CELEX: 62006CJ0498
Sociálna politika
Ochrana zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa
Smernica 80/987/EHS zmenená a doplnená smernicou 2002/74/ES
Článok 3 prvý odsek a článok 10 písm. a)
Náhrada škody za neplatné prepustenie dohodnutá v konaní o mimosúdnom zmieri
Vyplatenie zabezpečené záručnou inštitúciou
Vyplatenie podmienené vydaním súdneho rozhodnutia
Zásady rovnosti a zákazu diskriminácie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (
Ú. v. ES L 283, s. 23
; Mim. vyd. 05/001, s. 217), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002 (
Ú. v. ES L 270, s. 10
; Mim. vyd. 05/004, s. 261, ďalej len „smernica 80/987“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Robledillovou Núñezovou a Fondo de Garantía Salarial (Garančný mzdový fond, ďalej len „Fogasa“) týkajúceho sa odmietnutia Fogasy vyplatiť z dôvodu subsidiárnej zodpovednosti náhradu škody dotknutej osobe za neplatné prepustenie, ktorého predmetom bola pani Robledillo Núñez, keď sa vyplatenie tejto náhrady uvádzalo v dohode o mimosúdnom zmieri uzavretej medzi pani Robledillovou Núñezovou a jej zamestnávateľom.
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
Článok 1 ods. 1 smernice 80/987 stanovuje, že „táto smernica sa uplatňuje na nároky zamestnancov vyplývajúce z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov voči zamestnávateľom, ktorí sa nachádzajú v platobnej neschopnosti v zmysle článku 2 ods. 1“.
Článok 2 ods. 2 predmetnej smernice spresňuje, že táto smernica sa nedotýka vnútroštátnych predpisov v súvislosti s definíciou pojmov „zamestnanec“, „zamestnávateľ“, „odmena“, „právo zakladajúce okamžitý nárok“ a „právo zakladajúce budúci nárok“.
Článok 3 prvý odsek smernice 80/987 stanovuje:
„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie zaručia, podľa článku 4 [s výhradou ustanovení článku 4 —
neoficiálny preklad
], výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov vyplývajúcich z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov vrátane, ak to ustanovujú vnútroštátne predpisy, výplaty odstupného [náhrady škody —
neoficiálny preklad
] pri skončení pracovnoprávnych vzťahov.“
Článok 10 písm. a) a b) smernice 80/987 stanovuje:
„Táto smernica nemá vplyv na možnosť členských štátov:
a)
prijímať nevyhnutné opatrenia, aby sa predišlo zneužívaniu;
b)
odmietnuť alebo obmedziť zodpovednosť uvedenú v článku 3 alebo záručnú povinnosť uvedenú v článku 7, ak sa ukáže, že plnenie tejto povinnosti nie je opodstatnené vzhľadom na existenciu osobitých väzieb medzi zamestnancom a zamestnávateľom a spoločných záujmov, vedúcich ku kolúzii medzi nimi.“
Podľa svojho článku 3 smernica 2002/74 nadobudla účinnosť 8. októbra 2002.
Španielska právna úprava
Nároky, ktoré preberá Fogasa
Článok 33 ods. 1 kráľovského legislatívneho dekrétu č. 1/1995 z 24. marca 1995 o schválení novelizovaného znenia zákona o štatúte pracovníkov (Estatuto de los Trabajadores) z 24. marca 1995 (BOE č. 75 z 29. marca 1995, s. 9654) v jeho znení účinnom od 14. decembra 2002 (ďalej len „štatút pracovníkov“) stanovuje:
„Garančný mzdový fond… vypláca pracovníkom sumy miezd, ktoré im neboli vyplatené v prípade platobnej neschopnosti, pozastavenia platieb, úpadku alebo núteného vyrovnania podnikateľov.
