CELEX: 62005CJ0325
EMÜ-Türgi assotsiatsioon
Lisaprotokolli artikkel 59
Assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 artiklid 6, 7 ja 14
Vaba juurdepääs tööturule artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel
Sellega kaasnev elamisõigus
Üle 21-aastane ja mitte enam oma vanemate ülalpidamisel olev Türgi kodanik
Kriminaalkorras süüdimõistmine
Omandatud õiguste kaotamise tingimused
Kooskõla reegliga, et Türgi Vabariiki ei kohelda soodsamalt, kui liikmesriigid üksteist kohtlevad

Eelotsusetaotlus puudutab 23. novembril 1970 Brüsselis allkirjastatud ning nõukogu 19. detsembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2760/72 (
EÜT L 293, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/11, lk 41) ühenduse nimel sõlmitud, heaks kiidetud ja kinnitatud lisaprotokolli (edaspidi „lisaprotokoll”) artikli 59 tõlgendamist ning assotsiatsiooninõukogu 19. septembri 1980. aasta otsuse nr 1/80 assotsiatsiooni arengu kohta (edaspidi „otsus nr 1/80”) artiklite 6, 7 ja 14 tõlgendamist. Assotsiatsiooninõukogu asutati lepinguga, millega loodi assotsiatsioon Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel ning millele kirjutasid 12. septembril 1963 Ankaras alla ühelt poolt Türgi Vabariik ning teiselt poolt EMÜ liikmesriigid ja ühendus ning mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse nimel nõukogu 23. detsembri 1963. aasta otsusega 64/732/EMÜ (
EÜT 1964, 217, lk 3685
; ELT eriväljaanne 11/11, lk 10; edaspidi „assotsiatsioonileping”).
Eelotsusetaotlus on esitatud Türgi kodaniku I. Derini ja Landkreis Darmstadt-Dieburg’i vahelise kohtuvaidluse raames seoses Saksamaa territooriumilt väljasaatmise menetlusega.
Õiguslik raamistik
EMÜ-Türgi assotsiatsioon
Assotsiatsioonilepingu artikli 2 lõike 1 kohaselt on lepingu eesmärk kaasa aidata jätkuvale ja tasakaalustatud kaubandus- ja majandussidemete tugevnemisele lepinguosaliste vahel, sealhulgas tööjõu valdkonnas, kohaldades järkjärguliselt töötajate vaba liikumist (assotsiatsioonilepingu artikkel 12), et parandada Türgi rahva elutingimusi ning hõlbustada Türgi Vabariigi hilisemat ühinemist ühendusega (sama lepingu preambuli neljas põhjendus ja artikkel 28).
Selleks sisaldab assotsiatsioonileping ettevalmistavat etappi, mis võimaldab Türgi Vabariigil ühenduse abiga oma majandust tugevdada (artikkel 3), üleminekuetappi, mille jooksul tuleb tagada tolliliidu järkjärguline rakendamine ning majanduspoliitikate ühtlustamine (artikkel 4), ning lõppetappi, mis rajaneb tolliliidul ja hõlmab lepinguosaliste majanduspoliitikate tihedamat koordineerimist (artikkel 5).
Assotsiatsioonilepingu artikkel 6 on sõnastatud järgmiselt:
„Assotsiatsiooni rakendamiseks ja järkjärguliseks arendamiseks kohtuvad lepinguosalised assotsiatsiooninõukogus, mis tegutseb talle käesoleva kokkuleppega antud volituste raames.”
Assotsiatsioonilepingu artikkel 12, mis paikneb lepingu II jaotise „Üleminekuetapi rakendamine” 3. peatükis „Muud majandussätted”, sätestab:
„Lepinguosalised lepivad kokku juhinduda ühenduse asutamislepingu EÜ artiklitest 39, 40 ja 41 omavahel töötajate vaba liikumise järkjärguliseks tagamiseks.”
Assotsiatsioonilepingu artikli 22 lõige 1 sätestab:
„Assotsiatsiooninõukogu on pädev võtma käesoleva lepingu eesmärkide saavutamiseks vajalikke otsuseid selles sätestatud juhtudel. Kumbki lepinguosaline võtab võetud otsuste rakendamiseks vajalikud meetmed. […]”
Lisaprotokolliga, mis on vastavalt selle artiklile 62 assotsiatsioonilepingu lahutamatu osa, nähakse artikli 1 kohaselt ette assotsiatsioonilepingu artiklis 4 nimetatud üleminekuetapi rakendamise tingimused, kord ja ajakavad.
Lisaprotokollis sisaldub II jaotis „Isikute ja teenuste liikumine”, mille I peatükis käsitletakse „töötajaid”.
Lisaprotokolli I peatükki kuuluv artikkel 36 näeb ette, et töötajate vaba liikumine ühenduse liikmesriikide ja Türgi vahel tagatakse assotsiatsioonilepingu artiklis 12 sätestatud põhimõtete kohaselt järkjärguliste etappide abil nimetatud lepingu jõustumisele järgneva kaheteistkümnenda aasta lõpust kahekümne teise aasta lõpuni ning selleks vajalikud reeglid võtab vastu assotsiatsiooninõukogu.
Lisaprotokolli IV jaotisse „Üld- ja lõppsätted” kuuluv artikkel 59 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva protokolliga hõlmatud valdkondades ei kohelda Türgit soodsamalt, kui liikmesriigid üksteist vastavalt ühenduse asutamislepingule kohtlevad.”
