasta määrus S. Miloševitši ja temaga seotud isikute rahaliste vahendite külmutamise jätkamise
ning määruste (EÜ) nr 1294/1999 ja nr 607/2000, samuti määruse (EÜ) nr 926/98 artikli 2 kehtetuks tunnistamise kohta (EÜT
L 287, lk 19; ELT eriväljaanne 10/01, lk 238)). See areng on EÜ artiklites 60 ja 301 ette nähtud meetmetega täielikult kooskõlas.
Lisaks sellele, et majandus- ja finantssanktsioonid võivad olla seaduslikult suunatud pigem spetsiifiliselt kolmanda riigi
juhtide vastu kui selle riigi kui sellise vastu, peab nendega samuti saama silmas pidada nende juhtidega seotud või nende
poolt vahetult kontrollitavaid üksikisikuid ja üksusi, olenemata kohast, kus nad viibivad. Nagu tõi õigesti välja komisjon,
ei võimalda EÜ artiklid 60 ja 301 leida tõhusat vahendit surve avaldamiseks juhtidele, kellel on mõju mõne kolmanda riigi
poliitikale, kui ühendus ei saa nende alusel võtta meetmeid üksikisikute vastu, kes ei ela küll asjaomases kolmandas riigis,
kuid on piisavalt seotud režiimiga, mille vastu sanktsioonid on suunatud. Lisaks, nagu rõhutas nõukogu, ei ole asjakohane,
et selliselt puudutatud teatud üksikisikud osutuvad ühe liikmesriigi kodanikeks, kuna finantssanktsioonid ei saa piirduda
ainult asjaomase kolmanda riigi kodanikega, selleks et need oleks kapitali vaba liikumise kontekstis tõhusad.
See tõlgendus, mis ei ole vastuolus EÜ artiklite 60 ja 301 sõnastusega, on põhjendatud nii tõhususe kui ka humanitaarvajadustega.
Teiseks, määrusega nr 467/2001 edendatava eesmärgi kohta väitis nõukogu, viidates Julgeolekunõukogu resolutsioonidele 1267 (1999)
ja 1333 (2000), ühisele seisukohale 2001/154, samuti selle määruse esimesele ja teisele põhjendusele ning isegi selle pealkirjale,
et asjaomased meetmed olid peamiselt suunatud Talibani režiimi vastu, kes kontrollis sel ajal tegelikult 80% Afganistani territooriumist
ja kasutas enda kohta nime Afganistani Islami Emiraat, ning lisaks isikute ja üksuste vastu, kes majandus- ja finantstehingute
kaudu aitasid kaasa nimetatud režiimi poolt varjupaiga ja väljaõppe andmisele rahvusvahelistele terroristidele ja nende organisatsioonidele,
tegutsedes selliselt tegelikult selle režiimi agentidena või olles sellega laialdaselt seotud.
Mis puutub sellesse, et hagejad heitsid määrusele nr 467/2001 ette, et see puudutas Osama bin Ladenit, mitte Talibani režiimi,
lisas nõukogu, et Osama bin Laden oli tegelikult Talibani režiimi juht ja „hall kardinal” ning et talle kuulus tegelik võim
Afganistanis. Tema ajutised ja religioossed tiitlid „Sheikh” (juht) ja „Emir” (prints, liider, juhataja) ning tema seisus
teiste Talibani aukandjate seas ei tekitanud selles osas kahtlust. Lisaks sellele andis Osama bin Laden juba enne 11. septembrit
2001 truudusvande (
Bay’a
), mis kehtestas tema ja Talibani teokraatliku juhtkonna vahel formaalse religioosse sideme. Ta oli seega võrreldavas olukorras
S. Miloševitšiga ja Jugoslaavia valitsuse liikmetega nõukogu Jugoslaavia Föderatsiooni vastu kehtestatud majandus- ja finantssanktsioonide
ajal (vt eespool punkt 114). Mis puutub Al-Qaida’sse, siis tõi nõukogu välja, et avalikult oli teada, et sellele kuulus mitu
sõjalise väljaõppe laagrit Afganistanis ning et tuhanded tema liikmed olid rahvusvahelise koalitsiooni sekkumise ajal 2001. aasta
oktoobri ja 2002. aasta jaanuari vahel võidelnud Talibani kõrval.
Ei saa seada kahtluse alla neid seisukohti, mille suhtes kehtib rahvusvahelises üldsuses laialdane konsensus, mis peegeldub
eelkõige mitmes Julgeolekunõukogus ühehäälselt vastu võetud resolutsioonis ning mida hagejad ei ole konkreetselt ümber lükanud
ega isegi mitte vaidlustanud.
Täpsemalt oli käesolevas asjas käsitletavate sanktsioonide peamine eesmärk, nagu selgub resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4
punktist b, takistada Talibani režiimil saada ükskõik millise päritoluga rahalist toetust. Sellest oleks saanud mööda hiilida,
kui üksikisikuid, kelle kohta arvati, et nad toetavad seda režiimi, ei oleks nende sanktsioonidega silmas peetud. Mis puutub
endise Talibani režiimi ja Osama bin Ladeni seostesse, leidis Julgeolekunõukogu, et viimane sai asjaomasel perioodil sellelt
režiimilt nii põhjapanevat abi, et teda sai lugeda selle hulka kuuluvaks. Nii väljendas Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1333 (2000)
kümnendas põhjenduses, et Taliban jätkab Osama bin Ladenile varjupaiga andmist ning lubab temal ja temaga seotud isikutel
nende valduses olevalt territooriumilt juhtida väljaõppelaagrite võrgustikku ning kasutada Afganistani baasina rahvusvaheliste
terroristide operatsioonide läbiviimiseks. Lisaks sellele väljendas Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1333 (2000) seitsmendas
põhjenduses uuesti oma veendumust, et rahvusvahelise terrorismi väljajuurimine on rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamiseks
hädavajalik.
Nii oli asjaomaste meetmete eesmärk ikkagi, vastupidi hagejate väidetele, rahvusvahelise terrorismi ning täpsemalt Osama bin
Ladeni ja Al-Qaida võrgu vastu rahvusvahelise üldsuse poolt peetud võitluse raames katkestada majandussuhted kolmanda riigiga
ja neid piirata.
Kolmandaks, asjaomaste meetmete proportsionaalsuse seisukohast peab neid kontrollima määruse nr 467/2001 eesmärki silmas pidades.
Nagu eespool on välja toodud, on „mõistlike” sanktsioonide kehtestamise eesmärk just asjaomase riigi juhtidele tõhusa surve
avaldamine, piirates nii palju kui võimalik asjaomaste meetmete mõju selle riigi elanikkonnale, eelkõige nende isikulist kohaldamisala
teatud arvu nimeliselt tähistatud üksikisikutega piirates. Seega oli käesolevas asjas määrusega nr 467/2001 püütud suurendada
Talibani režiimile avaldatavat survet, külmutades eelkõige Osama bin Ladeni ning sanktsioonide komitee poolt kindlaks tehtud
temaga seotud isikute ja üksuste rahalised vahendid ja muu finantsvara. Sellised meetmed on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega,
mis nõuab, et sanktsioonid ei väljuks neid kehtestanud ühenduse õigusnormides edendatava eesmärgi saavutamiseks kohase ja
vajaliku piiridest.
Asjaolu, et asjaomaste meetmetega oli samuti silmas peetud tehinguid, millel puudus igasugune piiriülene mõõde, ei ole seevastu
asjasse puutuv. Kui nende meetmete seaduslik eesmärk oli Talibani ja väljaspool Afganistani tegutsevate terroristide finantseerimisallikate
kaotamine, pidid need tingimata olema suunatud nii rahvusvaheliste kui ka puhtalt riigisiseste tehingute vastu, kuna viimased
võisid samuti nagu esimesed aidata sellisele finantseerimisele kaasa, arvestades eelkõige isikute ja kapitali vaba liikumist
ning rahvusvaheliste finantsvoogude läbipaistmatust.
Eespool esitatud põhjendustest tuleneb, et vastupidi hagejate kinnitustele oli nõukogu pädev vastu võtma määrust nr 467/2001
EÜ artiklite 60 ja 301 alusel.
–       Vaidlustatud määruse õiguslik alus
Erinevalt määrusest nr 467/2001 on vaidlustatud määruse õiguslikud alused mitte ainult EÜ artiklid 60 ja 301, vaid ka EÜ artikkel 308.
See peegeldab nii arenguid rahvusvahelise olukorras, milles lisanduvad järjestikku sanktsioonid, mida kehtestab Julgeolekunõukogu
ja rakendab ühendus.
Julgeolekunõukogu resolutsioon 1333 (2000), mis on vastu võetud rahvusvahelise terrorismi kõrvaldamisele suunatud tegutsemise
raamistikus, mida peetakse rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise seisukohast hädavajalikuks (vt selle seitsmes volitus),
käsitles eriomaselt Talibani režiimi, mis kontrollis sel ajal olulist osa Afganistani territooriumist ning andis Osama bin
Ladenile ja temaga seotud isikutele varjupaika ja abi.
Nagu eespool on juba selgitatud, lubas just see selgelt kindlaks tehtud seos kolmanda riigi territooriumi ja valitseva režiimiga
nõukogul tugineda määruse nr 467/2001 vastuvõtmisel EÜ artiklitele 60 ja 301.
Julgeolekunõukogu resolutsioon 1390 (2002) on siiski vastu võetud 16. jaanuaril 2002, pärast selle režiimi kukutamist, mis
järgnes oktoobris 2001 alanud rahvusvahelise koalitsiooni relvastatud sekkumisele Afganistanis. Järelikult, kuigi see osutab
ikka veel selgelt Talibanile, ei ole see enam suunatud kukutatud Talibani režiimi vastu, vaid pigem vahetult Osama bin Ladeni,
Al-Qaida võrgu, ning nendega seotud isikute ja üksuste vastu.
Nõukogu tunnistas oma vasturepliigi punktides 4 ja 5 selgelt, et selle resolutsiooni alusel võetavatel sanktsioonidel puudub
igasugune seos kolmandate riikide territooriumi või neis valitseva režiimiga, vähemasti isikute ja üksuste osas, kes ei asunud
sel ajal Afganistani territooriumil, nagu on juba varem välja toodud vaidlustatud määruse vastuvõtmise aluseks oleva komisjoni
6. märtsil 2002 esitatud nõukogu määruse eelnõu (dokument KOM (2002) 117 lõplik) põhjenduste punktis 2.
Kuna sellist seost ei olnud, leidsid nõukogu ja komisjon, et EÜ artiklid 60 ja 301 ei kujuta endast üksi piisavat õiguslikku
alust, mis lubaks vaidlustatud määrust vastu võtta. Nende kaalutlustega tuleb nõustuda.
EÜ artikli 60 lõikes 1 on nimelt sätestatud, et nõukogu võib vastavalt EÜ artiklis 301 sätestatud menetlusele võtta „kolmandate
riikide suhtes” asjassepuutuvate kapitali liikumise ja maksetega seotud vajalikke kiireloomulisi meetmeid. EÜ artiklis 301
on selgelt ette nähtud võimalus ühenduse tegutsemiseks selleks, et osaliselt või täielikult katkestada majandussuhted „ühe
või mitme kolmanda riigiga” või neid piirata.
Lisaks sellele ei saa asjaolu tõttu, et neis sätetes on lubatud võtta „mõistlikke sanktsioone” kolmandate riikide juhtide
ja nende juhtidega seotud või nende poolt vahetult või kaudselt kontrollitavate isikute ja üksuste vastu (vt eespool punktid 115
ja 116) leida, et selliseid isikuid ja üksusi võib veel silmas pidada, kui asjaomase kolmanda riigi valitsevat režiimi enam
ei eksisteeri. Nimelt ei ole neis tingimustes nende isikute või üksuste ja kolmanda riigi vahel enam piisavat seost.
Sellest järeldub, et igal juhul ei kujuta EÜ artiklid 60 ja 301 üksi endast vaidlustatud määruse piisavat õiguslikku alust.
Lisaks sellele leidis nõukogu vastupidi vaidlustatud määruse vastuvõtmise aluseks oleva nõukogu määruse eelnõus esitatud komisjoni
seisukohale (vt eespool punkt 129), et EÜ artikkel 308 üksi ei kujuta endast samuti kohast õiguslikku alust, mis lubaks nimetatud
määrust vastu võtta. Nende kaalutlustega tuleb samuti nõustuda.
Seoses sellega tuleb meelde tuletada, et kohtupraktika kohaselt (Euroopa Kohtu 26. märtsi 1987. aasta otsus kohtuasjas 45/86:
komisjon
v.
nõukogu, EKL 1987, lk 1493, punkt 13) järeldub EÜ artikli 308 enda sätetest, et tuginemine sellele artiklile kui akti õiguslikule
alusele on põhjendatud vaid siis, kui üheski teises asutamislepingu sättes ei ole ühenduse institutsioonidele antud vajalikke
volitusi selle akti vastuvõtmiseks. Sellises olukorras lubab EÜ artikkel 308 institutsioonidel tegutseda ühenduse mingi eesmärgi
saavutamise nimel, olenemata sellest, et ükski säte ei anna neile selleks vajalikku volitust.
Mis puutub EÜ artikli 308 kohaldatavuse esimesse tingimusse, siis on kindel, et üheski EÜ asutamislepingu sättes ei ole ette
nähtud selliste meetmete võtmist, mis on ette nähtud vaidlustatud määruses, mille eesmärk on rahvusvahelise terrorismi vastu
võitlemine ning täpsemalt selliste majandus- ja finantssanktsioonide, nagu rahaliste vahendite külmutamine, kehtestamine isikute
ja üksuste vastu, keda kahtlustatakse selle rahastamisele kaasaaitamises, tuvastamata nende igasuguse seotuse kolmanda riigi
territooriumi või valitseva režiimiga. See esimene tingimus on käesolevas asjas järelikult täidetud.
Mis puutub EÜ artikli 308 kohaldatavuse teise tingimusse, siis peab rahvusvahelise terrorismi vastane võitlus ning täpsemalt
majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamine isikute ja üksuste vastu, keda kahtlustatakse selle rahastamisele kaasaaitamises,
selleks, et see tingimus oleks täidetud, olema eespool punktis 135 viidatud kohtupraktika kohaselt seostatav mõne ühendusele
asutamislepinguga antud eesmärgiga.
Käesoleval juhul on vaidlustatud määruse preambul selles küsimuses eriti napisõnaline. Lisaks on nõukogu selle määruse neljandas
põhjenduses kinnitanud, et resolutsiooni 1390 (2002) ja ühise seisukoha 2002/402 alusel vastu võetud meetmed kuuluvad „asutamislepingu
reguleerimisalasse” ning et ühenduse õigusakte on vaja vastu võtta „eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise eesmärgil”.
Põhimõttelise arvamuse kohta, mille kohaselt asjaomased meetmed kuuluvad „asutamislepingu reguleerimisalasse”, tuleb esialgu
leida vastupidi, et asjaomane meede ei tundu edendavat ühtegi EÜ artiklites 2 ja 3 nimetatud eesmärki.
Eelkõige, erinevalt määruses nr 3541/92 ette nähtud meetmetest teatud ühenduse füüsiliste või juriidiliste isikute vastu,
millele nõukogu oma väite toetuseks tugineb (vt eespool punkt 97), ei saanud vaidlustatud määrusega ette nähtud meetmed põhineda
ühise kaubanduspoliitika kehtestamise eesmärgil (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt b), millega seoses kohus on otsustanud, et ühendus
on EÜ artikli 133 alusel pädev vastu võtma majandusembargo meetmeid, kuna käesolev asi ei käsitle ühenduse kaubandussidemed
kolmandate riikidega.
Mis puutub eesmärki luua süsteem, mis tagab, et konkurentsi siseturul ei kahjustata (EÜ artikli 3 lõige 1 punkt g), siis konkurentsi
kahjustamise oht, mille vältimine oli vaidlustatud määruse preambuli kohaselt selle määruse esemeks, ei ole usutav.
EÜ asutamislepingu konkurentsireeglid on kohaldatavad ettevõtjatele ja liikmesriikidele, kui need rikuvad ettevõtjate konkurentsialast
võrdsust (EÜ artikli 87 osas vt Euroopa Kohtu 2. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 173/73: Itaalia
v.
komisjon, EKL 1974, lk 709, punkt 26, ning EÜ artikli 81 osas Euroopa Kohtu 12. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 170/83:
Hydrotherm, EKL 1984, lk 2999, punkt 11).
Käesolevas asjas ei ole ühelt poolt väidetud, et vaidlustatud määrusega silmas peetud üksikisikud või üksused oleks ettevõtjad
EÜ asutamislepingu konkurentsireeglite tähenduses.