Na účely predchádzajúceho pododseku sa za mzdu považuje suma uznaná za mzdu v zmieri alebo súdnom rozhodnutí na základe akéhokoľvek dôvodu podľa článku 26 ods. 1, ako aj ‚salarios de tramitación‘ v prípadoch uvádzaných zákonom…“
Článok 33 ods. 2 štatútu pracovníkov v znení vyplývajúcom zo zákona 60/1997 z 19. decembra 1997 (BOE č. 304 z 20. decembra 1997, s. 37453) stanovoval:
„Garančný mzdový fond, v prípadoch uvedených v predchádzajúcom odseku, vyplatí nároky uznané rozsudkom alebo správnym rozhodnutím v prospech pracovníkov z dôvodu prepustenia alebo skončenia pracovného pomeru v súlade s článkami 50, 51 a 52 písm. c) tohto zákona, maximálne vo výške jednej splátky, pričom denná mzda, ktorá slúži ako výpočtový základ, nesmie prekročiť dvojnásobok minimálnej mzdy.
…“
Článok 33 ods. 2 štatútu pracovníkov v jeho znení vyplývajúcom zo zákona 43/2006 z 29. decembra 2006 na podporu a rast zamestnanosti (BOE č. 312 z 30. decembra 2006, s. 46586), vyplývajúci z kráľovského zákonného dekrétu 5/2006 (Real Decreto Ley 5/2006) z 9. júna 2006 (BOE č. 141 zo 14. júna 2006, s. 22670), ktorý sa stal účinným 15. júna 2006, stanovuje:
„V prípadoch uvedených v predchádzajúcom odseku Garančný mzdový fond vyplatí nároky uznané rozsudkom, uznesením, súdnym zmierom alebo správnym rozhodnutím v prospech pracovníkov z dôvodu prepustenia alebo skončenia pracovného pomeru podľa článkov 50, 51 a 52 tohto zákona a podľa článku 64 zákona č. 22/2003 z 9. júla 2003 o konkurze…“
Podľa znenia článku 56 štatútu pracovníkov neplatné prepustenie, uznané ako také zamestnávateľom v mimosúdnom alebo súdnom zmieri, alebo určené súdnym rozhodnutím, má pre zamestnávateľa za dôsledok vznik povinnosti vyplatiť predmetnému pracovníkovi na jednej strane „salarios de tramitación“, teda ušlú mzdu za obdobie trvania konania o neplatnosti prepustenia, a na druhej strane náhradu škody za skončenie pracovného pomeru.
Mimosúdny zmier
Kráľovský legislatívny dekrét č. 2/1995 o schválení novelizovaného znenia zákona o pracovnoprávnom konaní (Ley de Procedimiento laboral) zo 7. apríla 1995 (BOE č. 86 z 11. apríla 1995, s. 10695, ďalej len „LPL“) stanovuje pravidlá mimosúdneho alebo súdneho zmieru.
Článok 67 LPL, ktorý uvádza pravidlá napadnutia dohody o zmieri, stanovuje:
„1.   Dohoda o zmieri môže byť napadnutá účastníkmi a tými, ktorých môže poškodiť, pred súdom príslušným prejednávať vec, ktorá bola predmetom zmieru, podaním žaloby o neplatnosť z dôvodov, ktoré robia dohody neplatnými.
2.   Právo podať žalobu zaniká po uplynutí 30 dní od uzavretia dohody. Pre účastníkov, ktorí boli poškodení, lehota plynie od dňa, keď sa dozvedeli o dohode.“
Činnosť zmierovacích služieb je upravená kráľovským dekrétom 2756/1979 z 23. novembra 1979 (BOE č. 291 z 5. decembra 1979, s. 28015), ktorý upravuje úlohu Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliación (mediačné, rozhodcovské a zmierovacie stredisko). Články 5, 8, 10 a 11 predmetného kráľovského dekrétu stanovujú:
„
Článok 5
1.   Zmierovacie konanie prebieha pred orgánmi mediačného, rozhodcovského a zmierovacieho strediska v mieste plnenia služieb alebo bydliska zainteresovaných osôb, podľa výberu navrhovateľa.
2.   Zmierovacie konanie prebieha pred riaditeľom, predsedom rozhodcovského súdu, tajomníkom alebo akýmkoľvek iným úradníkom strediska za podmienky, že sú držiteľmi právnej licencie (‚Licenciatura‘).
Účastníci zmierovacieho konania musia mať rovnakú spôsobilosť, aká sa vyžaduje od účastníkov pracovnoprávneho konania.