Otsuse nr 1/80 kolmanda põhjenduse kohaselt on selle otsuse eesmärk sotsiaalvaldkonnas soodsama regulatsiooni kehtestamine töötajate ja nende pereliikmete suhtes, kui on ette nähtud assotsiatsiooninõukogu otsuses nr 2/76, mille assotsiatsiooninõukogu võttis vastu 20. detsembril 1976.
Otsuse nr 1/80 artiklid 6, 7 ja 14 sisalduvad II peatüki „Sotsiaalsätted” 1. jaos „Tööhõive ja töötajate vaba liikumine”.
Otsuse nr 1/80 artikli 6 lõige 1 sätestab:
„Arvestades artiklist 7, mis käsitleb perekonnaliikmete vaba juurdepääsu tööle, tulenevaid erisusi, on liikmesriigi seaduslikul tööturul töötaval Türgi päritolu töötajal:
—
õigus pärast ühte aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis uuendada tööluba sama tööandja juures töötamiseks, kui tööandjal on talle tööd pakkuda;
—
õigus pärast kolme aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis ning arvestades ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi, võtta vastu samal kutsealal sama või mõne teise tööandja mõni teine tavapärastel tingimustel tehtud tööpakkumine, mis on registreeritud selle liikmesriigi tööhõivetalitustes;
—
õigus pärast nelja aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis omandada vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul.”
Otsuse nr 1/80 artikkel 7 sätestab:
„Liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetel, kellel on lubatud temaga kaasa tulla, on:
—
õigus võtta vastu tööpakkumisi pärast seda, kui nad on selles liikmesriigis vähemalt kolm aastat seaduslikult elanud, arvestades ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi;
—
õigus omandada vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul pärast seda, kui nad on selles liikmesriigis viis aastat seaduslikult elanud.
Türgi päritolu töötajate lastel on pärast vastuvõtvas riigis kutsehariduse omandamist õigus selles liikmesriigis vastu võtta kõik tööpakkumised, sõltumata selles liikmesriigis elamise kestusest, tingimusel et üks vanematest on selles liikmesriigis seaduslikult töötanud vähemalt kolm aastat.”
Otsuse nr 1/80 artikli 14 lõige 1 sätestab:
„Käesoleva jao sätete kohaldamisel arvestatakse avaliku korra, julgeoleku ja rahvatervise seisukohalt õigustatud piiranguid.”
Muud ühenduse õigusnormid
Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (
EÜT L 257, lk 2
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15), mida on muudetud nõukogu 27. juuli 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 2434/92 (
EÜT L 245, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/02, lk 69; edaspidi „määrus nr 1612/68”), artikli 10 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Sõltumata kodakondsusest on õigus asuda elama töötaja juurde, kes on ühe liikmesriigi kodanik ja kes töötab teise liikmesriigi territooriumil:
a)
tema abikaasal ja nende järglastel, kes on alla 21aastased või ülalpeetavad;
b)
töötaja ja tema abikaasa ülalpeetavatel sugulastel ülenevas liinis.
2.   Liikmesriigid hõlbustavad ükskõik millise lõikes 1 nimetamata pereliikme riiki lubamist, kui ta on ülalnimetatud töötaja ülalpeetav või temaga koos elav ja samasse leibkonda kuuluv isik riigis, kust töötaja pärit on.”
Määruse nr 1612/68 artikkel 11 sätestab:
„Kui liikmesriigi kodanik on töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja teise liikmesriigi territooriumil, on tema abikaasal ja neil tema lastel, kes on alla 21aastased või tema ülalpeetavad, õigus asuda tööle töötajana mis tahes paigas selles riigis, isegi kui nad ei ole ühegi liikmesriigi kodanikud.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Eelotsusetaotlusest nähtub, et I. Derinil, kes on sündinud 30. septembril 1973, lubati 1. juulil 1982 asuda elama oma vanemate juurde Saksamaa Liitvabariigis perekonna taasühinemiseks.
I. Derini isa ja ema on selles liikmesriigis seaduslikult töötanud vastavalt 6 ja 24 aastat.
Pärast Saksamaale saabumist käis I. Derin 1982. aasta augustist kuni 1988. aasta juulini põhikoolis ja 1988. aasta augustist kuni 1990. aasta juulini kutsekoolis. Ta lõpetas õpingud 1991. aastal ja sai keskharidustunnistuse (
mittlere Reife
).
Pärast kooli lõpetamist töötas ta seaduslikult järjest mitme tööandja juures, kuid töötamine ühe ja sama tööandja juures kestis alati alla aasta.
Aastatel 1992–1996 tegutses I. Derin seaduslikult füüsilisest isikust ettevõtjana.
3. septembril 2001 alustas ta õpinguid kutseliseks autojuhiks saamise eesmärgil, kuid pidi need vangistuse tõttu pooleli jätma. Töötamist alustas ta uuesti 17. jaanuarist 2005.
Alates 10. detsembrist 1990 on I. Derinil Saksamaal tähtajatu elamisluba.
1994. aasta sügisel lahkus I. Derin vanematekodust ja asus omaette elama. Tema Türgi kodanikust abikaasal lubati tema juurde elama asuda 24. veebruaril 2002.