Teiselt poolt ei ole kuidagi selgitatud, kuidas Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1390 (2002) teatud isikute ja üksuste suhtes
kehtestatud eripiirangute rakendamine ühenduse või selle liikmesriikide tasandil võiks mõjutada ettevõtjatevahelist konkurentsi.
Seos EÜ artikli 3 lõike 1 punktis g silmas peetud eesmärgi ning eesmärgi vahel rajada siseturg, mida iseloomustab kaupade,
isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumise takistuste kõrvaldamine liikmesriikide vahel (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt c),
mille on välja toonud komisjon ja Ühendkuningriik oma kirjalikes menetlusdokumentides, ei sea kahtluse alla eespool esitatud
järeldusi (vt eelkõige eespool punktid 99 ja 102–104).
Seoses sellega tuleb välja tuua, et ühendusel puudub igasugune eripädevus kapitali liikumise ja maksete piirangute kehtestamiseks.
EÜ artikkel 58 lubab aga liikmesriikidel võtta sellise tagajärjega meetmeid, kui need on selles artiklis ette nähtud eesmärkide
saavutamise seisukohast, eelkõige avaliku korra ja poliitilise julgeolekuga seotud eesmärkidel, põhjendatud (vt analoogia
alusel EÜ artikliga 30 Euroopa Kohtu 4. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑367/89: Richardt, EKL 1991, lk I‑4621, punkt 19
ja viidatud kohtupraktika). Kuna avaliku julgeoleku mõiste hõlmab nii riigi sisemist kui ka välist julgeolekut, on liikmesriikidel
seega EÜ artikli 58 lõike 1 punkti b alusel põhimõtteliselt õigus võtta vaidlustatud määruses ette nähtud meetmetele sarnaseid
meetmeid. Need meetmed on EÜ asutamislepinguga kehtestatud kapitali ja maksete vaba liikumise ning vaba konkurentsi korraga
kooskõlas tingimusel, et need vastavad EÜ artikli 58 lõikele 3 ning piirduvad ettenähtud eesmärgi saavutamiseks vajalikuga.
Tuleb lisada, et kui määruse EÜ artiklist 308, koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punktidega c ja g koosneva õigusliku aluse
valiku põhjendamiseks piisaks siseriiklike õigusnormide erinevuste ning kapitali vaba liikumise takistamise või sellest tuleneda
võiva konkurentsi moonutamise ohu tunnistamisest, jääks õigusnormide lähendamist käsitlevad EÜ asutamislepingu VI osa 3. peatüki
sätted mõjuta ning kohtulik kontroll õigusliku aluse valiku üle võiks osutuda samuti ebatõhusaks. Ühenduse kohus ei saaks
siis teostada oma EÜ artiklist 220 tulenevat pädevust tagada asutamislepingu tõlgendamise ja kohaldamise õiguspärasust (vt
selle kohta seoses EÜ asutamislepingu artikliga 100 A, muudetuna EÜ artikkel 95, Euroopa Kohtu 5. oktoobri 2000. aasta otsus
kohtuasjas C‑376/98: Saksamaa
v.
parlament ja nõukogu, EKL 2000, lk I-8419, punktid 84, 85 ja 106−108 ning viidatud kohtupraktika).
Igal juhul ei võimalda Esimese Astme Kohtule esitatud tõendid leida, et vaidlustatud määrus aitaks tõhusalt vältida kapitali
vaba liikumise takistamise ja olulisi konkurentsi kahjustamise ohte.
Esimese Astme Kohus leiab eelkõige, et vastupidi komisjoni ja Ühendkuningriigi väidetele ei või Julgeolekunõukogu asjaomaste
resolutsioonide rakendamine mitte ühenduse, vaid liikmesriikide poolt viia liikmesriikidevaheliste tõenäoliste ja tõsiste
erinevusteni rahaliste vahendite külmutamise kohaldamisel. Ühelt poolt sisaldavad need resolutsioonid tõepoolest selgeid,
täpseid ja detailseid definitsioone ja ettekirjutusi, mis ei jäta praktiliselt ruumi tõlgendamiseks. Teiselt poolt ei tundu,
et neis resolutsioonides ette nähtud rakendusmeetmete tähtsuse tõttu tuleks karta sellise ohu teket.
Neil tingimustel ei saa käesolevas asjas käsitletud meetmed tugineda EÜ artikli 3 lõike 1 punktide c ja g eesmärkidele.
Lisaks ei ole nõukogu esitatud erinevad näited täiendava õigusliku alusena EÜ artiklile 308 tuginemise kohta (vt eespool punktid 95
ja 97) käesolevas asjas asjakohased. Ühelt poolt ei tulene neist näidetest tegelikult, et EÜ artikli 308 kohaldamise tingimused,
eelkõige ühenduse eesmärgi saavutamisele suunatud tingimused, ei olnud asjaomastes kohtuasjades täidetud. Teiselt poolt, nende
näidete asjaomaseid õigusakte ei ole seoses sellega Euroopa Kohtus, eelkõige eespool punktis 96 viidatud kohtuotsuse Delbar
aluseks olevas asjas kunagi vaidlustatud. Igal juhul, väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei või nõukogu tavaline praktika
viia asutamislepingu normidest kõrvalekaldumiseni ega saa järelikult kehtestada pretsedenti, mis seoks ühenduse institutsioone
asjakohase õigusliku aluse valiku seisukohast (Euroopa Kohtu 23. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas 68/86: Ühendkuningriik
v.
nõukogu, EKL 1988, lk 855, punkt 24, ja 15. novembri 1994. aasta arvamus 1/94, EKL 1994, lk I‑5267, punkt 52).
Eespool esitatud põhjendustest tuleneb, et rahvusvahelise terrorismi vastast võitlust ning täpsemini selliste majandus- ja
finantssanktsioonide, nagu rahaliste vahendite külmutamine, kehtestamist üksikisikute ja üksuste vastu, keda kahtlustatakse
selle rahastamisele kaasaaitamises, ei saa siduda ühegi ühenduse EÜ artiklites 2 ja 3 selgelt sätestatud eesmärgiga.
Komisjon tugines oma kirjalikes menetlusdokumentides peale EÜ artiklites 2 ja 3 selgelt väljendatud eesmärkide samuti üldisemale
ühenduse eesmärgile, mis põhjendaks tuginemist käesolevas asjas õigusliku alusena EÜ artiklile 308. Nii tuletab komisjon EÜ
asutamislepingu preambulist „ühendusele kehtestatud üldise eesmärgi kaitsta [rahvusvahelist] rahu ja julgeolekut” (vt eespool
punkt 100). See väide ei ole vastuvõetav.
Vastupidi komisjoni väitele ei nähtu tegelikult EÜ asutamislepingu preambulist kuidagi, et see edendab laiemat rahvusvahelise
rahu ja julgeoleku tagamise eesmärki. Kuigi nimetatud lepingu esmaseks eesmärgiks on vaieldamatult Euroopa rahvaste vaheliste
mineviku vastuolude kõrvaldamine, rajades nende vahel „üha tihedama […] liidu[…]”, ei ole seoses sellega kusagil viidatud
ühise välis- ja julgeolekupoliitika elluviimisele. See kuulub eriomaselt EL lepingu eesmärkide hulka, mille eesmärgiks on,
nagu on rõhutatud selle preambulis, märkida „uut etappi Euroopa integratsiooniprotsessis, mida alustati Euroopa ühenduste
asutamisega”.
Kuigi võib küll väita, et see liidu eesmärk peab kajastuma ühenduse tegevuses selle enda pädevuse valdkondades, nagu ühine
majanduspoliitika, ei piisa sellest seevastu EÜ artikli 308 alusel vastu võetud meetmete põhjendamiseks, eriti valdkondades,
kus ühenduse volitused on marginaalsed ja asutamislepingus ammendavalt loetletud.
Lõpuks tundub, et EÜ artiklit 308 ei saa tõlgendada selliselt, et see volitab üldiselt institutsioone tuginema sellele sättele
EL lepingu mõne eesmärgi saavutamiseks. Eelkõige leiab Esimese Astme Kohus, et liidu ja ühenduse kooseksisteerimine seotud,
kuid eraldiseisvate õiguskordadena ning sammaste ülesehitus, nagu seda soovisid käesoleval ajal kehtivate lepingute autorid,
ei lubanud ei institutsioonidel ega liikmesriikidel liidu mõne eesmärgi saavutamiseks vajaliku ühenduse pädevuse puudumisel
tugineda EÜ artikli 308 „paindlikkuse klauslile”. Teistsugune otsus tähendaks lõpuks seda, et seda sätet võiks kohaldada ÜVJP
ning politseikoostöö ja õigusalase koostöö kohta kriminaalasjades meetmetele selliselt, et ühendus saaks alati tegutseda oma
poliitika eesmärkide saavutamise nimel. Selline tagajärg jätaks mitmed EL lepingu sätted ilma nende kohaldamisalast ega oleks
kooskõlas ÜVJP (ühised strateegiad, ühisaktsioonid, ühised seisukohad) ning politseikoostöö ja õigusalase koostöö kriminaalasjades
(ühised strateegiad, ühisaktsioonid, ühised seisukohad) enda instrumentide kehtestamisega.
Seega tuleb järeldada, et nii nagu EÜ artiklid 60 ja 301 omaette, ei kujuta EÜ artikkel 308 üksi vaidlustatud määruse põhjendamiseks
piisavat õiguslikku alust.
Nõukogu väidab siiski nii vaidlustatud määruse põhjendustes kui ka oma kirjalikes menetlusdokumentides, et EÜ artikkel 308,
mida on kasutatud koos EÜ artiklitega 60 ja 301, annab talle pädevuse ühenduse määruse vastuvõtmiseks, mis on suunatud liidu
ja liikmesriikide poolt ÜVJP alusel ettevõetud rahvusvahelise terrorismi rahastamise vastu võitlemisele ning millega kehtestatakse
sel eesmärgil majandus- ja finantssanktsioone üksikisikute vastu, ilma et nende seos kolmanda riigi territooriumi või selle
juhiga oleks mingilgi viisil kindlaks tehtud. Need kaalutlused tuleb heaks kiita.
Selles kontekstis tuleb nimelt arvestada Maastrichti lepingust tulenevate muudatustega loodud seosega EÜ artiklite 60 ja 301
alusel kehtestatud majandussanktsioonidega seotud ühenduse tegevuse ja välissuhete parandamisega seotud EL lepingu eesmärkide
vahel.
Tegelikult tuleb tõdeda, et EÜ artiklid 60 ja 301 on EÜ asutamislepingu täiesti erilised sätted, kuna neis on selgelt ette
nähtud, et ühenduse tegutsemine võib osutuda vajalikuks mitte mõne EÜ asutamislepingus sätestatud ühenduse eesmärgi, vaid
ühe liidule EL artikliga 2 eriomaselt antud eesmärgi, s.o ühise välis- ja julgeolekupoliitika elluviimise, saavutamiseks.
Ühenduse tegutsemine EÜ artiklite 60 ja 301 raamistikus on järelikult kooskõlas liidu tegevusega, mis on ellu viidud ühenduse
samba alusel pärast nõukogu ühise seisukoha vastuvõtmist või ÜVJP ühismeetme alusel.
Seoses sellega tuleb esile tuua, et EL artiklis 3 on sätestatud, et liidul on ühtne institutsiooniline raamistik, mis tagab
tema eesmärkide saavutamiseks ettevõetava tegevuse järjepidevuse ja jätkuvuse, austades ja arendades ühtlasi
acquis communautaire
’i. Eelkõige tagab liit oma välistegevuse kui terviku järjepidevuse liidu välissuhete, julgeoleku-, majandus- ja arengupoliitika
raames. Nõukogu ja komisjon vastutavad nimetatud järjepidevuse tagamise eest ja teevad sel eesmärgil koostööd. Nad tagavad
asjaomase poliitika elluviimise vastavalt oma volitustele.
Nii nagu kõik EÜ asutamislepingus ette nähtud volitused võivad osutuda ebapiisavaks, et lubada institutsioonidel tegutseda
ühisturu toimimiseks ühenduse mõne eesmärgi saavutamise nimel, nii võivad ka EÜ artiklites 60 ja 301 ette nähtud majandus-
ja finantssanktsioonide kehtestamise volitused, s.o majandussuhete katkestamine või piiramine ühe või mitme kolmanda riigiga,
eelkõige seoses kapitali liikumise ja maksetega, osutuda ebapiisavaks, et lubada institutsioonidel saavutada EL lepingust
tulenevat ÜVJP eesmärki, mida silmas pidades need sätted on EÜ asutamislepingusse lisatud.
Järelikult tuleb tunnistada, et tuginemine täiendava õigusliku alusena EÜ artiklile 308 EÜ artiklites 60 ja 301 ette nähtud
erilises kontekstis on põhjendatud EL artiklis 3 väljendatud järjepidevuse vajaduse nimel, kuna nende sätetega ei ole ühenduse
institutsioonidele antud majandus- ja finantssanktsioonide alal vajalikku volitust, et tegutseda liidu ja liikmesriikide poolt
ÜVJP alusel edendatava eesmärgi saavutamise nimel.
Nii võib olla võimalik, et ÜVJP alusel vastu võetud ühine seisukoht või ühismeede nõuab ühenduselt majandus- ja finantssanktsioone,
mis lähevad kaugemale EÜ artiklites 60 ja 301 selgelt ettenähtust, s.o majandussuhete katkestamisest ühe või mitme kolmanda
riigiga või nende piiramisest, eelkõige seoses kapitali liikumise ja maksetega.
Sellisel juhul lubab tuginemine õigusliku alusena korraga EÜ artiklitele 60, 301 ja 308 saavutada seoses majandus- ja finantssanktsioonidega
liidu ja selle liikmesriikide ÜVJP raamistikus edendatavat eesmärki, mida väljendatakse ühises seisukohas või ühismeetmes,
hoolimata ühenduse selgete volituste puudumisest majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamise alal üksikisikute või üksuste
vastu, kellel ei ole piisavat seost teatud kolmanda riigiga.
Käesoleval juhul kuulub rahvusvahelise terrorismi ja selle rahastamise vastane võitlus kahtlemata EL artiklis 11 määratletud
liidu ÜVJP alaste eesmärkide hulka, isegi kui see ei ole suunatud spetsiifiliselt kolmandate riikide või nende juhtide vastu.
Lisaks sellele on kindel, et ühine seisukoht 2002/402/ÜVJP on selle võitluse raames vastu võetud nõukogus ühehäälselt ning
et selles on ette nähtud majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamine ühenduse poolt üksikisikute vastu, keda kahtlustatakse
rahvusvahelise terrorismi rahastamises, ilma et neil oleks mingit seost mõne kolmanda riigi territooriumi või valitseva režiimiga.
Selles kontekstis on tuginemine EÜ artiklile 308 ühendusele EÜ artiklitega 60 ja 301 antud majandus- ja finantssanktsioonide
alaste volituste täiendamiseks põhjendatud sellega, et tänapäeval ei saa enam rahvusvahelist rahu ja julgeolekut ähvardavaks
ohuks pidada ainult riike. Nagu rahvusvahelist üldsust, ei saa ka liitu ja selle ühenduse sammast takistada neile ohtudele
vastamast majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamise kaudu mitte ainult kolmandate riikide, vaid ka nendega seotud isikute,
rühmituste, ettevõtjate või üksuste vastu, kes edendavad rahvusvahelist terroristlikku tegevust või rikuvad muul viisil rahvusvahelist
rahu ja julgeolekut.
Institutsioonid ja Ühendkuningriik väidavad järelikult õigesti, et nõukogul oli EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel nende koosmõjus
pädevus võtta vastu vaidlustatud määrus, millega rakendatakse ühises seisukohas 2002/402/ÜVJP ette nähtud majandus- ja finantssanktsioone
ühenduses.
Eeltoodust järeldub, et esimese väite esimene osa tuleb tagasi lükata.

Teine osa
Poolte argumendid
Hagejad väidavad esimese väite teises osas, et komisjonile esmalt määruse nr 467/2001 artikli 10 lõikes 1 ja hiljem vaidlustatud
määruse artikli 7 lõikes 1 antud volitus on palju laiema ulatusega kui tavaline nõukogu määruse rakendamise volitus ning et
see rikub seega EÜ artiklit 202. Nende arvates muudab komisjoni otsus lisada mõni isik vaidlustatud määruse I lisasse tegelikult
selle artiklit 2.
Nõukogu ja komisjon kinnitavad, et rakendamispädevuse delegeerimine käesolevas asjas komisjonile on EÜ artikliga 202 kooskõlas.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese väite teine osa on muutunud määruse nr 467/2001 tühistamise ja selle vaidlustatud määrusega asendamise tagajärjel
asjakohatuks. Kuigi on tõsi, et hagejad lisati algselt määruse nr 467/2001 I lisasse komisjoni määrusega nr 2199/2001, mis
võeti vastu esimesena nimetatud määruse artikli 10 lõike 1 alusel antud nõukogu volitusel, lisati nad siiski vaidlustatud
määruse I lisasse samast määrusest tulenevalt, nagu selle oli vastu võtnud nõukogu ilma, et komisjoni oleks uuesti kaasatud.