…
Článok 8
1.   Keď je návrh podaný a zaregistrovaný, skúma sa s cieľom určiť, či sú splnené požadované podmienky. Prípadne sa požadujú potrebné spresnenia, aby zainteresované osoby mohli byť riadne predvolané. Jedna riadne datovaná a kolkom opatrená kópia sa vydá oproti podpisu predvolanej osobe, ktorá bude informovaná o mieste, dni a hodine zmierovania, ktoré sa musí uskutočniť v zákonných lehotách. V prípade, ak predvolaná osoba nie je navrhovateľ a odmieta predvolanie, oznámi sa jej rovnakým spôsobom ako ostatným zainteresovaným účastníkom konania.
…
Článok 10
Keď sa po predvolaní účastníkov konania, ktorí sa môžu dostaviť s poradcom, začne pojednávanie, zmierovateľ overí ich totožnosť, ich právnu spôsobilosť a ich právomoc zastupovania a po udelení súhlasu navrhovateľa im udelí slovo s cieľom, aby uviedli svoje námietky a návrhy, predloženie dokladov a iných dôkazov je fakultatívne.
Potom zmierovateľ vyzve zainteresovaných účastníkov konania na dosiahnutie dohody, prípadne za pomoci poradcov, udeliac im slovo vždy, keď je to potrebné, a prípadne im navrhujúc primerané riešenia. Zmierovateľ udržiava počas diskusie poriadok a má možnosť diskusiu prerušiť, ak diskusia narúša dôstojnosť konania alebo ak sa zdá byť nemožné dospieť k dohode: v oboch prípadoch je konanie považované za ukončené bez dohody.
Zmierovateľ vyhotovuje z pojednávania zápisnicu a zachytáva čo možno najpresnejšie obsah dohôd uzavretých zainteresovanými účastníkmi konania. Ak nie je uzavretá žiadna dohoda, výslovne to konštatuje.
Zápisnica je podpisovaná zainteresovanými účastníkmi konania a zmierovateľom, a ak jeden z nich nevie alebo nemôže podpisovať, spresní sa to. Poradca môže byť poverený vykonať to v jeho mene. Rovnako sa výslovne poznamená odmietnutie podpisu, ako aj dôvody odmietnutia, ak sú známe, a konanie je považované za ukončené bez dohody.
Bezodkladne po zmierovacom konaní zmierovateľ vydá zainteresovaným účastníkom konania overenú kópiu zápisnice.
Článok 11
To, čo sa rozhodne počas zmierovania pred mediačným, rozhodcovským a zmierovacím strediskom, je vykonateľné a záväzné pre pracovnoprávne súdy.
…“
Súdny zmier
Súdny zmier upravuje článok 84 LPL, ktorý znie takto:
„1.   Súdny orgán, rozhodujúc na verejnom pojednávaní, smeruje k uzavretiu zmieru, informujúc účastníkov konania o ich právach a povinnostiach, bez toho, aby prejudikoval obsah prípadného rozsudku. Ak sa súdny orgán domnieva, že obsah dohody o zmieri predstavuje významné poškodenie jedného z účastníkov konania, obchádzanie zákona alebo zneužívanie práva, neschváli ju.
2.   Súdny orgán môže schváliť dohodu kedykoľvek pred vyhlásením rozsudku.
…“
Pokiaľ ide o účasť Fogasy v súdnych pracovnoprávnych konaniach, článok 23 LPL stanovuje:
„1.   Garančný mzdový fond môže kedykoľvek vystupovať ako účastník konania v konaní, ktoré môže viesť k vyplateniu miezd alebo peňažných náhrad pracovníkom zo strany uvedeného Garančného mzdového fondu; konanie sa jeho vstupom ani nespomaľuje, ani neprerušuje.
…“
Práva a povinnosti Fogasy
Podľa znenia článkov 274 a 275 LPL, ktoré upravujú účasť Fogasy v konaní o vyhlásení platobnej neschopnosti podnikov:
„
Článok 274
1.   Pred vyhlásením platobnej neschopnosti je Garančný mzdový fond, ak ešte nebol predvolaný, vypočutý v lehote maximálne pätnásť dní, aby mohol žiadať prijatie vhodných opatrení a označiť majetok hlavného dlžníka, o ktorom vie.
2.   V lehote tridsiatich dní po prijatí opatrení požadovaných Garančným mzdovým fondom konajúci súd vydá uznesenie, ktoré deklaruje, či existuje úplná alebo čiastočná platobná neschopnosť zamestnávateľa, a určí hodnotu zaisteného majetku. Platobná neschopnosť je považovaná za dočasnú, až kým nebude známy majetok zamestnávateľa alebo kým sa zaistený majetok nepredá.