Alates 1994. aasta augustist on I. Derinile määratud korduvalt trahve mitmesuguste õigusrikkumiste eest ning 13. detsembri 2002. aasta kohtuotsusega mõisteti talle välismaalaste ebaseadusliku Saksamaale toimetamise eest karistuseks rohkem kui kahe ja poole aastane vangistus.
24. novembril 2003 tehti tema suhtes Saksamaalt tähtajatu väljasaatmise otsus. Ta oleks tulnud toimetada piiripunkti vanglast vabanemisel.
Pädev siseriiklik asutus leiab, et I. Derin vastab üldreeglina kohaldatava väljasaatmise tingimustele välismaalaste seaduse (Ausländergesetz; edaspidi „AuslG”) § 47 lõike 2 punkti 1 kohaselt, mis sätestab, et välismaalase väljasaatmine on üldreeglina kohustuslik, kui talle on jõustunud kohtuotsusega mõistetud reaalne vangistus ühe või mitme tahtliku süüteo eest. Kuid et põhikohtuasja hagejal on Saksamaal tähtajatu elamisluba ja ta on saabunud sellesse liikmesriiki alaealisena, on tal AuslG § 48 lõike 1 punkti 2 alusel kaitse väljasaatmise vastu ning seega võib teda välja saata vaid kaalukatel julgeoleku ja avaliku korraga seotud põhjustel. AuslG § 47 lõike 3 teise lause kohaselt oleks kõnesolev ametiasutus pidanud antud juhul tegema väljasaatmisotsuse oma kaalutlusõigust kasutades.
Sellega seoses leidis pädev siseriiklik asutus, et kuigi I. Derin elab Saksamaa territooriumil lapsepõlvest saadik, ei ole ta Saksa ühiskonda integreerunud. Esimest korda mõisteti ta süüdi 1994. aastal ning pärast seda on ta pannud pidevalt toime uusi süütegusid. Ilmselgelt ei pea ta ennast vääralt käitunuks, kuna talle määratud karistused ei ole teda pannud oma käitumist muutma. Seega on alust arvata, et talle esmakordselt mõistetud vangistuski ei paranda tema käitumist. I. Derini väljasaatmisel võiks olla ka hoiatav mõju teistele välismaalastele, kes mõistaksid, millised rasked tagajärjed toob kaasa välismaalaste ebaseaduslik liikmesriiki toimetamine. Arvestades Saksamaal ebaseaduslikult elavate välismaalaste arvukusest tingitud probleeme, on vaja kohaldada rangeid meetmeid isikute suhtes, kes toimetavad inimesi ebaseaduslikult üle piiri. Pealegi ei ole põhikohtuasja hagejal mingeid õigusi otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 või artikli 7 alusel, sest ta ei ole kunagi töötanud sama tööandja juures üle ühe aasta ning ta ei ela enam oma vanemate juures ega ole nende ülalpidamisel.
Kuna väljasaatmisotsuse peale esitatud I. Derini vaie jäeti 15. septembril 2004 rahuldamata, esitas ta Verwaltungsgericht Darmstadt’ile 5. oktoobril 2004 kaebuse, milles ta väitis, et kuulub otsuse nr 1/80 artikli 7 alusel kaitstavate isikute ringi. Järelikult laieneb talle ka nimetatud otsuse artikkel 14, mis seostab väljasaatmise konkreetse ohuga uueks avaliku korra raskeks rikkumiseks, kuid antud juhul ei ole see tingimus täidetud.
Seevastu on põhikohtuasja kostja seisukohal, et otsuse nr 1/80 artikkel 7 kaitseb ainult Türgi päritolu töötajate lapsi, kes on alla 21-aastased ja vanemate ülalpidamisel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et I. Derin vastab tegelikult tingimustele, et saada õigusi otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel, kuna ta on üle viie aasta elanud seaduslikult koos oma vanematega, kes on vastuvõtvas liikmesriigis elavad Türgi päritolu töötajad.
Nimetatud kohtul tekkis siiski küsimus, millistel tingimustel võib I. Derini olukorras olev Türgi kodanik kaotada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel omandatud õigused.
Kõigepealt viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus 7. juuli 2005. aasta otsusele kohtuasjas
C-373/03: Aydinli (EKL 2005, lk I-6181)
ning leiab, et Euroopa Kohus on otsustanud, et nimetatud sättest tulenevaid õigusi saab kaotada ainult kahel põhjusel: esiteks juhul, kui otsuse nr 1/80 artikli 14 lõike 1 kohaselt kujutab Türgi immigrandi viibimine vastuvõtva liikmesriigi territooriumil tema käitumise tõttu reaalset ja tõsist ohtu avalikule korrale, julgeolekule või rahvatervisele, ning teiseks juhul, kui asjaomane isik lahkub vastuvõtvast liikmesriigist märkimisväärselt pikaks ajaks ja ilma õiguspärase põhjuseta.
Käesolevas asjas ei ole I. Derini olukorra puhul tegemist kummagi kirjeldatud juhuga, mil võib kaotada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel omandatud õigused.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on siiski seisukohal, et kooskõlas lisaprotokolli artikliga 59 tuleb kontrollida, kas otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel saadud õiguste kaotamise aluste niisugune piiramine ei sea Türgi kodanikke soodsamasse olukorda võrreldes liikmesriigi kodanikust töötaja pereliikmetega, kellel on määruse nr 1612/68 artikli 10 kohaselt õigus asuda elama selle töötaja juurde, kui nad on alla 21-aastased või selle töötaja ülalpidamisel. Antud juhul on 1994. aasta sügisest saadik oma vanematest lahus elav ja üle 30-aastane I. Derin, juhul kui tema õiguste piiramiseks ei ole otsuse nr 1/80 kohaselt muid võimalusi, soodsamas olukorras kui ühenduse võõrtöötaja järglane.