Mis puutub määrusega nr 866/2003 (eespool punkt 41) vastu võetud muudatustesse, siis need on puhtredaktsioonilised, nagu sellega
nõustus Ahmed Ali Yusuf (eespool punkt 63), ning neid tuleb lugeda tavalise rakendamispädevuse juurde kuuluvaks, mille delegeerimine
komisjonile on kooskõlas EÜ artikliga 202.
Sellest järeldub, et väite teine osa tuleb tagasi lükata.

Kolmas osa
Poolte argumendid
Esimese väite kolmanda osa raames väidavad hagejad, et nõukogu pädevuse hulka ei kuulu ühendusevälisele organile – käesoleval
juhul sanktsioonide komiteele – otsustamispädevuse delegeerimine liikmesriikide ning nende kodanike tsiviil- ja majanduslike
õiguste osas.
Ühendkuningriik vaidleb vastu, et käesolevas asjas ei ole tegemist mingite ühenduse pädevuste delegeerimisega Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni organitele. Vastupidi, institutsioonid tegutsesid üksnes Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate
ühenduse liikmesriikide kohustuste austamise tagamise nimel, mis on vastavalt selle põhikirja artiklile 103 ülimuslikud kõikide
teiste kohustuste suhtes.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Käesolevas asjas võttis sanktsioonide komitee hagejate vastu tehtud otsused vastu Julgeolekunõukogu delegeerimisel, kasutades
informatsiooni, mis oli kogutud tema enda vastutusel. Lisaks sellele ei kujuta asjaomased Julgeolekunõukogu resolutsioonid
endast ühenduse poolt delegeeritud volituste kasutamist, vaid Julgeolekunõukogu enda pädevuse kasutamist Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni põhikirja alusel. Asjaolul, et ühenduse institutsioone peetakse ühise seisukoha 2002/402 vastuvõtmise tagajärjel
omaenda pädevuse teostamisel nende otsuste ja resolutsioonidega seotuks, ei ole selles osas tähtsust.
Tundub, et väite kolmas osa põhineb seega ekslikul alusel ning tuleb seega tagasi lükata.
2.
Teine väide, mis tugineb EÜ artikli 249 rikkumisele

Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et selles osas, milles vaidlustatud määrus rikub otseselt üksikisikute õigusi ja näeb ette individuaalsete
sanktsioonide kohaldamist, puudub sellel üldine kohaldamisala ning see on seega vastuolus EÜ artikliga 249. Selles sättes
ette nähtud üldise kohaldamisalaga seotud tingimus ei luba tegelikult seda, et üksikjuhtumeid reguleeritaks, nagu käesolevas
asjas, määrusega. See tingimus tuleneb seaduse ees võrdsuse üldpõhimõttest ning on kohustuslik tingimus, et ühenduse õigus
ei oleks liikmesriikide riigiõiguslike tavade või inimõiguste ja põhivabadustega seotud üldpõhimõtetega vastuolus. Teguviis,
mis koosneb normi kehtestamisest loetelu koostamise kaudu, on samuti vastuolus legaalsuse ja õiguskindluse põhimõtetega.
Hagejad rõhutavad oma repliigis, et vaidlustatud määruses silmas peetud isikud ja üksused ei ole valitud mingist abstraktselt
määratletud isikute ringist, vaid vastavad nimeliselt sanktsioonide komitee loetelus esinevatele isikutele. Samuti ei ole
tegemist objektiivselt määratletud ja üldiselt sõnastatud tingimustega kirjeldatud olukorraga, mis võiks selgitada põhjust,
miks hagejate nimed esinevad just vaidlustatud määruse I lisas. Neil tingimustel ei tule vaidlustatud akti kontrollida kui
määrust, vaid kui üksikotsuste kogumit Euroopa Kohtu 13. mai 1971. aasta otsuse liidetud kohtuasjades 41/70–44/70: International
Fruit jt
v.
komisjon (EKL 1971, lk 411) tähenduses.
Institutsioonid ja Ühendkuningriik väidavad, et vaidlustatud määrus on üldise kohaldamisalaga.

Esimese Astme Kohtu hinnang
EÜ artikli 249 teise lõigu kohaselt on määrus kõikides liikmesriikides üldiselt ja vahetult kohaldatav, kuid otsus on tervikuna
siduv nende suhtes, kellele see on adresseeritud.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eristatakse määrust otsusest selle alusel, kas asjaomane akt on üldkohaldatav või mitte.
Otsuse peamised tunnused tulenevad piiratud adressaatide arvust, samas kui määrus, mis on peamiselt õigusloova iseloomuga,
on kohaldatav objektiivselt ettenähtud olukordadele ja toob endaga kaasa õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt määratletud
isikute kategooria suhtes. Lisaks, õigusakti õigusloovat olemust ei sea veel kahtluse alla võimalus enam-vähem täpselt määratleda
õigussubjektide arvu ja isegi neid isikuid, kellele seda teataval ajahetkel kohaldatakse, kui seda kohaldatakse selle õigusaktiga
määratletud ja selle eesmärgiga seotud õiguslikult või faktiliselt objektiivse olukorra alusel (Euroopa Kohtu 14. detsembri
1962. aasta otsus liidetud kohtuasjades 19/62–22/62: Fédération nationale de la boucherie en gros jt
v.
nõukogu, EKL 1961, lk 943, punkt 2; 11. juuli 1968. aasta otsus kohtuasjas 6/68: Zuckerfabrik Watenstedt
v.
nõukogu, EKL 1968, lk 595 ja 604; 30. septembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 242/81: Roquette Frères
v.
nõukogu, EKL 1982, lk 3213, punktid 6 ja 7; 29. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑298/89: Gibraltar
v.
nõukogu, EKL 1993, lk I‑3605, punkt 17, ning 31. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑41/99 P: Sadam Zuccherifici jt
v.
nõukogu, EKL 2001, lk I‑4239, punkt 24; 24. aprilli 1996. aasta määrus kohtuasjas C‑87/95 P: CNPAAP
v.
nõukogu, EKL 1996, lk I‑2003, punkt 33; Esimese Astme Kohtu 6. mai 2003. aasta määrus kohtuasjas T‑45/02: DOW AgroSciences
v.
parlament ja nõukogu, EKL 2003, lk II‑1973, punkt 31).
Käesolevas asjas vaidlustatud määrus on vaieldamatult üldise kohaldamisalaga, kuna see keelab ükskõik kellel rahaliste vahendite
või majandusressursside andmise teatud isikute käsutusse. Asjaolu, et neid isikud on nimeliselt nimetatud selle määruse I lisas,
nii et tundub, et nad on sellest EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses vahetult ja isiklikult puudutatud, ei mõjuta kuidagi
selle keelu üldist iseloomu, mis kehtib
erga omnes
, nagu selgub täpsemalt artiklist 11, mille kohaselt on määrus kohaldatav:
–        ühenduse territooriumil, sealhulgas õhuruumis,
–        liikmesriigi jurisdiktsiooni alla kuuluvate õhusõidukite ja laevade pardal,
–        liikmesriigi kus tahes asuva kodaniku suhtes,
–        kõikide juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste suhtes, mis on asutatud või registreeritud liikmesriigi seaduste alusel,
–        ja kõikide ühenduse territooriumil ettevõtlusega tegelevate juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste suhtes.
Hagejate argumendid tulenevad tegelikult akti adressaadi ja selle eseme mõistete segiajamisest. EÜ artikkel 249 puudutab neist
ainult esimest, sätestades, et määrust kohaldatakse üldiselt, samas kui otsus on siduv vaid nende suhtes, kellele see on adresseeritud.
Ese ei ole seevastu akti liigitamisel määruseks või otsuseks asjassepuutuv.
Nii on otsuseks akt, mille esemeks on terroriaktide toimepanijate, kelle all on silmas peetud üldist ja abstraktset isikute
kategooriat, rahaliste vahendite külmutamine, kui selle adressaadiks on üks või mitu nimeliselt nimetatud isikut. Vastupidi,
akt, mille esemeks on ühe või mitme nimeliselt nimetatud isiku rahaliste vahendite külmutamine, on määrus, kui seda kohaldatakse
üldiselt ja abstraktselt isikute rühmale, keda kahtlustatakse asjaomaste vahendite materiaalses omamises. Käesolevas asjas
on olukord täpselt selline.
Teine väide tuleb seega tagasi lükata.
3.
Kolmas väide, mis tugineb hagejate põhiõiguste rikkumisele

Poolte argumendid
Hagejad, kes viitavad nii EL artikli 6 lõikele 2 kui ka Euroopa Kohtu praktikale (12. novembri 1969. aasta otsus kohtuasjas
29/69: Stauder, EKL 1969, lk 419; 17. detsembri 1970. aasta otsus kohtuasjas 11/70: Internationale Handelsgesellschaft, EKL 1970,
lk 1125, ja 14. mai 1974. aasta otsus kohtuasjas 4/73: Nold
v.
komisjon, EKL 1974, lk 491, punkt 13), väidavad, et vaidlustatud määrusega on rikutud nende põhiõigusi, eelkõige nende omandiõigust
ja kaitseõigust, nagu need on tagatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (EIÕK) artiklis 6, kuna määrusega
on nende suhtes kehtestatud karmid sanktsioonid, mis on korraga nii tsiviil- kui kriminaalse iseloomuga, ilma et neid oleks
eelnevalt ära kuulatud või neile oleks antud kaitsevõimalus ning ilma et nimetatud akt oleks allutatud ükskõik millisele kohtulikule
kontrollile.
Mis puutub täpsemalt kaitseõiguse väidetavasse rikkumisse, siis hagejad rõhutavad, et neile ei teatatud nende suhtes kehtestatud
sanktsioonide põhjustest, et nad ei ole saanud nende vastu esitatud tõendite ja asjaolude kohta informatsiooni ning et neil
ei ole ka olnud võimalust enda seisukohta selgitada (Euroopa Kohtu 23. oktoobri 1974. aasta otsus kohtuasjas 17/74: Transocean
Marine Paint
v.
komisjon, EKL 1974, lk 1063 ; 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique Diffusion française
jt
v.
komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 14; 10. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 40/85: Belgia
v.
komisjon, EKL 1986, lk 2321, ja 27. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑49/88: Al-Jubail Fertilizer ja Saudi Arabian Fertilizer
v.
nõukogu, EKL 1991, lk I‑3187). Nende kandmist vaidlustatud määruse I lisa loetelusse on põhjendatud ainuüksi asjaoluga, et
nad on kantud riikide ja rahvusvaheliste või regionaalsete organisatsioonide esitatud informatsiooni alusel koostatud sanktsioonide
komitee loetelusse. Ei nõukogu ega komisjon ei ole kontrollinud põhjusi, mille alusel nimetatud komitee nad sellesse loetelusse
kandis. Sellele komiteele saabunud informatsiooni päritolu on eriti segane ning põhjuseid, miks teatud isikud sinna kanti,
ilma et neid oleks enne ära kuulatud, ei ole mainitud. Nii kohaldub menetlusele, mis viis hagejate vaidlustatud määruse I lisa
loetelusse kandmiseni, tervikuna konfidentsiaalsus. Selliseid nende õiguste rikkumisi ei saa tagantjärele heastada (Euroopa
Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑51/92 P: Hercules Chemicals
v.
komisjon, EKL 1999, lk I‑4235).
Mis puutub täpsemalt kohtuliku kontrolli õiguse väidetavasse rikkumisse, siis hagejad märgivad, et 27. novembri 2001. aasta
otsuses kohtuasjas C‑424/99: komisjon
v.
Austria (EKL 2001, lk I‑9285, punkt 45) otsustas Euroopa Kohus, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kujutab sellise
kontrolli nõue endast ühenduse õiguse üldpõhimõtet, mis tuleneb liikmesriikide ühistest riigiõiguslikest tavadest ja mis on
leidnud väljenduse EIÕK artiklites 6 ja 13. See õigus eeldab tõhusa kohtuliku kaitse võimaluse olemasolu vastava kohtuinstantsi
poolt, mis vastab teatud tingimustele nagu iseseisvus ja erapooletus.
Käesolevas asjas ei vasta ei komisjon ega nõukogu neile tingimustele.
Sama kehtib ka Julgeolekunõukogu ja sanktsioonide komitee kohta, mis on poliitilised organid, kelle poole on õigus pöörduda
ainult riikidel. Käesolevas asjas teatas sanktsioonide komitee Rootsi valitsusele, et on võimatu sisuliselt kontrollida hagejate
taotlust, mille eesmärk on nende kustutamine komitee koostatud loetelust. See taotlus tehti siiski sanktsioonide komitee viieteistkümnele
liikmele teatavaks kui otsuse eelnõu. Ainult kolm selle komitee liiget, s.o Ameerika Ühendriigid, Ühendkuningriik ja Venemaa
olid sellele taotlusele vastu. Siiski, sanktsioonide komitee töös kehtiva ühehäälsuse nõude tõttu jäeti hagejate nimed asjaomasesse
loetelusse alles.
Mis puutub käesoleva hagi raames Esimese Astme Kohtu teostatavasse kontrolli, siis hagejad vaidlevad vastu sellele, et tühistamishagi,
mis käsitleb ainult vaidlustatud määruse õiguspärasust, ei luba sisuliselt kontrollida sanktsioone põhiõiguste seisukohast,
mille rikkumisele on viidatud. Lisaks sellele, arvestades kasutatud seadusloome tehnikat, mis koosneb nende sanktsioonidega
silmas peetud isikute ja üksuste loetelude koostamisest, puudub sellisel sisulisel kontrollil mõte, kuna see on piiratud selle
kontrollimisega, kas kõnealuses loetelus esinevad nimed vastavad sanktsioonide komitee loeteludes esinevatele nimedele.
Hagejad toovad siiski välja mõne vaidlustatud määruse vea või ebareeglipärasuse. Nii on selle määruse I lisas pealkirja all
„Juriidilised isikud, rühmitused ja üksused” mainitud üksuse „Barakaat International, Hallbybacken 15, 70 Spånga, Rootsi”
näol tegemist sama üksusega kui samas rubriigis mainitud hageja Al Barakaat. Hagejad selgitavad, et Al Barakaat oli muutnud
oma tegevuskohta. Lisaks on märgitud aadress vale.
Samas, vaidlustatud määruse I lisa samas osas mainitud üksus „Somali Network AB, Hallbybacken 15, 70 Spånga, Rootsi”, mille
omanikud olid varem kolm esialgset hagejat, Adirisak Aden, Abdi Abdulaziz Ali ja Ahmed Ali Yusuf, ja mille tegevuseks oli
telefonikaartide müük, lõpetas oma tegevuse 2000. aasta lõpus ja likvideeriti 2001. aasta suvel ning sellele anti 4. oktoobril
2001 uus ärinimi „Trä & Inredningsmontage i Kärrtorp”. Uutel aktsionäridel puudub hagejatega igasugune seos ning tundub, et
nad tegutsevad ehituse valdkonnas. Kuna sanktsioonide komitee lisas selle üksuse siiski 9. novembri 2001. aasta loetelusse,
on ilmne, et tema dokumentatsioon ei olnud põhjalik ning iga juhtumit ei ole eraldi kontrollitud.
Hagejad lisavad, et Al Barakaat andis need raamatupidamisdokumendid omal algatusel üle Rootsi politsei üksusele SÄPO, kelle
üleandeks on terrorismivastane võitlus. SÄPO tagastas need dokumendid pärast uurimist hagejatele, teatades neile, et need
olid korras, mis näitab, et Al Barakaat vastu kehtestatud sanktsioonid on põhjendamatud.
Esimene hageja, Ahmed Ali Yusuf, palub, et Esimese Astme Kohus kuulaks ta ära tõendite esitamise eesmärgil. Ta palub samuti
Sir Jeremy Greenstock’i ärakuulamist, kes oli tema vastu sanktsioonide kehtestamise ajal sanktsioonide komitee esimees.
Hagejad vaidlustavad oma repliigis muu hulgas argumendi, mille kohaselt nõukogu peab rakendama Julgeolekunõukogu kehtestatud
sanktsioone põhjusel, et need seovad ühenduse liikmesriike Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevalt.
Hagejate arvates ei ole Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklist 25 tulenevat absoluutset kohustust olemas, selle
põhikirja artikli 103 säte on siduv ainult rahvusvahelises avalikus õiguses ning sellest ei järeldu mingil juhul, et Ühinenud
Rahvaste Organisatsiooni liikmed peaks omaenda seadused jätma tähelepanuta.