…
Článok 275
1.   Ak majetok, ktorý by mohol byť zaistený, je určený na výrobný proces podniku — dlžníka, a ak podnik pokračuje vo svojej činnosti, Garančný mzdový fond môže žiadať odklad vykonania na obdobie tridsiatich dní…
2.   Ak Garančný mzdový fond konštatoval nemožnosť splácania mzdových nárokov…, oznámi to s dôvodmi uvádzanými na ich podporu, žiadajúc vyhlásenie platobnej neschopnosti s jediným účelom uznania plnenia mzdovej garancie.“
Článok 28 ods. 3 kráľovského dekrétu 505/1985 zo 6. marca 1985 o organizácii a činnosti Garančného mzdového fondu (BOE č. 92 zo 17. apríla 1985, s. 10203) uvádza predpisy týkajúce sa spracovania žiadostí o prebratie plnenia zo strany Fogasy týmto znením:
„Po uplynutí vyšetrovacieho obdobia uvedeného v bode 2 vyššie, ak je to potrebné, generálny sekretariát vydá do piatich dní rozhodnutie, v ktorom uzná, úplne alebo čiastočne, alebo zamietne žiadosti. Žiadosti podané na základe zneužívania práva alebo podvodného porušenia zákona a žiadosti, ktorých vyplatenie nie je odôvodnené, keďže existuje spoločný záujem zamestnancov a zamestnávateľov vyvolať zdanlivý stav platobnej neschopnosti s cieľom získať plnenia z Garančného mzdového fondu, musia byť zamietnuté.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Pani Robledillo Núñez, žalobkyňa v konaní vo veci samej, bola súčasťou personálu spoločnosti Linya Fish SL (ďalej len „spoločnosť Linya Fish“) počas obdobia medzi 4. októbrom 2001 a 28. januárom 2003, keď jej táto spoločnosť dala výpoveď.
V nadväznosti na návrh na začatie zmierovacieho konania, ktorý na mediačné, rozhodcovské a zmierovacie stredisko v Algeciras podala pani Robledillo Núñez, účastníci konania 2. apríla 2003 uzavreli dohodu o zmieri z dôvodu neplatného prepustenia, podľa ktorej spoločnosť Linya Fish priznala pani Robledillo Núñez sumu 1237 eur (ďalej len „náhrada škody za prepustenie“), hoci podľa vnútroštátneho súdu, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, táto náhrada škody nemôže v nijakom prípade prevyšovať sumu 1186 eur.
Dňa 5. mája 2004 tento súd v rámci konania o výkone rozhodnutia, ktoré sa začalo na návrh pani Robledillovej Núñezovej smerujúceho proti spoločnosti Linya Fish, vydal uznesenie o dočasnej platobnej neschopnosti. Na základe neho pani Robledillo Núñez 26. novembra 2004 požiadala Fogasu o vyplatenie nároku zodpovedajúceho náhrade škody za neplatné prepustenie, ktorú jej táto spoločnosť nevyplatila.
Rozhodnutím z 21. januára 2005 Fogasa zamietla túto žiadosť v celom rozsahu z dôvodu, že náhrada škody za neplatné prepustenie nebola priznaná ani rozsudkom, ani žiadnym správnym rozhodnutím.
Pani Robledillo Núñez 5. mája 2006 podala pred Juzgado de lo Social Único de Algeciras žalobu smerujúcu proti predmetnému rozhodnutiu o zamietnutí zo strany Fogasy. Napáda zamietnutie Fogasy vyplatiť jej náhradu škody za neplatné prepustenie uvádzanú v dohode o zmieri.
Vnútroštátny súd v odôvodnení návrhu na začatie prejudiciálneho konania spresňuje, že španielsky právny poriadok v článku 33 ods. 2 štatútu pracovníkov v jeho znení účinnom pred 15. júnom 2006 uvádza vyplatenie náhrad škôd z dôvodu ukončenia pracovného pomeru, ale výlučne iba ak sú priznané rozsudkom alebo správnym rozhodnutím v prospech pracovníkov z dôvodu prepustenia alebo skončenia pracovného pomeru. Keďže v uvedenom ustanovení štatútu pracovníkov sa neuvádzajú náhrady škôd priznané mimosúdnym zmierom, podľa tohto súdu nepatria medzi náhrady, ktorých plnenie preberá Fogasa.