Teiseks huvitab eelotsusetaotluse esitanud kohut, kas juhul, kui I. Derin tõepoolest kaotab otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel saadud õigused seetõttu, et ta on üle 21-aastane, ei ela enam oma vanemate juures ega ole enam nende ülalpidamisel, võib ta tugineda nimetatud otsuse mõnele muule sättele, et leida kaitset otsuse artikli 14 lõike 1 alusel kohaldatava väljasaatmise eest, ning konkreetsemalt huvitab nimetatud kohut, mil määral võib I. Derinit samastada isikutega, kes on saanud õigused kõnesoleva otsuse artikli 6 lõike 1 alusel.
Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Darmstadt menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas […] lisaprotokolli artikliga 59 on kooskõlas, kui Türgi kodanik, kes perekonna taasühinemiseks on lapsena kolinud Saksamaa Liitvabariigis töötavate vanemate juurde, ei kaota EMÜ ja Türgi assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 […] artikli 7 [esimese lõigu] teisest taandest tuleneva kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul vaba juurdepääsu õigusega kaasnevat elamisõigust – välja arvatud [selle] otsuse […] artiklis 14 nimetatud juhul ja siis, kui ta õiguspärase põhjuseta lahkub vastuvõtvast liikmesriigist märkimisväärselt pikaks ajaks – isegi siis, kui ta 21. eluaasta täitumisel ei ela enam vanemate juures ega ole enam nende ülalpidamisel?
2.
Kas asjaomasel Türgi kodanikul – vaatamata sellele, et ta on kaotanud otsuse nr 1/80 artikli 7 [esimese lõigu] teisest taandest tulenevad õigused – on jätkuvalt õigus [selle] otsuse […] artiklist 14 tulenevale erikaitsele riigist väljasaatmise vastu, kui ta on pärast vanematest eraldi elama asumist teinud ebakorrapäraselt palgalist tööd, saamata töötajana neid õigusi, mis tulenevad otsuse nr 1/80 artikli 6 lõikest 1, ja on tegutsenud mitme aasta jooksul üksnes füüsilisest isikust ettevõtjana?”
Esimene küsimus
Kõigepealt on vaja märkida, et esimene küsimus peab silmas sellise Türgi kodaniku olukorda, kes vastab kõigile nõutavatele tingimustele, et saada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul ja sellega kaasnev elamisõigus.
Kuigi on vaieldamatu, et põhikohtuasja hageja on niisugused õigused otsuse nr 1/80 kõnesoleva sätte alusel tõepoolest omandanud, tõstatasid Itaalia ja Ühendkuningriigi valitsus siiski küsimuse, kas asjaomase isiku olukord ei kuulu pigem otsuse artikli 7 teise lõigu kohaldamisalasse.
Eelotsusetaotluses kirjeldatud põhikohtuasja asjaolusid arvestades on täiesti võimalik, et I. Derin, kelle isa ja ema on vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult töötanud 6 ja 24 aastat ja kes ise on omandanud selles riigis kutsehariduse, võib tugineda õigusele saada tööd ja elada selles liikmesriigis vastavalt artikli 7 teisele lõigule, mis on sama artikli esimese lõiguga võrreldes soodsam säte (vt 19. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-210/97: Akman, EKL 1998, lk I-7519
, punktid 35 ja 38, ning 16. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-502/04: Torun, EKL 2006, lk I-1563
, punktid 22–24).
Siiski on ainult eelotsusetaotluse esitanud kohtu tuvastada asjaolud, mis on tema menetluses oleva asja aluseks, ning hinnata, kumba eelmises punktis mainitud sätetest tuleb põhikohtuasjas kohaldada.
Tuleb lisada, et sisuliselt on esitatud küsimuse eesmärk kindlaks teha, millistel põhjustel võib Türgi kodanik nagu I. Derin kaotada õigused, mis tal on vastuvõtvas liikmesriigis otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel, see on vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul ja sellega kaasnev elamisõigus.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 35 ja 78 õigesti märkis, toimub kõnesoleva otsuse artikli 7 alusel saadud õiguste kaotamine ühesugustel tingimustel olenemata sellest, kas vaidluse aluseks olev konkreetne olukord kuulub nimetatud artikli esimese või teise lõigu kohaldamisalasse (vt selle kohta eespool viidatud Toruni kohtuotsus, punktid 21–25).
Neil asjaoludel ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimese küsimuse uurimisel tähtsust sellel, kas selline Türgi kodanik nagu põhikohtuasja hageja kuulub otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese või teise lõigu kohaldamisalasse.
Sellele küsimusele tarviliku vastuse andmiseks tuleb kõigepealt tõdeda, et vaidlustatud ei ole esiteks seda, et nii nagu artikli 6 lõikel 1 ja artikli 7 teisel lõigul, on ka artikli 7 esimesel lõigul liikmesriikides vahetu õigusmõju, nii et need Türgi kodanikud, kes ettenähtud tingimustele vastavad, võivad selle sättega antud õigustele vahetult tugineda (vt eelkõige eespool viidatud Toruni kohtuotsus, punkt 19), ning teiseks tuleb tõdeda, et viimati nimetatud sättega Türgi päritolu töötaja lapsele asjaomases liikmesriigis töötamiseks antud õigus eeldab tingimata seda, et asjaomasel isikul oleks vastav elamisõigus, ilma milleta tööturule vaba juurdepääsu ja seal tegelikult töötamise õigus kaotaks oma mõju (vt eelkõige 11. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-467/02: Cetinkaya, EKL 2004, lk I-10895
, punkt 31).