Julgeolekunõukogu resolutsioonid ei ole ÜRO liikmesriikides vahetult kohaldatavad, vaid need tuleb siseriiklikusse õigusesse
üle võtta kooskõlas nende põhiseaduslike sätete ja õiguse üldpõhimõtetega. Kui need sätted ei luba sellist ülevõtmist, tuleb
neid selleks, et seda saaks teha, enne muuta.
Nii võttis Rootsi valitsus pärast seda, kui Lagrådet (seadusandlik kogu) tegi märkuse, et kõik vara külmutamise otsused tuleb
teha ministeeriumi tasandil ning nende üle peab saama teostada kohtulikku kontrolli, tagasi seaduseelnõu, millega taheti rakendada
Julgeolekunõukogu 28. septembri 2001. aasta resolutsiooni 1373 (2001), milles oli ette nähtud eelkõige isikute ja üksuste
vara külmutamine, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte, aitavad nende toimepanemisele kaasa või osalevad
neis.
Lisaks tuleneb Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 24 lõikest 2, et Julgeolekunõukogu peab igal ajal tegutsema
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni eesmärkide ja põhimõtete kohaselt. Põhikirja artikli 25 kohase ÜRO liikmete kokkuleppe üks
tingimus on, et Julgeolekunõukogu siduvate otsuste vastuvõtmise pädevus tuleneb selle põhikirja teistest sätetest. Kuna Ühinenud
Rahvaste Organisatsiooni põhikiri seob ainult riike ega tekita üksikisikutele ei õigusi ega kohustusi, on lubatud küsida,
kas ÜRO liikmed on Osama bin Ladeni ja temaga seotud isikute vastu sanktsioone kehtestavate Julgeolekunõukogu otsustega seotud.
Samuti võib küsida, et ega need otsused ei ole vastuolus Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni selge eesmärgiga arendada inimõigusi
ja kõigile mõeldud põhivabadusi vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 1 lõikele 3.
Esimese võimalusena kinnitab nõukogu, et tingimused, milles vaidlustatud määrus on vastu võetud, välistavad tema igasuguse
õigusvastase käitumise.
Seoses sellega väidavad nõukogu ja komisjon, kes viitavad eelkõige Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 24
lõikele 1 ning artiklitele 25, 41, 48 ja 103, esiteks, et ÜRO liikmete eeskujul peab ühendus kooskõlas rahvusvahelise õigusega
rakendama oma pädevuse valdkonnas Julgeolekunõukogu resolutsioone, eelkõige neid, mis on vastu võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirja VII peatüki alusel; teiseks, et ühenduse institutsioonide pädevus selles valdkonnas on piiratud ning et neil institutsioonidel
puudub igasugune iseseisev kaalutlusõigus ja igasugune hindamisruum; kolmandaks, et nad ei saa seetõttu ei neid resolutsioone
muuta ega kehtestada mehhanisme, mis võivad viia nende sisu muutmiseni, ning neljandaks, et kõik muud rahvusvahelised kokkulepped
või siseriiklikud õigusnormid, mis takistavad selle rakendamist, tuleb tühistada.
Nii toovad nõukogu ja komisjon välja, et ÜRO liikmete nimel tegutsedes lasub Julgeolekunõukogul peamine vastutus rahvusvahelise
rahu ja julgeoleku säilitamise eest. Nad rõhutavad, et selle põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsioone
kohaldatakse universaalselt ja need on tervikuna ja reservatsioonideta siduvad Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmetele,
kes peavad tunnustama nende ülimuslikkust kõikide teiste rahvusvaheliste kohustuste suhtes. ÜRO põhikirja artikkel 103 lubab
nii jätta Julgeolekunõukogu resolutsioonide kohaldamist silmas pidades tähelepanuta kõik muud rahvusvahelisest kohtupraktikast
tulenevad või rahvusvahelise tavaõiguse sätted, kehtestades nii isegi „õiguspärasuse tagajärje”.
Institutsioonide arvates ei saa siseriiklik õigus samuti takistada Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja alusel vastuvõetud
meetmete rakendamist. Kui mõni ÜRO liige saaks muuta Julgeolekunõukogu resolutsioonide sisu, ei oleks need ühetaoliselt kohaldatavad,
mis on nende tõhususe tagamise seisukohast hädavajalik.
Komisjon lisab, et vastavalt 23. mail 1969 Viinis sõlmitud lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklile 27 ei tohi riik
viidata oma siseõiguse sätetele tema poolt lepingu täitmatajätmise õigustusena. Kui siseriiklik õigusnorm on vastuolus rahvusvahelisest
õigusest tuleneva kohustusega, peab asjaomane riik kas tõlgendama nimetatud normi vastavalt lepingu mõttele või muutma oma
siseriiklikke õigusnorme selliselt, et see oleks rahvusvahelisest õigusest tuleneva kohustusega vastavuses.
Kuigi ühendus ise ei ole ÜRO liige, on tal kohustus tegutseda oma pädevuse valdkonnas selliselt, et tema liikmesriikide Ühinenud
Rahvaste Organisatsiooni liikmelisusest tulenevad kohustused oleks täidetud. Seoses sellega toob komisjon välja, et ühenduse
pädevusi tuleb kasutada rahvusvahelist õigust austades (Euroopa Kohtu 24. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑286/90:
Poulsen ja Diva Navigation, EKL 1992, lk I‑6019, punkt 9, ning 16. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑162/96: Racke, EKL 1998,
lk I‑3655, punkt 45). Nõukogu ja komisjon viitavad samuti kohtuotsusele Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon. Kuigi see otsus puudutab kaubandusembargo kehtestamist, s.o EÜ artikli 133 alusel ühenduse ainupädevusse
kuuluva ühise kaubanduspoliitika meedet, arvavad nõukogu ja komisjon, et selles esitatud põhimõte kehtib samuti kapitali liikumise
ja maksete suhtes EÜ artiklite 60 ja 301 alusel kehtestatud piirangutele, arvestades ühenduse pädevuse muutumist kolmandate
riikide vastu kehtestatavate sanktsioonide valdkonnas.
Nõukogu üldistab seda väidet, kinnitades, et kuna ühendus tegutseb tema liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmelisusest
tulenevate kohustuste täitmise nimel, olgu see siis sellepärast, et liikmesriigid on talle selleks andnud vajalikud volitused,
või sellepärast, et ta leiab, et tema sekkumine on poliitiliselt eesmärgipärane, tuleb Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja
artikli 48 lõiget 2 arvestades leida, et igal juhul on praktiline, et ta on ÜRO liikmetega võrdsel positsioonil.
Nõukogu arvates järeldub sellest, et kui ühendus võtab meetmeid, mis vastavad tema liikmesriikide soovile täita Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni põhikirjast tulenevaid kohustusi, laieneb talle tingimata põhikirja kaitse ning eelkõige „õiguspärasuse tagajärje”
kaitse.
Nõukogu rõhutab lisaks sellele, et kui ühendus tegutseb selles raamistikus, on tema pädevus seotud ühise välis- ja julgeolekupoliitika
otsustega, millega rakendatakse Julgeolekunõukogu resolutsioone, eelkõige Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki
alusel vastu võetud resolutsioone, mis tuleb ühenduse õiguskorda üle võtta.
Käesolevas asjas oli vaidlustatud määrus vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsioonide 1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002)
rakendamiseks ühenduse õiguskorras sanktsioonide komitee poolt kohaldatava menetluse kohaselt koostatud isikute ja üksuste
loetelu automaatse ülevõtmise kaudu, kasutamata igasugust iseseisvat kaalutlusõigust, nagu tuleneb selgelt nii vaidlustatud
määruse preambulist kui ka selle artikli 7 lõikest 1.
Nõukogu ja komisjoni arvates välistavad sellised tingimused iseenesest igasuguse õigusvastasuse institutsioonide tegevuses.
Kui ühendus oli otsustanud tegutseda ühise seisukoha 2002/402 alusel, ei saanud ta, rikkumata omaenda rahvusvahelise õiguse
kohustusi, oma liikmesriikide rahvusvahelisi kohustusi ning liikmesriikide ja ühenduse koostöö kohustust, mis on sätestatud
EÜ artiklis 10, jätta teatud isikuid loetelust välja või teatada neile eelnevalt või vajadusel näha ette kaebemeetmeid, mis
lubavad kontrollida, kas asjaomased meetmed olid põhjendatud.
Nõukogu arvates on see nii, isegi kui leitaks, et vaidlustatud määrus rikub hagejate põhiõigusi. Nõukogu leiab nimelt, et
„õiguspärasuse tagajärje” kaitse kehtib ka põhiõiguste suhtes, mida saab vastavalt rahvusvahelistes instrumentides ettenähtule
eriolukorras ajutiselt piirata. Nõukogu arvab, et see tagajärg kehtib põhiõiguste suhtes, mida saab eriolukorras vastavalt
rahvusvahelistele õigusaktidele ajutiselt piirata.
Kuna hagejad seadsid oma repliigis kahtluse alla Julgeolekunõukogu resolutsioonide vastavuse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirja artikli 1 lõikele 3, vastab nõukogu, et tuleb eeldada, et selle põhikirja VII peatükis temale antud erivolituste
raames kaalus Julgeolekunõukogu sanktsioonide ohvrite põhiõigusi ja terrorismi ohvrite põhiõigusi ning eelkõige viimati nimetatute
õigust elule.
Lisaks leiavad nõukogu ja komisjon, et hagejate välja toodud Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1373 (2001) ülevõtmise seadusandlikul
menetlusel Rootsis, mis leidis aset resolutsiooni 1390 (2002) rakendamisest radikaalselt erinevas kontekstis, ei ole seost
käesoleva asjaga. Resolutsiooni 1373 (2001) rakendamisel on liikmesriikidel ja ühendusel nimelt kaalutlusõigusest tulenev
lai hindamisruum.
Igal juhul arvavad nõukogu ja komisjon, et Esimese Astme Kohtu pädevus käesolevas asjas peab piirduma selle kontrollimisega,
kas institutsioonid on Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1390 (2002) sätestatud kohustusi rakendades teinud ilmse vea. Igasugune
pädevuse teostamine, mis jääb sellest väljapoole ning vastaks Julgeolekunõukogu rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise
missiooni raames võetud siduvate meetmete kaudsele ja valikulisele kohtulikule kontrollile, võiks kõigutada ühte riikide poolt
pärast 1945. aastat loodud rahvusvahelise korra alustest, rikuks oluliselt ühenduse ja tema liikmesriikide rahvusvahelisi
suhteid, oleks EÜ artiklit 10 arvestades küsitav ning satuks vastuollu ühenduse kohustusega austada rahvusvahelist õigust,
mille hulka kuuluvad Julgeolekunõukogu Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioonid.
Institutsioonid ja Ühendkuningriik arvavad, et selliseid meetmeid ei saa vaidlustada siseriiklikul ja ühenduse tasandil, vaid
ainult Julgeolekunõukogus endas riigi vahendusel, mille kodanikud hagejad on või mille territooriumil nad elavad (eespool
punktis 85 viidatud määrus kohtuasjas „Invest” Import und Export ja Invest Commerce
v.
komisjon, punkt 40).
Teise võimalusena, kui Esimese Astme Kohus peaks otsustama kontrollida täielikult hagejate esitatud erinevate argumentide
põhjendatust, leiavad nõukogu ja komisjon, et vaidlustatud määrus ei riku väidetavaid põhiõigusi ja -vabadusi.
Esiteks ei riku vaidlustatud määrusega kehtestatud meetmed hagejate omandiõigust, kuna sellel õigusel ei ole piiramatut kaitset
ja selle kasutamisele võib seada üldise huvi eesmärkidega põhjendatud piiranguid.
Teiseks ei riku vaidlustatud määrus ka õigust olla ära kuulatud.
Kolmandaks, mis puutub õigusesse tõhusale kohtulikule kaitsele, siis institutsioonid ja Ühendkuningriik märgivad, et hagejatel
oli võimalus teha oma arvamus Julgeolekunõukogule teatavaks ning et nad said EÜ artikli 230 alusel pöörduda Esimese Astme
Kohtusse käesoleva hagiga, mille raames nad saavad tugineda eelkõige ühenduse institutsioonide pädevuse puudumisele vaidlustatud
määruse vastuvõtmiseks ning nende omandiõiguse piiramise õigusvastasusele.
Nõukogu arvates ei käsitle poolte erimeelsus mitte tõhusa kohtuliku kaitse õiguse olemasolu, vaid kohtuliku kontrolli ulatust,
mis tundub käesolevas asjas olevat põhjendatud või kohane.
Seoses sellega tunnistab nõukogu, et kui ühendus otsustab oma initsiatiivil võtta ühepoolseid majandus- ja finantssurve meetmeid,
peab kohtulik kontroll laienema sanktsioonidest puudutatud isikute vastu esitatud tõenditele. Seevastu nõukogu ja Ühendkuningriigi
arvates, kui ühendus tegutseb ilma igasuguse kaalutlusõiguseta, organi otsuse alusel, kellele rahvusvaheline üldsus on andnud
tähelepanuväärseid volitusi rahvusvahelise rahu ja julgeoleku tagamiseks, võib täielik kohtulik kontroll lõhkuda 1945. aastal
loodud ÜRO süsteemi, ohustada tõsiselt ühenduse ja liikmesriikide rahvusvahelisi suhteid ning sattuda vastuollu ühenduse rahvusvahelise
õiguse austamise kohustusega. Nõukogu leiab, et käesolevas asjas ei saa ühenduse kohtu kontroll väljuda neist piiridest, mida
on liikmesriikides tunnustatud selles osas, mis puudutab rahvusvahelise rahu ja julgeoleku tagamise eesmärgil tegutsevate
rahvusvahelise üldsuse organite vastu võetud otsuste siseriiklikusse õigusesse ülevõtmist. Seoses sellega märgib nõukogu,
et mitmes liikmesriigis liigitatakse Julgeolekunõukogu resolutsioonide rakendamise aktid „valitsuse aktideks” ning need on
jäetud täielikult väljapoole kohtulikku kontrolli. Teistes liikmesriikides on kohtulik kontroll väga piiratud.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Esialgsed märkused
Esimese Astme Kohus saab teha otsust hagejate põhiõiguste väidetavale rikkumisele tugineva väite kohta tulemuslikult vaid
siis, kui see kuulub tema kohtuliku kontrolli valdkonda ning kui selle tagajärjeks saab selle põhjendatuse korral olla vaidlustatud
määruse tühistamine.
Institutsioonid ja Ühendkuningriik väidavad siiski käesolevas asjas sisuliselt, et kumbki neist kahest tingimusest ei ole
täidetud, kuna ühenduse ja selle liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevad kohustused on kõikide
teiste rahvusvahelise õiguse, ühenduse või siseriiklike kohustuste suhtes ülimuslikud. Nii tundub, et nende menetlusosaliste
argumente tuleb kontrollida enne hageja argumentide käsitlemist.
Seoses sellega peab Esimese Astme Kohus oluliseks kontrollida esiteks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise
õiguskorra ja siseriikliku või ühenduse õiguskorra suhet ning seda, kuidas ühenduse ja tema liikmesriikide pädevus on seotud
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsioonidega.
See kontroll määrab nimelt kindlaks eelkõige põhiõigustega seotud õiguspärasuse kontrolli ulatuse, mida Esimese Astme Kohus
peab teostama ühenduse õigusaktide suhtes, millega on rakendatud selliseid resolutsioone ning mida käsitletakse seega teisena.
Kolmandaks ja viimasena teeb Esimese Astme Kohus otsuse hagejate põhiõiguste väidetava rikkumise kohta, tingimusel et on tuvastatud,
et see kuulub tema kohtuliku kontrolli valdkonda ning selle tagajärjeks saab olla vaidlustatud määruse tühistamine.
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise õiguskorra ja siseriikliku või ühenduse õiguskorra suhe
Tuleb tõdeda, et rahvusvahelise õiguse seisukohast on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevad ÜRO liikmete
kohustused vaieldamatult ülimuslikud kõikide teiste siseriiklikust õigusest või rahvusvahelisest tavaõigusest tulenevate kohustuste
suhtes, sh Euroopa Nõukogu liikmesriikide EIÕK tulenevate kohustuste suhtes, samuti ühenduse liikmesriikide EÜ asutamislepingust
tulenevate kohustuste suhtes.
Mis puutub esiteks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja ja ÜRO liikmete siseriikliku õiguse suhtesse, siis see ülimuslikkuse
reegel tuleneb rahvusvahelise tavaõiguse põhimõtetest. Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni, milles need põhimõtted
on kodifitseeritud (ja mille artiklis 5 on sätestatud, et seda kohaldatakse „mis tahes lepingu suhtes, mis on rahvusvahelise
organisatsiooni asutamisaktiks, ja rahvusvahelise organisatsiooni raames vastuvõetud mis tahes lepingu suhtes”), artikli 27
kohaselt ei tohi osaline viidata tema poolt lepingu täitmatajätmise õigustusena oma siseõiguse sätetele.