Odkazujúc na uznesenie z 13. decembra 2005, Guerrero Pecino (
C-177/05, Zb. s. I-10887
), týkajúce sa náhrady škody určenej v konaní o súdnom zmieri, vnútroštátny súd spresňuje rozdiel medzi mimosúdnym zmierom a súdnym zmierom v tom zmysle, že druhý menovaný typ zmieru sa uzatvára pred súdom, ktorý môže okrem iného za uplatnenia článku 84 ods. 1 LPL odmietnuť schváliť ho, zatiaľ čo mimosúdny zmier sa uzatvára pred orgánom špecificky povereným touto funkciou, ktorý nemá nijakú možnosť kontroly obsahu dohody ani nijakú právomoc na schválenie alebo neschválenie predmetnej dohody. Tento právny rozdiel medzi dvomi druhmi zmieru smeruje k zabráneniu podvodných konaní. Podľa tohto istého súdu však Fogasa môže skutočne odmietnuť vyplatenie náhrady škody za prepustenie určenej v konaní o mimosúdnom zmieri, vychádzajúc z podvodu konštatovaného v rámci konania sledujúceho získanie vyplatenia náhrady od tohto orgánu v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa.
Za týchto podmienok Juzgado de lo Social Único de Algeciras rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Chýba rozdielnemu zaobchádzaniu podľa článku 33 ods. 2 štatútu pracovníkov v jeho aktuálnom znení a v skoršom znení, ktoré bolo účinné do 14. júna 2006, z hľadiska všeobecnej zásady rovnosti a zákazu diskriminácie objektívne odôvodnenie, a musí sa preto náhrada škody za prepustenie, ktorá sa má zamestnancovi vyplatiť v zmysle mimosúdneho zmieru, zahrnúť do pôsobnosti smernice 80/987… v jej znení vyplývajúcom zo smernice 2002/74…, keďže článok 33 ods. 1 štatútu zamestnancov pripúšťa tento typ zmieru na účely vyplatenia ‚salarios de tramitación‘, ktoré sú tiež dlžné v dôsledku tej istej výpovede záručnou inštitúciou?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd, vychádzajúc z už citovaného uznesenia Guerrero Pecino, pýta, či vylúčenie náhrad škody za neplatné prepustenie zo záruky vyplatenia zabezpečovanou záručnými inštitúciami uvádzanými v článku 3 prvom odseku smernice 80/987 je objektívne odôvodnené ako opatrenie potrebné na predídenie zneužívania záruky podľa článku 10 písm. a) tej istej smernice, ak sú predmetné náhrady škody priznané mimosúdnym zmierom.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa znenia článku 3 prvého odseku smernice 80/987 členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie zaručia, s výhradou ustanovení článku 4 tej istej smernice, výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov vyplývajúcich z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov vrátane, ak to ustanovujú vnútroštátne predpisy, náhrady škody pri skončení pracovnoprávneho vzťahu.
Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ktorej sa týka konanie vo veci samej, patrí do pôsobnosti smernice 80/987, keďže výplatu náhrad škôd pri skončení pracovného pomeru zahŕňa pod ochranu, ktorú poskytuje príslušná záručná inštitúcia, a to napriek tomu, že vôbec nie je povinná urobiť to podľa článku 3 prvého odseku tejto smernice (pozri rozsudok zo 7. septembra 2006, Cordero Alonso,
C-81/05, Zb. s. I-7569
, bod 31, a zo 17. januára 2008, Velasco Navarro,
C-246/06, Zb. s. I-105
, bod 32).
Možnosť priznaná uvedenou smernicou vnútroštátnemu právu spresniť plnenia, ktoré má poskytovať záručná inštitúcia, je podriadená rešpektovaniu základných požiadaviek vyplývajúcich zo všeobecnej zásady rovnosti a zákazu diskriminácie (rozsudok z 12. decembra 2002, Rodríguez Caballero,
C-442/00, Zb. s. I-11915
, body 29 až 33, ako aj zo 16. decembra 2004, Olaso Valero,
C-520/03, Zb. s. I-12065
, body 34 a 35).