Otsuse nr 1/80 artikli 7 esimene lõik käsitleb Türgi kodaniku olukorda, kellele vastuvõtva liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava või töötanud Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmena on perekonna taasühinemiseks antud luba selle töötaja juurde kõnealusesse liikmesriiki elama asuda või kes on nimetatud liikmesriigis sündinud ja seal alati elanud (vt eelkõige eespool viidatud Aydinli kohtuotsus, punkt 22).
Sellega seoses peab esmalt meelde tulema, et Euroopa Kohus on juba asunud seisukohale, et nimetatud sätte kohaldatavus seda laadi olukordades ei sõltu sellest, et kohtuasja aluseks olnud faktide toimumise ajal on asjaomane isik täisealine ega ela enam oma perekonnaga ühises majapidamises, vaid elab kõnealuses liikmesriigis vastavast töötajast sõltumatut elu (vt eelkõige eespool viidatud Aydinli kohtuotsus, punkt 22, ning analoogne Toruni kohtuotsus, punktid 27 ja 28).
Eelmises punktis välja toodud tingimustele vastava olukorra ilmnemisel ei saa nimetatud Türgi kodanik seega kaotada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu alusel omandatud õigust. Pakkudes neile võimalust iseseisvaks arenguks, on Türgi päritolu töötaja perekonnliikmete õigus omandada vastuvõtvas liikmesriigis teatud aja möödudes juurdepääs töökohtadele suunatud täpsemalt nende isikute positsiooni kindlustamisele nimetatud liikmesriigis (vt eespool viidatud Aydinli kohtuotsus, punkt 23).
Liiatigi kui otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimene taane nõuab põhimõtteliselt, et Türgi päritolu töötaja perekonnaliige elaks eespool nimetatuga tegelikult koos selle kolmeaastase perioodi jooksul, mil huvitatud isik ise veel ei vasta vastuvõtva liikmesriigi tööturule juurdepääsuks nõutavatele tingimustele (vt 17. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-351/95: Kadiman, EKL 1997, lk I-2133
, punktid 33, 37, 40, 41 ja 44; 16. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-329/97: Ergat, EKL 2000, lk I-1487
, punktid 36 ja 37; 22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-65/98: Eyüp, EKL 2000, lk I-4747
, punktid 28 ja 29, ning eespool viidatud Cetinkaya kohtuotsus, punkt 30), siis seda enam ei ole liikmesriigil õigust Türgi päritolu töötajate perekonnaliikmetele elamislubade andmiseks tingimusi seada pärast selle kolmeaastase perioodi möödumist ja just sel põhjusel kehtib sama põhimõte Türgi päritolu immigrandi kohta, kes vastab nimetatud artikli 7 esimese lõigu teises taandes sätestatud tingimustele (vt eespool viidatud kohtuotsused Ergat, punktid 37–39; Cetinkaya, punkt 30, ja Aydinli, punkt 24).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 30–31 ja 120–123 märkis, on Euroopa Kohus sellega seoses täpsustanud nende otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses lõigus silmas peetud perekonnaliikmete kohta, kellel kooskõlas selle sätte teise taandega on sarnaselt I. Deriniga pärast viit aastat liikmesriigis seaduslikku elamist vaba juurdepääs vastuvõtva liikmesriigi tööturule, et mitte ainult selle sätte vahetu õigusmõju ei anna asjaomastele isikutele otsusest nr 1/80 vahetult tulenevaid individuaalseid tööalaseid õigusi, vaid lisaks eeldab selle õiguse kasulik mõju kindlasti sellega kaasneva elamisloa olemasolu, mis ei sõltu nende õiguste omandamisele esitatud tingimustest (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Ergat, punkt 40; Cetinkaya, punkt 31, ning Aydinli, punkt 25).
Järelikult ei sea Türgi päritolu töötaja perekonnaliikme õigusi kahtluse alla asjaolu, et kõnealuste õiguste tekkimise tingimus – antud juhul teatud kestusega kooselu Türgi päritolu töötajaga – langeb ära pärast seda, kui selle töötaja perekonnaliige on kõnealused õigused omandanud (vt eespool viidatud Aydinli kohtuotsus, punkt 26). Otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teistsugune tõlgendus ei oleks kooskõlas selle otsuse ülesehituse ega eesmärgiga, mis peab silmas otsuses sätestatud tingimustele vastavate ja seeläbi otsusega antud õigusi omavate Türgi kodanike järkjärgulist integreerimist vastuvõtvasse liikmesriiki (vt eelkõige 8. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-171/01: Wählergruppe Gemeinsam, EKL 2003, lk I-4301
, punkt 79).