Mis puutub teiseks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja ja rahvusvahelise tavaõiguse suhtesse, siis see ülimuslikkuse
norm on sõnaselgelt ette nähtud nimetatud põhikirja artiklis 103, milles on sätestatud, et „[k]ui organisatsiooni liikmete
kohustused käesoleva põhikirja järgi on vastuolus kohustustega, mis neil on mingi teise rahvusvahelise kokkuleppe järgi, siis
on põhikirja järgsetel kohustustel ülimuslik jõud”. Vastavalt rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklile 30
ja vastupidi üksteisele järgnevatele lepingutele tavaliselt kohaldatavatele normidele kehtib see nii Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirjast varasemate kui ka sellest hilisemate lepingute suhtes. Rahvusvahelise  Kohus on leidnud, et kõik regionaalsed
kahepoolsed ning ka mitmepoolsed lepingud, mida pooled võisid sõlmida, on alati allutatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirja artikli 103 sätetele (26. novembri 1984. aasta otsus kohtuasjas sõjategevus ja poolsõjaline tegevus Nicaraguas ja
Nicaragua vastu (Nicaragua
v.
Ameerika Ühendriigid),
ICJ Reports
1984, lk 392, punkt 107).
See ülimuslikkus laieneb Julgeolekunõukogu resolutsioonis sisalduvatele otsustele vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirja artiklile 25, mille kohaselt ÜRO liikmed peavad omaks võtma ja kohaldama Julgeolekunõukogu otsuseid. Rahvusvahelise
Kohtu arvates on sellega seotud osaliste kohustused põhikirja artikli 103 kohaselt kõikide teiste rahvusvahelistest kokkulepetest
tulenevate kohustuste suhtes ülimuslikud (14. aprilli 1992. aasta määrus (esialgsed meetmed), Lockerbie vahejuhtumist tulenev
1971. aasta Montreali konventsiooni tõlgendamise ja kohaldamise küsimus (Suur Liibüa Araabia Sotsialistlik Rahvadžamahirija
v.
Ameerika Ühendriigid),
ICJ Reports
1992, lk 16, punkt 42, ning 14. aprilli 1992. aasta määrus (esialgsed meetmed), Lockerbie vahejuhtumist tulenev 1971. aasta
Montreali konventsiooni tõlgendamise ja kohaldamise küsimus (Suur Liibüa Araabia Sotsialistlik Rahvadžamahirija
v.
Ühendkuningriik),
ICJ Reports
1992, lk 113, punkt 39).
Mis puutub täpsemalt liikmesriikide ja ühenduse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate ning nende ühenduse
õigusest tulenevate kohustuste suhetesse, siis tuleb lisada, et EÜ artiklis 307 on sätestatud, et „[k]äesoleva lepingu sätted
ei mõjuta õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne 1. jaanuari 1958 või ühinevate riikide puhul enne nende ühinemise kuupäeva
sõlmitud lepingutest ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel”.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on selle sätte esemeks täpsustada kooskõlas rahvusvahelise õiguse põhimõtetega,
et EÜ asutamislepingu kohaldamine ei mõjuta asjaomase liikmesriigi kohustust austada varasemast lepingust tulenevaid kolmandate
riikide õigusi ja järgida oma vastavaid kohustusi (Euroopa Kohtu 28. märtsi 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑324/93: Evans Medical
ja Macfarlan Smith, EKL 1995, lk I‑563, punkt 27; vt samuti 27. veebruari 1962. aasta otsus kohtuasjas 10/61: komisjon
v.
Itaalia, EKL 1962, lk 1; 2. augusti 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑158/91: Levy, EKL 1993, lk I‑4287, ning 14. jaanuari 1997. aasta
otsus kohtuasjas C‑124/95: Centro‑Com, EKL 1997, lk I‑81, punkt 56).
Viis 25. märtsil 1957 Roomas Euroopa Majandusühenduse asutamislepingule alla kirjutanud riiki olid juba 1. jaanuaril 1958
ÜRO liikmed. Mis puutub Saksamaa Liitvabariiki, siis kuigi ta võeti formaalselt ÜRO liikmeks alles 18. septembril 1973, oli
ka temal kohustus austada Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevaid kohustusi juba enne 1. jaanuari 1958, nagu
selgub eelkõige 28. septembrist 3. oktoobrini 1954 Londonis peetud konverentsi (konverents, mida kutsutakse „üheksa suurriigi”
konverentsiks) lõppaktist ning 23. oktoobri 1954. aasta Pariisi kokkulepetest. Lisaks sellele olid kõik hiljem ühendusega
ühinenud riigid ÜRO liikmed enne nende ühinemist.
Veelgi enam, Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu artikkel 224 (nüüd EÜ artikkel 297) lisati sellesse lepingusse nimelt
selleks, et austada eespool määratletud ülimuslikkuse reeglit. Selles on sätestatud, et „[l]iikmesriigid konsulteerivad omavahel,
et astuda koos vajalikke samme, selleks et takistada ühisturu toimimise kahjustamist meetmete tõttu, mida mõni liikmesriik
võib olla sunnitud tarvitusele võtma […], et täita endale rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamiseks võetud kohustusi”.
Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioonid on nii
kohustuslikud kõikide ühenduse liikmesriikide suhtes, kes peavad selles osas järelikult võtma kõik nende rakendamise tagamiseks
vajalikud meetmed (kohtujurist Jacobsi ettepanek Euroopa Kohtu 30. juuli 1996. aasta otsusele kohtuasjas C‑84/95: Bosphorus,
EKL 1996, lk I‑3953, I‑3956, punkt 2, ning 27. veebruari 1997. aasta otsusele kohtuasjas C‑177/95: Ebony Maritime ja Loten
Navigation, EKL 1997, lk I‑1111, I‑1115, punkt 27).
Eespool esitatud põhjendustest tuleneb samuti, et nii üldise rahvusvahelise õiguse norme kui ka asutamislepingu erisätteid
kohaldades võivad liikmesriigid valida ja neil on isegi kohustus jätta kohaldamata kõik ühenduse õiguse sätted, olgu tegemist
esmase õiguse sätte või selle õiguse üldpõhimõttega, kui see takistab nende Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast
tulenevate kohustuste tõhusat täitmist.
Nii otsustas Euroopa Kohus eespool punktis 236 viidatud kohtuasjas Centro-Com täpsemalt, et EÜ artikliga 113 vastuolus olevad
siseriiklikud meetmed võivad olla EÜ asutamislepingu artiklit 234 (muudetuna EÜ artikkel 307) arvestades põhjendatud, kui
need tunduvad vajalikud selleks, et tagada asjaomase liikmesriigi Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast ja Julgeolekunõukogu
resolutsioonist tulenevate kohustuste täitmine.
Seevastu tuleneb kohtupraktikast (vt eespool punktis 82 viidatud kohtuotsus Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon, punkt 74), et erinevalt oma liikmesriikidest ei ole ühendus kui selline vahetult seotud Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni põhikirjaga ning et ta ei pea seetõttu üldise rahvusvahelise õiguse kohustuse kohaselt, vastavalt nimetatud
põhikirja artiklile 25 Julgeolekunõukogu resolutsioone omaks võtma ja kohaldama. Selle põhjuseks on see, et ühendus ei ole
ei ÜRO liige ega Julgeolekunõukogu resolutsioonide adressaat ega asenda rahvusvahelise avaliku õiguse kohaselt liikmesriike
nende õiguste ja kohustuste suhtes.
Seetõttu tuleb ühendust lugeda Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustustega vastavalt oma asutamislepingule
sama moodi seotuks kui tema liikmesriike.
Seoses sellega on kindel, et liikmesriigid olid Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu sõlmimise hetkel nende Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustustega seotud.
Nad ei saanud nende vahel sõlmitud lepinguga anda ühendusele rohkem volitusi, kui neil endil oli, ega ennast vabastada nimetatud
põhikirjast tulenevatest kohustustest kolmandate riikide suhtes (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 12. detsembri 1972. aasta
otsus liidetud kohtuasjades 21/72–24/72: International Fruit Company jt, EKL 1972, lk 1219; edaspidi „kohtuotsus International
Fruit”, punkt 11).
Vastupidi, nende tahe austada sellest põhikirjast tulenevaid kohustusi tuleneb Euroopa Majandusühenduse asutamislepingust
endast ning seda on väljendatud nimelt selle artiklis 224 ja selle artikli 234 esimeses lõigus (vt analoogia alusel kohtuotsus
International Fruit, punktid 12 ja 13, ning kohtujurist Mayras’ ettepanek sellele kohtuotsusele, EKL 1972, lk 1231–1237).
Kuigi sellest viimasest sättest tulenevad ainult liikmesriikide kohustused, toob see endaga kaasa ühenduse institutsioonide
kohustuse mitte takistada liikmesriikide nimetatud põhikirjast tulenevate kohustuste täitmist (Euroopa Kohtu 14. oktoobri
1980. aasta otsus kohtuasjas 812/79: Burgoa, EKL 1980, lk 2787, punkt 9).
Samuti tuleb rõhutada, et selles osas, milles liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustuste
täitmiseks vajalik pädevus on üle antud ühendusele, on liikmesriigid võtnud endale rahvusvahelise avaliku õiguse kohustuse
selles osas, et ühendus kasutab ise seda pädevust sellel eesmärgil.
Neil tingimustel tuleb ühelt poolt meelde tuletada, et Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 48 lõike 2 kohaselt
täidavad Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmed „vahetult, aga ka aktsioonide teel vastavates rahvusvahelistes asutustes,
mille liikmeks nad on” Julgeolekunõukogu otsuseid rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamisel, ning teiselt poolt, et kohtupraktika
kohaselt (eespool punktis 210 viidatud kohtuotsus Poulsen Diva Navigation, punkt 9, ning eespool punktis 210 viidatud kohtuotsus
Racke, punkt 45; vt samuti Euroopa Kohtu 4. detsembri 1974. aasta otsus kohtuasjas 41/74: Van Duyn, EKL 1974, lk 1337, punkt 22)
peab ühendus oma pädevust teostama rahvusvahelist õigust austades ning järelikult tuleb ühenduse õigust tõlgendada ja selle
kohaldamisala piirata rahvusvahelise õiguse asjakohaste normide valguses.
Liikmesriigid, andes üle oma pädevuse ühendusele, on järelikult märkinud oma tahet siduda ühendust nende Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni põhikirja kohaselt võetud kohustustega (vt analoogia alusel kohtuotsus International Fruit, punkt 15).
Alates Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu jõustumisest on erineval viisil täpsustatud liikmesriikide ja ühenduse suhetes
ette tulevat pädevuse üleandmist nende Ühinenud Rahvaste Organisatsioonist tulenevate kohustuste rakendamise raamistikus (vt
analoogia alusel kohtuotsus International Fruit, punkt 16).
Nii lisati EÜ asutamislepingu artikkel 228 A (nüüd EÜ artikkel 301) Euroopa Liidu lepinguga asutamislepingule, et põhistada
erinormiga majandussanktsioone, mida saab kehtestada ühendus, kes on ainsana pädev kohaldama liikmesriikide poolt kolmandate
riikide suhtes ühise kaubanduspoliitika valdkonnas ÜVJP raames määratletud poliitilistel põhjustel kõige sagedamini mõnd Julgeolekunõukogu
resolutsiooni, milles neile on kehtestatud selliste sanktsioonide vastuvõtmise kohustus.
Seega tundub, et igal juhul, kui ühendus tegutseb EÜ asutamislepingu alusel varem liikmesriikidele kuulunud pädevuse alusel
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja kohaldamise valdkonnas, piiravad selle põhikirja sätted ühenduse pädevust (vt
analoogilise küsimuse kohta, kas 1947. aasta üldine tolli- ja kaubanduskokkulepe (GATT) on ühendusele siduv, kohtuotsus International
Fruit, punkt 18; vt samuti selle kohta, et ühendusel on Julgeolekunõukogu resolutsiooniga vastuvõetud kaubandusembargo meetme
rakendamisel piiratud pädevus, eespool punktis 82 viidatud kohtuotsus Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon, punkt 74).
Selle mõttekäigu kohaselt tuleb leida ühelt poolt, et ühendus ei tohi rikkuda tema liikmesriikide jaoks Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni põhikirjast tulenevalt kehtivaid kohustusi ega takistada nende täitmist ning teiselt poolt, et ta peab isegi
vastavalt tema enda asutamislepingule oma pädevuse teostamisel vastu võtma kõik vajalikud sätted, et tema liikmesriigid saaks
oma kohustusi täita.
Käesolevas asjas leidis nõukogu EL lepingu V peatüki sätete alusel vastu võetud ühises seisukohas 2002/402, et temale EÜ lepinguga
antud volituste piires oli vajalik ühenduse tegevus teatud piirangute rakendamiseks Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida,
Talibani ja teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu vastavalt Julgeolekunõukogu resolutsioonidele
1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002).
Ühendus rakendas neid meetmeid vaidlustatud määruse vastuvõtmise teel. Nagu eespool punktis 170 on juba otsustatud, oli ta
pädev seda akti EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel vastu võtma.
Seega tuleb tunnustada institutsioonide esitatud argumentide, nagu need on kokku võetud eespool punktis 206, põhjendatust,
tingimusel et ühenduse kohustus viia ellu Julgeolekunõukogu resolutsioone tema pädevuse valdkondades ei tulene üldisest rahvusvahelisest
õigusest, nagu pooled seda väidavad, vaid EÜ asutamislepingust endast.
Seevastu tuleb hagejate argumendid, mis tuginevad ühelt poolt ühenduse õiguskorra autonoomsuse väitele võrreldes Ühinenud
Rahvaste Organisatsioonist tuleneva rahvusvahelise õiguskorraga ning teiselt poolt vajadusele võtta Julgeolekunõukogu resolutsioonid
liikmesriikide siseriiklikusse õiguskorda üle vastavalt põhiseaduslikele sätetele ja selle õiguse üldpõhimõtetele, tagasi
lükata.
Mis puutub hageja argumenti, mis tugineb asjaomaste Julgeolekunõukogu resolutsioonide mittevastavusele Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirja enda sätetele, ei saa seda vaadelda eraldi nendest argumentidest, mis on seotud ühelt poolt Esimese Astme Kohtu
kohustusega kontrollida neid resolutsioone ellu viivaid ühenduse õigusakte ning teiselt poolt huvitatud isikute põhiõiguste
väidetava rikkumisega. Seda kontrollitakse järelikult koos nende teiste argumentidega.
Esimese Astme Kohtu teostatava õiguspärasuse kontrolli ulatus
Esmalt tuleb meelde tuletada, et Euroopa Ühendus on õigusühendus, mis tähendab seda, et ei liikmesriigid ega institutsioonid
ei pääse kohtulikust kontrollist nende aktide vastavuse üle konstitutsioonilisele põhilepingule, milleks on asutamisleping,
ning et viimasega on loodud täieliku kaebemenetluse kord ja menetlused, millega antakse Euroopa Kohtule õigus kontrollida
institutsioonide aktide õiguspärasust (Euroopa Kohtu 23. aprilli 1986. aasta otsus kohtuasjas 294/83: Les Verts
v.
parlament, EKL 1986, lk 1339, punkt 23; 22. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 314/85: Foto-Frost, EKL 1987, lk 4199,
punkt 16, ning 23. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑314/91: Weber
v.
parlament, EKL 1993, lk I‑1093, punkt 8; Esimese Astme Kohtu 2. oktoobri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑222/99,
T‑327/99 ja T‑329/99: Martinez jt
v.
parlament, EKL 2001, lk II‑2823, punkt 48; vt samuti Euroopa Kohtu 14. detsembri 1991. aasta arvamus 1/91, EKL 1991, lk I‑6079,
punkt 21).
Euroopa Kohus on korduvalt leidnud (15. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 222/84: Johnston, EKL 1986, lk 1651, punkt 18; vt
samuti 3. detsembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑97/91: Oleifici Borelli
v.
komisjon, EKL 1992, lk I‑6313, punkt 14; 11. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑1/99: Kofisa Italia, EKL 2001, lk I‑207,
punkt 46; eespool punktis 192 viidatud otsus kohtuasjas komisjon
v
. Austria, punkt 45, ning 25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
v.
nõukogu, EKL 2002, lk I‑6677, punkt 39), et „[k]ohtulik kontroll […] on õiguse üldpõhimõtte väljendus, mille aluseks on liikmesriikide
ühised konstitutsioonilised traditsioonid […] [ning mis] on samuti sätestatud [EIÕK] artiklites 6 ja 13”.