Teiseks tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et õigusi, mis on otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga antud selles sättes nimetatud tingimustele vastavatele Türgi päritolu töötaja pereliikmetele, võib piirata ainult kahel juhul, see tähendab kui Türgi päritolu immigrandi viibimine vastuvõtva liikmesriigi territooriumil kujutab endast otsuse nr 1/80 artikli 14 lõike 1 kohaselt tema isikliku käitumise tõttu reaalset ja tõsist ohtu avalikule korrale, julgeolekule või rahvatervisele või kui asjaomane isik on lahkunud selle liikmesriigi territooriumilt märkimisväärselt pikaks ajaks ilma õiguspäraste põhjusteta (vt eespool viidatud kohtuotsused Ergat, punktid 45, 46 ja 48; Cetinkaya, punktid 36 ja 38; Aydinli, punkt 27, ja Torun, punkt 21).
Võttes arvesse, et nimetatud otsus teeb selget vahet Türgi töötajatel, kes on vastuvõtvas liikmesriigis ettenähtud aja jooksul seaduslikult töötanud (artikkel 6), ja kõnealuste töötajate pereliikmetel, kes vastava liikmesriigi territooriumil seaduslikult viibivad (artikkel 7), ning et kõnesoleva otsuse süsteemis kujutab viimati nimetatud artikkel endast erinormi artikli 6 lõike 1 kolmes taandes sätestatud õiguste suhtes, mis suurenevad järk-järgult vastavalt seaduslikul palgalisel töökohal töötamise kestusele (vt 21. oktoobri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-317/01 ja C-369/01: Abatay jt, EKL 2003, lk I-12301
, punkt 78; eespool viidatud kohtuotsused Aydinli, punkt 19, ja Torun, punkt 17), ei või otsuse nr 1/80 artikliga 7 antud õigusi piirata samadel asjaoludel kui kõnealuse otsuse artikliga 6 antud õigusi (vt eespool viidatud kohtuotsused Aydinli, punkt 31, ja Torun, punkt 26).
Konkreetsemalt ei või kõnealuse artikli 7 õigusi kandev Türgi kodanik neist ilma jääda sellepärast, et ta ei teinud palgalist tööd talle mõistetud mitmeaastase reaalse vanglakaristuse tõttu, ega ka sel põhjusel, et ta ei ole kunagi omandanud töötamis- ja elamisõigust otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 alusel (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Aydinli, punkt 28, ja Torun, punkt 26). Erinevalt Türgi päritolu töötajatest, kelle suhtes on kohaldatav viimati nimetatud säte, ei sõltu sama otsuse artiklis 7 mainitud pereliikmete staatus töötamisest.
Eespool toodud põhjendustest järeldub, et otsuse nr 1/80 süsteemist ja eesmärgist tulenevalt võib põhikohtuasja hageja olukorras olev Türgi kodanik, kellel on sama otsuse artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul, kaotada selle juurdepääsuga kaasneva elamisõiguse üksnes nimetatud otsuse artikli 14 lõikes 1 ette nähtud kahel juhul, või siis, kui ta lahkub vastuvõtva liikmesriigi territooriumilt märkimisväärselt pikaks ajaks ilma õiguspärase põhjuseta. Seevastu ei kaota selline Türgi kodanik kõnealust elamisõigust isegi mitu aastat kestvast reaalsest vangistusest tingitud püsiva tööturult eemaloleku tõttu ega ka seetõttu, et väljasaatmise otsuse tegemise hetkel oli ta üle 21-aastane ning ei elanud enam Türgi päritolu töötajaga koos, vaid asus viimati nimetatust eraldi (eespool viidatud kohtuotsused Aydinli, punkt 32, ja analoogne Torun, punkt 29).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole siiski kindel, kas eelmises punktis esitatud tõlgendus on kooskõlas lisaprotokolli artikliga 59.
Kuna nimetatud kohus ei ole veendunud sellisest tõlgendusest tulenevas otsuse nr 1/80 artikliga 7 antud õiguste kaotamise põhjuste loetelu ammendavuses, osutab ta sellele, et lisaks punktis 57 mainitud kohtupraktikaga ette nähtud tingimustele, mis on suunatud omandatud õiguste säilitamisele, peab Türgi päritolu töötaja laps vastama ka kriteeriumidele, mis on ette nähtud ühenduse teisese õigusega, eelkõige määruse nr 1612/68 artikli 10 lõikega 1 ja artikliga 11, mis laienevad üksnes lastele, kes on alla 21-aastased või töötaja ülalpidamisel.
Seega tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates tõlgendada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teist taanet nii, et Türgi kodanik, kellel on enne 21-aastaseks saamist lubatud siseneda vastuvõtva liikmesriigi territooriumile, et asuda perekonna taasühinemiseks oma vanemate juurde, kes töötavad selles riigis, kaotab õiguse nimetatud riigis töötada ja sellega kaasneva elamisõiguse, kui ta saab 21-aastaseks või ei ole enam oma perekonna ülalpidamisel.
Kõnesoleva sätte teistsugune tõlgendus viiks selleni, et liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliige on soodsamas olukorras kui ühenduse võõrtöötaja järglane.
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et määruse nr 1612/68 artikli 10 lõike 1 kohaselt on liikmesriigi kodanikust töötaja alla 21-aastastel või ülalpeetavatel lastel tingimusteta õigus asuda ühenduse võõrtöötaja juurde elama.
Seevastu näeb otsuse nr 1/80 artikli 7 esimene lõik otseselt ette, et perekonna taasühinemine eeldab vastuvõtva liikmesriigi õigusnormide kohaselt välja antud luba asuda elama Türgi päritolu töötaja juurde (vt 30. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-275/02: Ayaz, EKL 2004, lk I-8765
, punktid 34 ja 35).