Käesolevas asjas väljendub see põhimõte hagejatele EÜ artikli 230 neljanda lõiguga antud õiguses algatada vaidlustatud määruse
vastu õiguspärasuse kontrolli menetlus Esimese Astme Kohtus selles osas, milles see teda otseselt ja isiklikult puudutab,
ning esitada oma hagi toetuseks igasuguseid väiteid, mis tuginevad pädevuse puudumisele, oluliste menetlusnormide rikkumisele,
EÜ asutamislepingu rikkumisele või selle rakendusnormi rikkumisele või võimu kuritarvitamisele.
Käesolevas asjas tõusetub siiski küsimus, kas kohtuliku kontrolli suhtes, mida Esimese Astme Kohus selle määruse osas peab
teostama, on üldises rahvusvahelises õiguses või EÜ asutamislepingus enda kehtestatud struktuurilisi piiranguid.
Tuleb nimelt meelde tuletada, et vaidlustatud määrus, mis võeti vastu ühist seisukohta 2002/402 arvestades, kujutab endast
ühenduse tasandil liikmesriikidel ÜRO liikmetena tekkinud kohustuse rakendamist viia ellu vajaduse korral ühenduse akti vastuvõtmise
teel sanktsioonid Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu, Talibani ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja
üksuste vastu, mis on kehtestatud ning mida on seejärel laiendatud mitme Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki
alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsiooniga. Selle määruse põhjendused viitavad sõnaselgelt resolutsioonidele 1267 (1999),
1333 (2000) ja 1390 (2002).
Selles kontekstis, nagu väidavad õigesti institutsioonid, tegutsesid nad piiratud pädevuse alusel, nii et neil puudus igasugune
iseseisev kaalutlusruum. Täpsemalt ei saanud nad ei vahetult muuta asjaomaste resolutsioonide sisu ega kehtestada mehhanismi,
mille alusel taolisi muudatusi võiks teha.
Igasugune vaidlustatud määruse sisemise õiguspärasuse kontrollimine, eelkõige seoses põhiõiguste kaitsega seotud ühenduse
õiguse sätete või üldpõhimõtetega, tähendab järelikult seda, et Esimese Astme Kohus kontrollib kaudselt nimetatud resolutsioonide
õiguspärasust. Kontrollitavas olukorras ei tule hageja viidatud seadusvastasuse allikat otsida mitte vaidlustatud määruse
vastuvõtmisest, vaid Julgeolekunõukogu resolutsioonidest, milles on kehtestatud sanktsioonid (vt analoogia alusel eespool
punktis 82 viidatud kohtuotsus Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon, punkt 74).
Täpsemalt, kui Esimese Astme Kohus peaks hagejate nõuete kohaselt vaidlustatud määruse tühistama, siis kuigi tundub, et seda
on rahvusvahelise õigusega nõutud, kuna see akt rikub ühenduse õiguskorras kaitstud hagejate põhiõigusi, tähendaks selline
tühistamine kaudselt seda, et asjaomased Julgeolekunõukogu resolutsioonid ise rikuvad nimetatud põhiõigusi. Teisiti öeldes
paluvad hagejad Esimese Astme Kohtul kaudselt tuvastada, et asjaomane rahvusvahelise õiguse norm rikub ühenduse õiguskorras
kaitstud üksikisiku põhiõigusi.
Institutsioonid ja Ühendkuningriik kutsuvad Esimese Astme Kohut põhimõtteliselt keelduma igasugusest sellisest resolutsioonide
õiguspärasuse kaudse kontrolli pädevuse rakendamisest, kuna ühenduse liikmesriikidele siduvad rahvusvahelise õiguse normid
seovad Esimese Astme Kohut samuti nagu kõiki ühenduse institutsioone. Need menetluspooled leiavad sisuliselt, et Esimese Astme
Kohtu kontroll peab piirduma ühelt poolt nendest vormireeglitest, menetlus- ja pädevusnormidest kinnipidamise kontrollimisega,
mis on käesolevas asjas ühenduse institutsioonidele kohaldatavad, ning teiselt poolt asjaomaste ühenduse meetmete vastavuse
ja proportsionaalsuse kontrollimisega Julgeolekunõukogu resolutsioonidele, mida nendega on rakendatud.
Tuleb tunnistada, et selline pädevuse piiramine tuleneb eespool, Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise
õiguskorra ja ühenduse õiguskorra vaheliste seoste kontrollimise käigus esitatud põhimõtetest.
Nagu eespool on juba märgitud, võeti asjaomased Julgeolekunõukogu resolutsioonid vastu Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja
VII peatüki alusel. Selles kontekstis kuulub rahvusvahelise rahu ja julgeoleku ohu ning nende kaitsmiseks ja säilitamiseks
või nende taastamiseks vajalike meetmete määratlemine Julgeolekunõukogu ainupädevusse ega kuulu seetõttu siseriiklike või
ühenduse ametiasutuste pädevusse, välja arvatud ainus erand, loomuõigusest tulenev individuaalne või kollektiivne õigus legitiimsele
enesekaitsele, mis on sätestatud nimetatud põhikirja artiklis 51.
Kui Julgeolekunõukogu otsustab Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel oma sanktsioonide komitee kaudu
tegutsedes, et teatud üksikisikute või üksuste rahalised vahendid tuleb külmutada, on tema otsus põhikirja artikli 48 alusel
kõikidele Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmetele kohustuslik.
Eespool punktides 243–254 väljendatud kaalutlusi arvestades ei saa seega ei rahvusvahelise õigusele ega ühenduse õigusele
tuginedes põhjendada Esimese Astme Kohtu pädevust kontrollida kaudselt sellise otsuse õiguspärasust ühenduse õiguskorras tunnustatud
põhiõiguste kaitse standardit silmas pidades.
Ühelt poolt oleks selline pädevus vastuolus liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustustega,
eelkõige selle artiklitega 25, 48 ja 103 ning rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artikliga 27.
Teiselt poolt oleks selline pädevus vastuolus nii EÜ asutamislepingu sätetega, eelkõige EÜ artiklitega 5, 10, 297 ja EÜ artikli 307
esimese lõiguga, kui ka EL lepingu sätetega, eelkõige EL artikliga 5, mille kohaselt ühenduse kohus kasutab oma volitusi kooskõlas
nende tingimuste ja eesmärkidega, mis on ette nähtud EÜ asutamislepingu ning EL lepingu sätetega. Veelgi enam, see oleks vastuolus
põhimõttega, mille kohaselt ühenduse pädevust ja järelikult Esimese Astme Kohtu pädevust tuleb kasutada kookõlas rahvusvahelise
õigusega (eespool punktis 210 viidatud kohtuotsus Poulsen ja Diva Navigation, punkt 9, ja eespool punktis 210 viidatud kohtuotsus
Racke, punkt 45).
Tuleb lisada, et arvestades eriti EÜ artiklit 307 ja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklit 103, ei saa ühenduse
territooriumil kaitstud põhiõiguste rikkumisele või selle õiguskorra põhimõttele tuginemine mõjutada Julgeolekunõukogu resolutsiooni
kehtivust või selle mõju ühenduse territooriumil (vt analoogia alusel eespool punktis 190 viidatud kohtuotsus Internationale
Handelsgesellschaft, punkt 3; 8. oktoobri 1986. aasta otsus kohtuasjas 234/85: Keller, EKL 1970, lk 2897, punkt 7, ja 17. oktoobri
1989. aasta otsus liidetud kohtuasjades 97/87−99/87: Dow Chemical Ibérica jt
v.
komisjon, EKL 1989, lk 3165, punkt 38).
Järelikult tuleb leida, et Julgeolekunõukogu asjaomased resolutsioonid ei allu põhimõtteliselt Esimese Astme Kohtu kontrollile
ja et tal ei ole lubatud vaidlustada kasvõi kaudselt nende õiguspärasust ühenduse õiguse seisukohast. Vastupidi, Esimese Astme
Kohus peab seda õigust igal võimalusel tõlgendama ja kohaldama kooskõlas liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirjast tulenevate kohustustega.
Esimese Astme Kohtul on siiski õigus kaudselt kontrollida Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide õiguspärasust, kontrollides
nende vastavust
jus cogens
’ile, mida tuleb mõista kui rahvusvahelist avalikku korda, mis kehtib kõikide rahvusvahelise õiguse subjektide, sh ÜRO instantside
suhtes ning millest on keelatud kõrvale kalduda.
Seoses sellega tuleb välja tuua, et rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni, milles on kodifitseeritud rahvusvaheline
tavaõigus (ja mille artiklis 5 on sätestatud, et seda kohaldatakse „mis tahes lepingu suhtes, mis on rahvusvahelise organisatsiooni
asutamisaktiks, ja rahvusvahelise organisatsiooni raames vastuvõetud mis tahes lepingu suhtes”), artiklis 53 on ette nähtud
lepingu õigustühisus, kui see on vastuolus üldise rahvusvahelise õiguse imperatiivnormiga (
jus cogens
), mida on määratletud kui „[normi], mille rahvusvaheline riikide ühendus võtab omaks ja tunnustab tervikuna kui normi, millest
kõrvalekaldumine on lubamatu ja mida võib muuta ainult järgneva samasuguse iseloomuga üldise rahvusvahelise õiguse normiga”.
Viini konventsiooni artiklis 64 on sama moodi sätestatud, et „kui tekib üldise rahvusvahelise õiguse uus imperatiivnorm, muutub
mis tahes selle normiga vastuollu sattuv leping kehtetuks ja lõpeb.”
Lisaks sellele on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjas endas eeldatud rahvusvahelise õiguse imperatiivsete põhimõtete
olemasolu ning eelkõige inimese põhiõiguste kaitset. Põhikirja preambulis on Ühinenud Rahvad nii otsustanud „kinnitada [oma]
usku inimese põhiõigustesse, tema väärikusse ja väärtusse […]”. Põhikirja I peatükist, pealkirjaga „Eesmärgid ja põhimõtted”,
tuleneb muu hulgas, et Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni eesmärgiks on nimelt kasvatada lugupidamist inimõiguste ja kõigile
mõeldud põhivabaduste vastu.
Need põhimõtted on siduvad nii ÜRO liikmetele kui ka selle organitele. Nii peab Julgeolekunõukogu Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirja artikli 24 lõike 2 kohaselt temale pandud peamise rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise kohustuse täitmisel
tegutsema „ÜRO eesmärkide ja põhimõtete kohaselt”. Julgeolekunõukogule selle kohustuse täitmiseks antud sanktsioonide alast
pädevust tuleb järelikult kasutada rahvusvahelist õigust, eelkõige Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni eesmärke ja põhimõtteid
austades.
Rahvusvaheline õigus lubab seega leida, et Julgeolekunõukogu resolutsioonide kohustuslikkuse põhimõte on piiratud: need peavad
olema kooskõlas
jus cogens
’i ülimuslike põhinormidega. Vastasel juhul, olgu see kui tahes ebatõenäoline, ei ole need ÜRO liikmete ja seejärel ühenduse
jaoks siduvad.
Julgeolekunõukogu mõne resolutsiooni rakendamiseks ilma igasuguse kaalutlusõiguse teostamiseta vastu võetud ühenduse õigusakti
tühistamishagi raames teostatud Esimese Astme Kohtu kaudne kohtulik kontroll võib laieneda järelikult vajadusel
jus cogens
’ist tulenevatest rahvusvahelise õiguse ülimuslikest normidest ning eelkõige üldistest inimõiguste kaitsele suunatud kohustuslikest
normidest, millest ei liikmesriigid ega ÜRO organid ei saa kõrvale kalduda, kuna need kujutavad endast „rahvusvahelise tavaõiguse
rikkumatuid põhimõtteid”, kinnipidamise kontrollimisele (Rahvusvahelise Kohtu 8. juuli 1996. aasta konsultatiivarvamus tuumarelvade
kasutamise ähvarduse või nende kasutamise õiguspärasuse kohta,
ICJ Reports
1996, lk 226, punkt 79; vt selle kohta ka kohtujurist Jacobsi ettepanek eespool punktis 239 viidatud Bosphoruse kohtuasjas
tehtud otsusele, punkt 65).
Hageja põhiõiguste rikkumisele tuginevaid väiteid tuleb kontrollida nende üldisi kaalutlusi silmas pidades.
Hagejate põhiõiguste väidetav rikkumine
Hagejate põhiõiguste väidetava rikkumise kohta esitatud argumendid saab jagada kolmeks: omandiõiguse rikkumine, õiguse olla
ära kuulatud rikkumine ning tõhusa kohtuliku kaitse õiguse rikkumine.
–       Hagejate omandiõiguse kaitse väidetav rikkumine
Hagejad väidavad, et on rikutud nende ühenduse õiguskorras kaitstud omandi kasutamise õigust.
Siiski, selles osas, milles väidetav rikkumine tulenes ainuüksi hagejate rahaliste vahendite külmutamisest, mille kohta tegi
otsuse Julgeolekunõukogu oma sanktsioonide komitee kaudu ning mida rakendati ühenduses vaidlustatud määrusega, ilma igasuguse
kaalutlusõiguse kasutamiseta, tuleb hagejate väiteid kontrollida põhimõtteliselt ainult
jus cogens
’ist tuleneva inimese põhiõiguste universaalse kaitse standardi valguses, kooskõlas eespool määratletud põhimõtetega.
Kuna hagejate rahaliste vahendite külmutamise ulatus ja toime on aja jooksul muutunud (vt järjest määruse nr 467/2001 artiklit 2,
määruse nr 881/2002 artiklit 2 selle esialgses redaktsioonis ja lõpuks vaidlustatud määruse artiklit 2a, mis on sellele lisatud
määruse nr 561/2003 artikliga 1), tuleb lisaks sellele täpsustada, et käesoleva tühistamishagi raames peab Esimese Astme Kohtu
kontroll puudutama ainult käesoleval ajal kehtivat regulatsiooni. Ühenduse kohus võtab nimelt tühistamishagiga seoses tavaliselt
arvesse sündmusi, mis mõjutavad vaidluse eset kohtumenetluse ajal, nagu vaidlustatud akti kehtetuks tunnistamine, pikendamine,
asendamine või muutmine (vt lisaks eespool punktis 72 viidatud kohtuotsuste Alpha Steel
v.
komisjon, Fabrique de fer de Charleroi ja Dillinger Hüttenwerke
v.
komisjon ja CCRE
v.
komisjon ka Euroopa Kohtu 8. märtsi 1993. aasta määrus kohtuasjas C‑123/92: Lezzi Pietro
v.
komisjon, EKL 1993, lk I‑809, punktid 8–11). Kõik menetluspooled väljendasid kohtuistungil oma nõusolekut selles küsimuses.
Järelikult tuleb hinnata, kas rahaliste vahendite külmutamisega, mis on ette nähtud vaidlustatud määruses, mida on muudetud
määrusega nr 561/2003 ning kaudselt selle määrusega rakendatud Julgeolekunõukogu resolutsioonidega, on rikutud hagejate põhiõigusi.
Esimese Astme Kohus leiab, et
jus cogens
’ist tuleneva inimese põhiõiguste üldise kaitse standardit silmas pidades ei ole see käesoleval juhul nii, ilma et siinkohal
oleks vaja eristada üksuse Al Barakaat kui juriidilise isiku ja Ahmed Ali Yusuf’i kui füüsilise isiku olukorda.
Seoses sellega tuleb esmalt rõhutada, et vaidlustatud määruse määrusega nr 561/2003 muudetud versioonis, mis on vastu võetud
pärast Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002), on ette nähtud muu hulgas erandid selle kohta, et huvitatud isikute taotlusel
ja sanktsioonide komitee selge vastuseisu puudumisel kuulutavad siseriiklikud pädevad ametiasutused, et rahaliste vahendite
külmutamist ei kohaldata rahaliste vahendite suhtes, mis on vajalikud põhivajaduste rahuldamiseks, eelkõige maksed toiduainete,
üüri, ravimikulude, maksude või kommunaalteenuste tasumiseks (vt eespool punkt 40). Lisaks võib ükskõik milliste muude „erakorraliste
kulutuste” katteks vajalikud rahalised vahendid vabastada sanktsioonide komitee selgel loal.
Selged võimalused kehtestada erandeid, mis kaasnevad sanktsioonide komitee loetelusse kantud isikute rahaliste vahendite külmutamisega,
näitavad selgelt, et selle meetme eesmärk ega tagajärg ei ole nende isikute ebainimlik või alandav kohtlemine.
Lisaks sellele tuleb välja tuua, et kuigi Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni peaassamblee 10. detsembril 1948 vastu võetud
inimõiguste ülddeklaratsiooni artikli 17 lõikes 1 on sätestatud, et „[i]gal inimesel on õigus vara omamisele nii üksikult
kui ka teistega koos”, siis nimetatud ülddeklaratsiooni artikli 17 lõikes 2 on täpsustatud, et „[k]elleltki ei tohi tema vara
meelevaldselt ära võtta”.
Nii saab vaatamata sellele, et omandiõigust tuleb lugeda üldise rahvusvahelise õiguse kohustuslike normide hulka kuuluvaks,
jus cogens
’i vastaseks pidada igal juhul ainult selle õiguse meelevaldset äravõtmist.
Niisiis tuleb leida, et hagejate seda õigust ei ole meelevaldselt ära võetud.
Nende rahaliste vahendite külmutamine kujutab endast tegelikult esiteks üht osa sanktsioonidest, mille Julgeolekunõukogu on
kehtestanud Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu, Talibani ja teiste seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu.
Seoses sellega tuleb rõhutada rahvusvahelise terrorismi vastase võitluse tähtsust ja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni terroristlike
organisatsioonide tegevuse vastase kaitse legitiimsust.
Julgeolekunõukogu mõistis resolutsiooni 1390 (2002) preambulis eelkõige kategooriliselt hukka 11. septembri 2001 terrorirünnakud,
väljendades oma kavatsust kõiki selliseid akte vältida; märkis, et Osama bin Laden ja Al-Qaida võrk jätkavad oma rahvusvahelist
terrorismi toetavat tegevust; mõistis hukka mitu Al-Qaida võrgu ja sellega seotud terroristlike rühmituste kriminaalset terroriakti
ning selle, et nende eesmärgiks oli paljude süütute tsiviilisikute tapmine ja varade hävitamine ning kinnitas uuesti, et rahvusvahelised
terroriaktid ohustavad rahvusvahelist rahu ja julgeolekut.
Sanktsioonidega edendatav eesmärk, milleks vaidlustatud määruse kolmandas põhjenduses viidatud Julgeolekunõukogu 28. septembri
2001. aasta resolutsiooni 1373 (2001) kohaselt on eelkõige võidelda kõikide vahenditega, kooskõlas Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirjaga, rahvusvahelise rahu eest ja julgeoleku ohu vastu, mida tekitavad terroriaktid, omandab neid asjaolusid arvesse
võttes olulise tähenduse. Järelikult on asjaomaste meetmetega edendatud rahvusvahelise üldsuse üldise huviga eesmärki.
Teiseks on rahaliste vahendite külmutamine alalhoidlik meede, mis erinevalt konfiskeerimisest ei piira huvitatud isikute finantsvara
suhtes kehtiva omandiõiguse sisu, vaid ainult nende kasutamist.
Kolmandaks on Julgeolekunõukogu asjaomastes resolutsioonides ette nähtud sanktsioonide korra perioodilise läbivaatamise mehhanism
(vt eespool punktid 16, 26 ja 37 ning järgnev punkt 313).
Neljandaks, nagu tuleb juttu järgnevalt, on asjaomases regulatsioonis kehtestatud menetlus, mis lubab huvitatud isikutel pöörduda
igal ajal nende kodakondsuse või alalise elukoha liikmesriigi kaudu oma asja läbivaatamiseks sanktsioonide komitee poole.
Neid tingimusi arvestades ei ole isikute ja üksuste, keda Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmete esitatud ja Julgeolekunõukogu
kontrollitud informatsiooni alusel kahtlustatakse olevat seotud Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga ning selles,
et nad aitavad rahaliselt kaasa terroriaktide kavandamisele, ettevalmistamisele ja toimepanemisele, rahaliste vahendite külmutamise
näol tegemist huvitatud isikute põhiõiguste meelevaldse, kohatu või ebaproportsionaalse piiramisega.
Eespool esitatud põhjendustest lähtuvalt tuleb hagejate argumendid, mis tuginevad omandiõiguse väidetavale rikkumisele, tagasi
lükata.
–       Kaitseõiguse väidetav rikkumine
Hagejate kaitseõiguse väidetavale rikkumisele tuginevad argumendid käsitlevad peamiselt seda, et neid ei kuulatud ära ega
neile ei antud muud võimalust ennast kaitsta enne nende vastu kehtestatud sanktsioonide vastu võtmist. Selles kontekstis rõhutavad
hagejad, et neile ei teatatud ei nende sanktsioonide põhjustest ega nende põhjendustest.
Seoses sellega tuleb teha vahet hagejate väidetava õiguse vahel olla ära kuulatud sanktsioonide komitees enne nende kandmist
isikute loetelusse, kelle rahalised vahendid tuleb Julgeolekunõukogu asjaomaseid resolutsioone kohaldades külmutada ning nende
väidetava õiguse vahel olla ära kuulatud institutsioonide poolt enne vaidlustatud määruse vastu võtmist.
Esiteks, hageja väidetava õiguse kohta olla ära kuulatud sanktsioonide komitee poolt enne nende kandmist isikute loetelusse,
kelle rahalised vahendid tuleb Julgeolekunõukogu asjaomaseid resolutsioone kohaldades külmutada, tuleb leida, et asjaomastes
resolutsioonides ei ole sellist õigust ette nähtud.
Lisaks sellele tundub, et üheski rahvusvahelise avaliku korra üldkohustuslikus normis ei ole nõutud huvitatud isikute eelnevat
ära kuulamist käesoleva asja asjaoludele sarnases olukorras, kui Julgeolekunõukogu, tegutsedes Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirja VII peatüki alusel, otsustab oma sanktsioonide komitee kaudu, et teatud isikute ja üksuste, keda kahtlustatakse
rahvusvahelise terrorismi rahastamises, rahalised vahendid tuleb külmutada.
Lisaks on vaieldamatu, et hagejate eelnev ära kuulamine enne nende kandmist nimetatud loetelusse oleks seadnud sanktsioonide
tõhususe ohtu ja oleks nii osutunud edendatava üldise huvi eesmärgiga vastuolus olevaks. Rahaliste vahendite külmutamise meede
peab oma olemuselt olema üllatusliku iseloomuga ja kohese mõjuga. Seega ei saa selline meede olla selle rakendamisele eelneva
teatamise esemeks.
Tuleb siiski välja tuua, et kuigi neis ei ole isiklikku ärakuulamist ette nähtud, on asjaomastes Julgeolekunõukogu resolutsioonides
ja järjestikustes määrustes, millega neid ühenduses rakendatakse, kehtestatud üksikjuhtude läbivaatamise kord, mis näeb ette
huvitatud isikute võimaluse pöörduda oma siseriiklike ametiasutuste kaudu sanktsioonide komitee poole, selleks et nad kustutataks
isikute loetelust, kellele sanktsioone kohaldatakse, või rahaliste vahendite külmutamisest erandi saamiseks (vt eelkõige eespool
punktid 11, 21, 36 ja 38–40).
Sanktsioonide komitee on Julgeolekunõukogu subsidiaarorgan, mis koosneb Julgeolekunõukogu liikmeks olevate riikide esindajatest.
Sellest on saanud oluline alaline organ, mis vastutab sanktsioonide igapäevase kohaldamise järelevalve eest ning võib sellest
lähtuvalt tagada resolutsioonide ühetaolist tõlgendamist ja kohaldamist rahvusvaheline üldsuse poolt (eespool punktis 239
viidatud kohtujurist Jacobsi ettepanek Bosphoruse kohtuasjas, punkt 46).
Mis puutub täpsemalt üksikjuhtumi läbivaatamise taotlusse, mis on suunatud huvitatud isiku kustutamisele isikute loetelust,
kellele kohaldatakse sanktsioone, siis 7. novembril 2002 vastu võetud ja 10. aprillil 2003 muudetud „[sanktsioonide komitee]
tööd reguleeriva[te] eeskirjad[e]” (vt eespool punkt 67) punkt 7 näeb ette järgmist:
„a)      Ilma et see rikuks kehtivat menetluskorda, võib hageja [komitee loetelusse kantud isik(ud), grupeeringud, ettevõtjad ja/või
üksused] esitada riigi valitsusele, kus ta omab alalist elukohta ja/või mille kodanik ta on, taotluse vaadata tema juhtum
uuesti üle. Hageja peab selle käigus oma taotlust enda loetelust kustutamiseks põhjendama, esitama asjakohast informatsiooni
ja taotlema selle taotluse toetamist.
b)      Valitsus, kellele taotlus on esitatud („taotlev valitsus”), peab kontrollima kogu asjasse puutuvat informatsiooni ja seejärel
võtma ühendust valitsus(t)ega, kes tegi(d) loetelusse kandmiseks ettepaneku („ettepaneku teinud valitsus(ed)”), et nõuda täiendavat
informatsiooni ja konsulteerida loetelust kustutamise taotluse osas.
c)      Valitsus(ed), kes algselt nõudis (nõudsid) loetelusse kandmist, võib (võivad) samuti nõuda täiendavat informatsiooni hageja
elukoha- või kodakondsusriigilt. Taotlev valitsus ja ettepaneku teinud valitsus(ed) võivad vajaduse korral nende kahepoolsete
konsultatsioonide käigus komitee esimehega konsulteerida.
d)      Kui taotlev valitsus soovib pärast täiendava informatsiooni kontrollimist loetelust kustutamise taotlust rahuldada, peab ta
üritama ettepaneku teinud valitsust (valitsusi) veenda esitama komiteele üheskoos või eraldi loetelust kustutamise taotluse.
Taotlev valitsus võib heakskiitmise menetluse raames esitada komiteele ettepaneku teinud valitsus(t)e taotlust lisamata loetelust
kustutamise taotluse.
e)      Komitee teeb otsuseid konsensuse alusel. Kui komitees ei saavutata teatud küsimuses konsensust, viib esimees läbi täiendavaid
konsultatsioone, mis võivad kokkuleppe saavutamisele kaasa aidata. Kui pärast neid konsultatsioone ei saavutata ikka veel
konsensust, võib tõstatada küsimuse Julgeolekunõukogus. Arvestades informatsiooni erilist iseloomu, võib president julgustada
küsimuse selgitamiseks enne otsuse tegemist huvitatud liikmesriikide vahelist kahepoolset infovahetust.” [Mitteametlik tõlge]
Esimese Astme Kohus sedastab, et nende eeskirjade vastuvõtmise kaudu oli Julgeolekunõukogu kõigil võimalikel juhtudel nõus
arvestama sanktsioonide komitee loetelusse kantud isikute põhiõigustega, eelkõige nende kaitseõigusega.
Julgeolekunõukogu poolt nende õiguste kaitsele omistatud tähtsus tuleneb muuseas selgelt tema 30. jaanuari 2004. aasta resolutsioonist
1526 (2004), milles on ühest küljest silmas peetud resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punktis b, resolutsiooni 1333 (2000)
lõike 8 punktis c ja resolutsiooni 1390 (2002) lõigetes 1 ja 2 sätestatud meetmete rakendamise tingimuste tõhustamist ning
teisest küljest sanktsioonide komitee mandaadi tugevdamist. Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1526 (2004) lõikes 18 on sätestatud,
et Julgeolekunõukogu „soovitab tungivalt kõikidel riikidel võimalusel teatada kõikidele [sanktsioonide komitee] loetelusse
kantud isikutele ja üksustele [nende vastu] kehtestatud meetmetest, [sanktsioonide komitee] direktiividest ja resolutsioonist
1452 (2002)”. Vastavalt resolutsiooni 1526 (2004) lõikele 3 tõhustatakse neid meetmeid veelgi 18 kuu pärast või vajadusel
varem.
Eespool kirjeldatud kord ei näe tõepoolest vahetult ette huvitatud isikute enda õigust olla ära kuulatud sanktsioonide komitees,
mis on ainus pädev asutus, mis saab mõne riigi taotlusel vaadata nende juhtumi üle. Huvitatud isikud sõltuvad seega peamiselt
riikide poolt nende kodanikele võimaldatavast diplomaatilisest kaitsest.
Õiguse olla vahetult ja isiklikult ära kuulatud pädeva asutuse poolt piiramine ei ole rahvusvahelisest avalikust korrast tulenevaid
kohustuslikke norme arvesse võttes siiski vastuvõetamatu. Vastupidi, kuna tegemist on rahvusvahelise terrorismi rahastamisele
kaasaaitamises süüdistatud isikute või üksuste rahaliste vahendite külmutamisele suunatud otsuste, mille on vastu võtnud Julgeolekunõukogu
sanktsioonide komitee vahendusel Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki kohaselt riikide ja regionaalsete
organisatsioonide edastatud informatsiooni alusel, põhjendatuse vaidlustamisega, on tavaline, et huvitatud isiku õigust olla
ära kuulatud kohaldatakse mitmeastmelise haldusmenetluse raamistikus, milles vaidlustatud määruse I lisas osutatud siseriiklikud
ametiasutused mängivad olulist rolli.
Ühenduse õiguses endas on üksikisikute vastu suunatud majandussanktsioonide kontekstis muuseas tunnustatud selliste menetluslike
lahenduste seaduspärasust (vt eespool punktis 85 viidatud analoogiline määrus kohtuasjas „Invest” Import und Export ja Invest
Commerce
v.
komisjon).
Tuleb lisada, nagu märkis kohtuistungil õigesti Ühendkuningriik, et huvitatud isikud võivad pädeva siseriikliku asutuse lõpliku
seadusvastase keeldumise korral tõstatada nende asi läbivaatamise eesmärgil sanktsioonide komitees esitada kohtusse hagi,
mis tugineb siseriiklikule õigusele või vahetult vaidlustatud määrusele ning sellega rakendatavatele Julgeolekunõukogu asjakohastele
resolutsioonidele (vt analoogia alusel Esimese Astme Kohtu presidendi 15. mai 2003. aasta määrus kohtuasjas T‑47/03 R: Sison
v.
nõukogu, EKL 2003, lk II‑2047, punkt 39).
Käesolevas asjas kuulati hagejad esiteks sanktsioonide komitees tõepoolest ära Rootsi valitsuse vahendusel ning nende ärakuulamine
oli tulemuslik, kuna kaks esialgset hagejat, Adirisak Aden ja Abdi Abdulaziz Ali, kustutati isikute loetelust, kellele kohaldatakse
rahaliste vahendite külmutamist ning selle tagajärjel kustutati nad samuti vaidlustatud määruse I lisa loetelust (vt eespool
punktid 33–35). Seoses sellega on kohane viidata sanktsioonide komitee 2002. aasta aruande punktile 11:
„Oma üheteistkümnendal istungil, 11. veebruaril 2002, otsustas komitee pärast kahe suulise märkuse kontrollimist, milles Rootsi
taotles kolme Rootsi kodakondsusega isiku ja ühe üksuse loetelust kustutamist, seda taotlust tõsiselt kontrollida. Rootsit,
keda kutsuti sellel istungil osalema, esindas Rootsi välisministeeriumi õigusosakonna peadirektor. Komitee liikmed tunnistasid
tasakaalu leidmise tähtsust ühelt poolt terrorismivastase võitluse kiiruse ja tõhususe ning teiselt poolt rahvusvahelisel
ja siseriiklikul tasandil isikute põhiõiguste kaitse vahel. Pärast koosolekut pidas esimees pressi ja huvitatud liikmesriikide
jaoks pressikonverentsi, mille vastu oli suur huvi, mis viitab sellele, et Rootsi tõstatatud küsimus on ka teiste riikide
jaoks tähtis.”
Fakt on igal juhul see, et hagejate võimalus väljendada efektiivselt oma seisukohta asjaolude paikapidavuse ja asjassepuutuvuse
osas, mille alusel nende rahalised vahendid külmutati, ning veelgi enam, nende vastu esitatud tõendite osas, tundub olevat
kategooriliselt välistatud. Neid asjaolusid ja tõendeid ei tehtud neile iseenesest mõistetavalt teatavaks, kuna riik, kes
neist sanktsioonide komiteele teatas, oli need kuulutanud konfidentsiaalseks või salajaseks, ning seda enam, et neist ei teatata
ka ÜRO liikmetele, kellele Julgeolekunõukogu asjaomased resolutsioonid on suunatud.
Käesoleva asja tingimustes, milles on tegemist hagejate vara käsutamise piiranguid allesjätva meetme vaidlustamisega, arvab
Esimese Astme Kohus siiski, et huvitatud isikute põhiõiguste austamine ei nõua, et neile teatataks nende vastu esitatud asjaoludest
ja tõenditest, kui Julgeolekunõukogu või selle sanktsioonide komitee leiavad, et rahvusvahelise üldsuse julgeolekut puudutavad
huvid on sellega vastuolus.
Sellest järeldub, et hageja argumendid, mis tuginevad tema õiguse olla ära kuulatud sanktsioonide komitees seoses tema kandmisega
nende isikute loetelusse, kelle rahalised vahendid tuleb Julgeolekunõukogu asjaomaseid resolutsioone kohaldades külmutada,
väidetavale rikkumisele, tuleb tagasi lükata.
Mis puutub teiseks hagejate väidetavasse õigusesse olla ära kuulatud enne vaidlustatud määruse vastuvõtmist, siis selleks
ei ole neil õigust ainsal põhjusel, millele tuginevad nõukogu ja Ühendkuningriik, et ei EIÕK ega ühenduse üldpõhimõtted ei
anna üksikisikutele mingit õigust olla eelnevalt, enne õigusloova akti vastuvõtmist ära kuulatud.