Järelikult ei ole EMÜ-Türgi assotsiatsiooni raames – välja arvatud erijuhtum, kui Türgi kodanik on vastuvõtvas riigis sündinud ja alati seal elanud – perekonna taasühinemine Türgi päritolu võõrtöötaja pereliikmete õigus, vaid sõltub siseriikliku ametiasutuse otsusest, mis tehakse üksnes vastavalt asjaomase liikmesriigi õigusele, võttes arvesse nõuet austada põhiõigusi, mis on ette nähtud 4. novembril 1950 Roomas alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 8 (vt analoogne 17. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-413/99: Baumbast ja R., EKL 2002, lk I-7091
, punkt 72).
Määruse nr 1612/68 artikli 11 kohaselt on lastel, kellel on õigus asuda elama töötaja juurde, kes on ühe liikmesriigi kodanik ja kes töötab teise liikmesriigi territooriumil, juba üksnes selle põhjal õigus asuda vastuvõtvas liikmesriigis tööle töötajana, samas kui Türgi päritolu võõrtöötaja laste töötamisõigus on täpselt reguleeritud otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses lõigus, mis näeb selle kohta ette erinevad tingimused sõltuvalt seadusliku elamise kestusest koos võõrtöötajaga, kellest nende õigused tulenevad. Esimese kolme elamisaasta jooksul ei anta Türgi kodanikele mingeid seda laadi õigusi, kuid pärast kolme aastat seaduslikku elamist koos oma perekonnaga on neil õigus võtta vastu tööpakkumisi, arvestades ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi. Alles pärast viieaastast seaduslikku elamist on neil vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul.
Euroopa Kohus on korduvalt asunud seisukohale, et erinevalt liikmesriikide töötajatest ei ole Türgi kodanikel ühendusesisese vaba liikumise õigust, vaid neil on teatavad õigused ainult vastuvõtva liikmesriigi territooriumil (vt selle kohta eelkõige 23. jaanuari 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-171/95: Tetik, EKL 1997, lk I-329
, punkt 29; 11. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-37/98: Savas, EKL 2000, lk I-2927
, punkt 59, ja eespool viidatud kohtuotsus Wählergruppe Gemeinsam, punkt 89).
Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, mis käsitleb otsuse nr 1/80 artiklist 7 tulenevate õiguste piiramist, on lisaks avaliku korra, julgeoleku või rahvatervisega seotud erandile, mida kohaldatakse ühtemoodi nii Türgi kodanike kui ka ühenduse kodanike suhtes (vt eelkõige 10. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-340/97: Nazli, EKL 2000, lk I-957
, punktid 55, 56 ja 63), võimalik kaotada kõnesolevad õigused veel ühel põhjusel, mis puudutab üksnes Türgi kodanikke, see on siis, kui nad lahkuvad vastuvõtva liikmesriigi territooriumilt märkimisväärselt pikaks ajaks ilma õiguspärase põhjuseta (vt käesoleva otsuse punktid 54 ja 57). Sellisel juhul on asjaomase liikmesriigi ametiasutustel õigus isikult nõuda, et kui ta tahab hiljem uuesti sellesse riiki elama asuda, peab ta esitama uue taotluse, et saada luba Türgi päritolu töötaja juurde elama asumiseks, juhul kui ta on ikka veel selle ülalpidamisel, või et saada luba töötamiseks sama otsuse artikli 6 alusel (vt eespool viidatud Ergati kohtuotsus, punkt 49).
Neil asjaoludel ei saa Türgi päritolu võõrtöötaja lapse olukorda tegelikult võrrelda liikmesriigi kodaniku järglase olukorraga, kuna nende õiguslikus olukorras on märkimisväärseid erinevusi ning pealegi tuleneb liikmesriigi kodaniku soodsam olukord kohaldatavate õigusnormide sõnastusest.
Seega ei saa – vastupidi eelotsusetaotluse esitanud kohtu pooldatud tõlgendusele – loogiliselt järeldada, et seetõttu, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on piiratud põhjuste arv, mil Türgi päritolu võõrtöötaja pereliige, kellel on lubatud asuda liikmesriiki selle võõrtöötaja juurde elama, võib elamisõiguse kaotada (vt käesoleva otsuse punktid 54 ja 57), oleks ta liikmesriigi kodaniku pereliikmest soodsamas olukorras, mille tagajärjel oleks rikutud lisaprotokolli artiklis 59 sätestatud reeglit.
Pealegi ei võta eelotsusetaotluse esitanud kohtu soovitatud tõlgendus arvesse asjaolu, et otsuse nr 1/80 artikkel 7 ja määruse nr 1612/68 artikkel 10 on sõnastatud erinevalt.
Sellise tõlgenduse vältimatuks tagajärjeks oleks, et Türgi päritolu võõrtöötajate laste olukord muutuks seda ebakindlamaks, mida enam nad on vastuvõtvas liikmesriigis integreerunud, samas kui otsuse nr 1/80 artikli 7 eesmärk on vastupidine: parandada järk-järgult nende töötajate pereliikmete olukorda asjaomases liimesriigis, võimaldades neil seal teatava aja möödudes iseseisvalt elada.