On tõsi, et õigusega olla ära kuulatud seotud kohtupraktika ei ole laiendatav ühenduse seadusandlikule menetlusele, mille
käigus võetakse vastu õigusloovaid meetmeid, mis on seotud majanduspoliitiliste valikutega ja mida kohaldatakse asjaomastele
majandustegevuses osalejatele üldiselt (Esimese Astme Kohtu 11. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑521/93: Atlanta jt
v.
EÜ, EKL 1996, lk II‑1707, punkt 70, mida ei ole apellatsiooni korras muudetud Euroopa Kohtu 14. oktoobri 1999. aasta otsuses
kohtuasjas C‑104/97 P: Atlanta
v.
Euroopa Ühendus, EKL 1999, lk I‑6983, punktid 31–38).
Käesolevas asjas ei ole vaidlustatud määrus siiski puhtalt õigusloova iseloomuga. Olles kohaldatav majandustegevuses osalejatele
üldiselt (vt eespool punkt 186), puudutab ta otseselt ja isiklikult hagejaid, kes on selles muuseas nimeliselt nimetatud kui
need, kellele sanktsioone kohaldatakse. Eelnevas punktis viidatud kohtupraktika ei ole järelikult asjakohane.
Seega tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kaitseõiguse tagamine kõigis isiku vastu suunatud
menetlustes, mis on avalikud ja puudutavad tõenäoliselt isiku õigusi kahjustavat akti, ühenduse õiguse aluspõhimõte ja see
tuleb tagada ka siis, kui asjaomast menetlust ei ole kuidagi reguleeritud. Selle põhimõtte kohaselt on nõutud, et igale isikule,
kellele võidakse kohaldada sanktsioone, oleks tagatud tegelik võimalus oma seisukoha esitamiseks tema vastu esitatud asjaolude
ja tõendite kohta, millele sanktsioon tugineb (Euroopa Kohtu 29. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑135/92: Fiskano
v.
komisjon, EKL 1994, lk I‑2885, punktid 39 ja 40; 24. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑32/95 P: komisjon
v.
Lisrestal jt, EKL 1996, lk I‑5373, punkt 21, ja 21. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑462/98 P: Mediocurso
v.
komisjon, EKL 2000, lk I‑7183, punkt 36).
Nõukogu ja komisjon toovad siiski õigesti välja, et see kohtupraktika kujunes välja sellistes valdkondades nagu konkurentsiõigus,
dumpinguvastane võitlus ja riigiabi, kuid ka distsiplinaarõigus või finantsabi vähendamine, milles ühenduse institutsioonidel
on laialdased uurimisõigused ning kaalutlusõigusega seotud lai hindamisruum.
Tõepoolest, kohtupraktika kohaselt on ühenduse õiguskorras kehtestatud tagatiste austamine ja eelkõige huvitatud isiku õigus
teha teatavaks oma seisukoht seotud asjaomase akti autori kaalutlusõiguse kasutamisega (Euroopa Kohtu 21. novembri 1991. aasta
otsus kohtuasjas C‑269/90: Technische Universität München, EKL 1991, lk I‑5469, punkt 14).
Seega käesolevas asjas, nagu selgub eespool Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise õiguskorra ja ühenduse
õiguskorra suhete kohta esitatud esialgsetest tähelepanekutest, pidid ühenduse institutsioonid ühenduse õiguskorda üle võtma
Julgeolekunõukogu resolutsioonid ja sanktsioonide komitee otsused, mis ei volitanud neid mingil viisil konkreetse rakendamise
staadiumis ette nägema mingitki ühenduse kontrollmehhanismi või üksikjuhtude ümberhindamise mehhanismi, kuna nii asjaomaste
meetmete sisu kui ka kontrollmehhanism (vt eespool punktid 309 jj) kuulusid täielikult Julgeolekunõukogu ja tema sanktsioonide
komitee pädevuse valdkonda. Järelikult puudus ühenduse institutsioonidel igasugune uurimispädevus, igasugune Julgeolekunõukogu
ja sanktsioonide komitee kindlaks tehtud asjaolude kontrollimise võimalus, igasugune hindamisruum nende asjaolude suhtes ja
igasugune kaalutlusõigus hagejate suhtes sanktsioonide kehtestamise võimaluse osas. Ühenduse põhimõte, mis on seotud õigusega
olla ära kuulatud, ei ole kohaldatav sellistes tingimustes, milles huvitatud isikute ära kuulamine ei saa mingil juhul viia
institutsiooni seisukoha muutmiseni.
Sellest järeldub, et ühenduse institutsioonid ei pidanud hagejaid enne vaidlustatud määruse vastu võtmist ära kuulama.
Seega tuleb hagejate argumendid, mis tuginevad nende õiguse olla ära kuulatud ühenduse institutsioonide poolt enne vaidlustatud
määruse vastu võtmist väidetavale rikkumisele, tagasi lükata.
Eespool esitatud põhjendustest lähtuvalt tuleb hagejate argumendid, mis tuginevad kaitseõiguse väidetavale rikkumisele, tagasi
lükata.
–       Tõhusa kohtuliku kaitse õiguse väidetav rikkumine
Hagejate tõhusa kohtuliku kaitse õiguse väidetava rikkumisega seotud argumentide kontrollimisel tuleb arvestada üldise korraga
seotud kaalutlustega, mida nende suhtes on juba esitatud õiguspärasuse kontrolli ulatuse esialgse kontrolli käigus, mida Esimese
Astme Kohus peab teostama eelkõige seoses põhiõigustega ühenduse õigusaktide suhtes, millega rakendatakse Julgeolekunõukogu
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioone.
Käesolevas asjas said hagejad EÜ artikli 230 alusel esitada Esimese Astme Kohtule tühistamishagi.
Esimese Astme Kohus teostab selle hagi raames vaidlustatud määruse täielikku õiguspärasuse kontrolli, mis käsitleb seda, kas
ühenduse institutsioonid on kinni pidanud pädevusnormidest ja välise õiguspärasuse normidest ning nende tegevusele kohaldatavatest
olulistest menetlusnormidest.
Esimese Astme Kohus kontrollib samuti vaidlustatud määruse õiguspärasust Julgeolekunõukogu resolutsioonide seisukohast, mida
selle määrusega on mõeldud rakendada, eelkõige formaalse ja materiaalse vastavuse, sisemise ühtsuse ning proportsionaalsuse
seisukohast.
Esimese Astme Kohus nendib selle kontrolli kohta otsuse tegemisel, et hagejate ja kahe teise üksuse kindlakstegemise väidetavad
vead, mis esinevad vaidlustatud määruses (vt eespool punktid 196 ja 197), ei ole käesolevas vaidluses asjakohased, kuna ei
ole vaidlustatud, et hagejad on vastavalt üks füüsiline isik ja üks üksus, kes on kantud 9. novembril 2001 sanktsioonide konitee
loetelusse (vt eespool punkt 24). See kehtib ka asjaolu kohta, mille kohaselt Rootsi politseiasutused leidsid pärast kontrollimist,
et teise hageja raamatupidamine on reeglitekohane (vt eespool punkt 198).
Käesoleva tühistamishagi raames leidis Esimese Astme Kohus lisaks, et ta on pädev kontrollima vaidlustatud määruse õiguspärasust
ja kaudselt Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide õiguspärasust
jus cogens
’ist tulenevate rahvusvahelise õiguse ülimuslike normide, eelkõige inimõiguste üldisele kaitsele suunatud kohustuslike normide
seisukohast.
Seevastu, nagu eespool punktis 276 on välja toodud, ei kuulu Esimese Astme Kohtu pädevusse kaudne kontroll selle üle, kas
Julgeolekunõukogu asjaomased resolutsioonid ise on kooskõlas ühenduse õiguskorras kaitstud põhiõigustega.
Lisaks ei kuulu Esimese Astme Kohtu pädevusse Julgeolekunõukogu poolt oma meetmete toetuseks esitatud faktide ja tõendite
hindamisvigade olemasolu kontrollimine ega ka eespool punktis 337 kirjeldatud
jus cogens
’ile vastavuse piiratud kontrolli tingimusel nende meetmete vajalikkuse ja proportsionaalsuse kaudne kontrollimine. Sellise
kontrolli teostamine rikuks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatükis sätestatud Julgeolekunõukogu pädevust
määratleda esiteks ohte rahvusvahelisele rahule ja julgeolekule ning teiseks, nende vastu võitlemiseks ja nende vastasteks
abinõudeks kohaseid meetmeid. Lisaks sellele on otsuste näol, kas üksikisik või organisatsioon kujutab endast ohtu rahvusvahelisele
rahule ja julgeolekule, ning milliseid meetmeid tuleb võtta asjaomaste huvitatud isikute ja organisatsioonide suhtes selle
ohu vastu võitlemiseks, tegemist poliitiliste ja väärtushinnangutega, mis kuuluvad põhimõtteliselt ainult selle võimuorgani
pädevusse, kellele rahvusvaheline üldsus on pannud peamise vastutuse rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamise eest.
Nii tuleb sedastada, et eespool punktis 339 esitatud tingimustel puudub hagejatel igasugune kohtusse pöördumise võimalus,
kuna Julgeolekunõukogu ei ole pidanud vajalikuks sõltumatu rahvusvahelise kohtu loomist, mille ülesandeks oleks otsuste tegemine
sanktsioonide komitee üksikotsuste vastu suunatud hagide kohta nii fakti- kui ka õigusküsimustes.
Tuleb siiski tunnistada, et taoline lünk hagejate kohtulikus kaitses ei ole iseenesest
jus cogens
’iga vastuolus.
Seoses sellega toob Esimese Astme Kohus välja, et õigus kohtupidamisele, mida on tunnustatud nii inimõiguste ülddeklaratsiooni
artiklis 8 kui ka 16. detsembril 1966 Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Peaassamblees vastu võetud kodaniku- ja poliitiliste
õiguste rahvusvahelise pakti artiklis 14, ei ole absoluutne. Ühelt poolt võib selle õiguse suhtes teha erandeid, kui riigis
valitseb erakorraline seisukord, mis ähvardab rahva elukäiku, nagu on ette nähtud teatud tingimustel nimetatud pakti artikli 4
lõikes 1. Teiselt poolt tuleb ka väljaspool erakorralist seisukorda lugeda sellele õigusele omaseks teatud piiranguid, nagu
rahvaste ühenduse üldiselt omaksvõetud piirangud, mis tuginevad riikide immuniteedi (vt seoses sellega Euroopa Inimõiguste
Kohtu 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas Prince Hans-Adam II de Liechtenstein
v.
Saksamaa,
Receuil des arrêts et décisions
2001‑VIII, punktid 52, 55, 59 ja 68, ning 21. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas McElhinney
v.
Iirimaa,
Receuil des arrêts et décisions
2001‑XI, eelkõige punktid 34–37) ning rahvusvaheliste organisatsioonide immuniteedi doktriinile (vt seoses sellega Euroopa
Inimõiguste Kohtu 18. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas Waite ja Kennedy
v.
Saksamaa,
Receuil des arrêts et décisions
1999‑I, punktid 63 ja 68–73).
Käesolevas asjas leiab Esimese Astme Kohus, et hagejate õiguse kohtupidamisele piiramine, mis tuleneb kohtuimmuniteedist,
mis kehtib põhimõtteliselt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmete siseriiklikus õiguskorras Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud
Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel asjakohaste rahvusvahelise õiguse põhimõtetega kooskõlas vastu võetud
resolutsioonide suhtes (eelkõige põhikirja artiklid 25 ja 103), on sellele
jus cogens
’ist tulenevalt kaitstud õigusele omane.
Selline piiramine on põhjendatud nii Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel
vastuvõetavate otsuste eripära kui ka edendatava seadusliku eesmärgiga. Hagejate huvi oma asja sisuliseks kohtulikuks arutamiseks
ei kaalu käesoleva asja tingimustes üles olulist üldist huvi rahvusvahelise rahu ja julgeoleku tagamiseks, arvestades ohtu,
mida Julgeolekunõukogu on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja sätete alusel selgelt väljendanud. Seoses sellega on
oluline, et Julgeolekunõukogu üksteise järel vastu võetud resolutsioonid ei näe kaugeltki ette piiramatu või määratlemata
tähtajaga kohaldatavaid meetmeid, vaid neis on alati ette nähtud pärast 12 või kõige rohkem 18 kuu möödumist nende meetmete
jätkamise läbivaatamise kord (vt eespool punktid 16, 26, 37 ja 313).
Lõpuks arvab Esimese Astme Kohus, et rahvusvahelise kohtuinstantsi puudumisel, mis oleks pädev kontrollima Julgeolekunõukogu
aktide õiguspärasust, on sellise organi nagu sanktsioonide komitee ning tekstides ettenähtud võimaluse loomine pöörduda selle
poole igal ajal kõikide üksikjuhtumite läbivaatamiseks formaliseeritud menetluse kohaselt, millesse on kaasatud nii „taotlev
valitsus” kui ka „ettepaneku teinud valitsus” (vt eespool punktid 310 ja 311), muu mõistlik vahend, et kaitsta piisavalt hagejate
jus cogens
’is tunnustatud põhiõigusi.
Esitatud põhjendustest lähtuvalt tuleb hagejate argumendid, mis tuginevad nende tõhusa kohtuliku kaitse õiguse väidetavale
rikkumisele, tagasi lükata.
Kuna ükski hagejate väide ega argument ei olnud tulemuslik ning Esimese Astme Kohus leiab, et ta on kohtutoimikust ja hagejate
kohtuistungil esitatud märkuste kaudu saanud piisavalt informatsiooni, tuleb hagi jätta rahuldamata, ilma et esimese hageja
ja Sir Jeremy Greenstock’i, sanktsioonide komitee endise esimehe ärakuulamise taotlust (vt eespool punkt 199) oleks vaja rahuldada.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Artikli 87 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad liikmesriigid ja institutsioonid menetlusse astumisel ise oma kohtukulud.
Kui kohtuasjas otsust ei tehta, määrab Esimese Astme Kohus artikli 87 lõike 6 alusel kohtukulude jaotamise oma äranägemise
järgi.
Arvestades käesoleva asja asjaolusid ja poolte nõudeid, kohaldab kohus neid sätteid õiglaselt ja otsustab, et hagejad kannavad
ise oma kohtukulud ning nõukogu kohtukulud ja komisjoni 10. juulini 2002 kantud kohtukulud, sh ajutiste meetmete kohaldamise
menetluse raames kantud kohtukulud. Ühendkuningriik kannab ise oma kohtukulud ning komisjon kannab ise oma pärast 10. juulit
2002 kantud kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (teine koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Nõukogu 6. märtsi 2001. aasta määruse (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani,
laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist
ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 337/2000, ning komisjoni 12. novembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2199/2001, millega
muudetakse neljandat korda määrust nr 467/2001, tühistamise nõude osas on otsuse tegemise vajadus ära langenud.
2.
Jätta hagi rahuldamata selles osas, milles see on suunatud nõukogu 27. mai 2002. aasta määruse (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse
teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse
kehtetuks nõukogu määrus nr 467/2001, vastu.
3.
Hagejad kannavad ise oma kohtukulud ning nõukogu kohtukulud ja komisjoni 10. juulini 2002 kantud kohtukulud, sh ajutiste meetmete
kohaldamise menetluse raames kantud kohtukulud.
4.
Suurbritannia ja Põhja-Iirimaa Ühendkuningriik ja komisjon kannavad ise oma kohtukulud, mida nad on kandnud pärast 10. juulit
2002.
Forwood
Pirrung
Mengozzi
Meij

Vilaras
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 21. septembril 2005 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
H. Jung

J. Pirrung
Sisukord
Õiguslik raamistik
Vaidluse taust
Menetlus ja poolte nõuded
Vaidlustatud määruse vastuvõtmise menetluslikud tagajärjed
Põhiküsimus
1.  Esimene väide, mis tugineb nõukogu pädevuse puudumisele võtta vastu vaidlustatud määrus
Esimene osa
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
–  Määruse nr 467/2001 õiguslik alus
–  Vaidlustatud määruse õiguslik alus
Teine osa
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Kolmas osa
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
2.  Teine väide, mis tugineb EÜ artikli 249 rikkumisele
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
3.  Kolmas väide, mis tugineb hagejate põhiõiguste rikkumisele
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esialgsed märkused
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise õiguskorra ja siseriikliku või ühenduse õiguskorra suhe
Esimese Astme Kohtu teostatava õiguspärasuse kontrolli ulatus
Hagejate põhiõiguste väidetav rikkumine
–  Hagejate omandiõiguse kaitse väidetav rikkumine
–  Kaitseõiguse väidetav rikkumine
–  Tõhusa kohtuliku kaitse õiguse väidetav rikkumine
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: rootsi.