Nagu nähtub eelotsusetaotluse põhjendustest, on kõnesoleva kohtu tõlgendus, nagu see on esitatud käesoleva otsuse punktis 60, põhiosas tuletatud Ayazi kohtuotsuse aluseks olnud asjas esitatud kohtujuristi ettepaneku punktis 52 toodud kaalutlustest, samas kui need kaalutlused ei leidnud järgimist nimetatud otsuse põhjendavas osas.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus sõnastas pärast Aydinli kohtuotsuse kuulutamist oma esimese küsimuse ringi just selleks, et Euroopa Kohus vaataks selle otsuse asjakohasuse uuesti läbi, tuleb veel kord meelde tuletada, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande ulatuse tõlgendus nimetatud kohtuotsuses piirdub vaid selle kinnitamisega, mida on sama sätte kohta juba öeldud Euroopa Kohtu varasemas praktikas (eespool viidatud kohtuotsused Ergat ja Cetinkaya). Samasugust tõlgendust laiendas Euroopa Kohus samadel põhjustel ka kõnesoleva otsuse artikli 7 teisele lõigule (eespool viidatud Toruni kohtuotsus). Ei ole ka esile toodud ühtegi tegurit, mille poolest põhikohtuasjas käsitletav faktiline ja õiguslik olukord erineks oluliselt olukordadest kohtuasjades, mis olid aluseks eespool viidatud otsustele Ergat, Cetinkaya, Aydinli ja Torun, nii et antud juhul ei ole ühtegi mõjuvat põhjust, miks Euroopa Kohus peaks oma praktika selles küsimuses ümber vaatama.
Mis puudutab põhikohtuasjas kõne all olevat olukorda, kus vastuvõtva liikmesriigi ametiasutused on teinud Türgi kodaniku kohta väljasaatmisotsuse pärast tema süüdimõistmist siseriiklike seaduste mitme rikkumise eest, siis tuleb täpsustada, et otsuse nr 1/80 artikli 14 lõige 1 annab asjakohase õigusliku raamistiku, lubades liikmesriikidel võtta vajalikke meetmeid, kusjuures nimetatud ametiasutused peavad hindama õigusrikkuja käitumist ning seda, kas oht, mida ta kujutab endast avalikule korrale ja julgeolekule, on olemas, reaalne ja piisavalt tõsine, ning peale selle tuleb neil järgida proportsionaalsuse põhimõtet (vt eespool viidatud Nazli kohtuotsus, punktid 57–61, ja analoogne 26. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-100/01: Oteiza Olazabal, EKL 2002, lk I-10981
, punktid 39, 43 ja 44). Täpsemalt öeldes võib kõnesoleva otsuse artikli 14 lõike 1 alusel väljasaatmise otsustada ainult juhul, kui asjaomase isiku käitumisega kaasneb konkreetne oht uueks avaliku korra raskeks rikkumiseks. Niisiis ei saa sellist meedet kriminaalkorras süüdimõistmise järgselt ja üldpreventiivsel eesmärgil automaatselt võtta (vt 7. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-383/03: Dogan, EKL 2005, lk I-6237
, punkt 24).
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et Türgi kodanik, kellel on lapsena lubatud perekonna taasühinemiseks siseneda liikmesriigi territooriumile ja kes on otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel omandanud õiguse vabaks juurdepääsuks kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul, kaotab selle vaba juurdepääsu õigusega kaasneva õiguse elada vastuvõtva liikmesriigi territooriumil üksnes kahel eeldusel:
—
nimetatud otsuse artikli 14 lõikes 1 ette nähtud juhtumitel või
—
kui ta lahkub asjaomase liikmesriigi territooriumilt märkimisväärselt pikaks ajaks ilma õiguspärase põhjuseta,
isegi kui ta on üle 21-aastane, ei ole enam oma vanemate ülalpidamisel, vaid elab asjaomases liikmesriigis iseseisvalt ning ei ole olnud asjaomase riigi tööturul mitme aasta jooksul, kuna ta kandis sel ajal talle mõistetud reaalset vanglakaristust. Niisugune tõlgendus ei ole lisaprotokolli artikli 59 nõuetega vastuolus.
Teine küsimus
Arvestades eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele eelotsuse küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
Türgi kodanik, kellel on lapsena lubatud perekonna taasühinemiseks siseneda liikmesriigi territooriumile ja kes on Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahelise assotsiatsioonilepinguga asutatud assotsiatsiooninõukogu 19. septembri 1980. aasta otsuse nr 1/80 assotsiatsiooni arengu kohta artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel omandanud õiguse vabaks juurdepääsuks kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul, kaotab selle vaba juurdepääsu õigusega kaasneva õiguse elada vastuvõtva liikmesriigi territooriumil üksnes kahel eeldusel:

—
nimetatud otsuse artikli 14 lõikes 1 ette nähtud juhtumitel või

—
kui ta lahkub asjaomase liikmesriigi territooriumilt märkimisväärselt pikaks ajaks ilma õiguspärase põhjuseta,

isegi kui ta on üle 21-aastane, ei ole enam oma vanemate ülalpidamisel, vaid elab asjaomases liikmesriigis iseseisvalt ning ei ole olnud asjaomase riigi tööturul mitme aasta jooksul, kuna ta kandis sel ajal talle mõistetud reaalset vanglakaristust.

Niisugune tõlgendus ei ole lisaprotokolli, mis allkirjastati 23. novembril 1970 Brüsselis ning sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse nimel nõukogu 19. detsembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2760/72, artikli 59 nõuetega vastuolus.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.