Zamestnanci, ktorým dal zamestnávateľ neplatnú výpoveď, sa nachádzajú v porovnateľnej situácii, pokiaľ majú právo na náhradu škody v prípade, že si nenašli nové zamestnanie (pozri rozsudky Rodríguez Caballero, už citovaný, bod 33, a Olaso Valero, už citovaný, bod 35), z toho vyplýva, že náhrady škody za prepustenie priznané v rámci konania o mimosúdnom zmieri nemôžu byť posudzované odlišne od iných dlžných náhrad škody, vylučujúc ich z náhrad patriacich pod článok 33 ods. 2 štatútu pracovníkov, pokiaľ tento rozdiel v zaobchádzaní nemôže byť objektívne odôvodnený (pozri v tomto zmysle, uznesenie Guerrero Pecino, už citované, body 26 a 28, ako aj rozsudok Olaso Valero, už citovaný, body 34 a 36).
Pokiaľ ide o takéto odôvodnenie, je dôležité pripomenúť, že článok 10 písm. a) smernice 80/987 udeľuje členským štátom možnosť prijať potrebné opatrenia, aby sa predišlo zneužívaniu (pozri rozsudok Rodríguez Caballero, už citovaný, bod 36). Na tento účel španielske právo stanovuje, že náhrady škody za prepustenie priznané v nadväznosti na konanie o mimosúdnom zmieri sú vylúčené zo záruky, ktorú poskytuje Fogasa.
Takéto vylúčenie nemôže byť považované za potrebné na dosiahnutie cieľa sledovaného predmetným článkom 10 písm. a), ak záručná inštitúcia disponuje údajmi postačujúcimi na predchádzanie zneužívania. Podľa judikatúry Súdneho dvora takým je najmä prípad, ak je zmier kontrolovaný súdnym orgánom (pozri v tomto zmysle rozsudky Rodríguez Caballero, už citovaný, body 36 a 37, ako aj Olaso Valero, už citovaný, bod 37).
V tejto súvislosti španielska vláda konštatuje, že mimosúdny zmier nie je porovnateľný so súdnym zmierom, keďže neobsahuje dostatok záruk umožňujúcich predísť zneužívaniu. Naopak, Komisia Európskych spoločenstiev zastáva názor, že rozdiel v zaobchádzaní, na ktorý poukazuje návrh na začatie prejudiciálneho konania, nie je nijako objektívne odôvodnený. Fogasa disponuje primeranými a dostatočnými prostriedkami na zisťovanie a predchádzanie zneužívaniu v konkrétnych prípadoch.
Po prvé je potrebné pripomenúť, že podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania dohoda týkajúca sa náhrady škody za prepustenie uzavretá v konaní o mimosúdnom zmieri sa uzatvára za absencie akéhokoľvek súdneho orgánu. Konkrétne vypracovanie takejto dohody nie je kontrolované súdom. Ako vyplýva z článku 10 kráľovského dekrétu 2756/1979, zmierovateľ nemá udelenú právomoc, ktorá by mu umožňovala vplývať na zmierovacie konanie.
V tomto kontexte je potrebné zdôrazniť, že článok 23 LPL nepredvída vstup Fogasy do konania o mimosúdnom zmieri. Na rozdiel od konania o súdnom zmieri záručnej inštitúcii nie je povolené zúčastniť sa konania o mimosúdnom zmieri. V dôsledku toho Fogasa prakticky nemá možnosť dozvedieť sa o okolnostiach, ktoré by zakladali zneužívanie alebo podvod.
Rovnako účasť Fogasy na konaní o vyhlásení platobnej neschopnosti príslušného zamestnávateľa neumožňuje tomuto orgánu namietať voči nároku na náhradu škody za prepustenie, pri ktorom má podozrenie o jeho podvodnom stanovení. V dôsledku toho z článkov 274 a 275 LPL vyplýva, že toto konanie sa týka iba existencie platobnej neschopnosti zamestnávateľa a jej vyhlásenia. Naopak, ak bola platobná neschopnosť vyhlásená, predmetné konanie nemá za cieľ kontrolovať oprávnenosť nárokov, ktoré sú zaručené zo strany Fogasy.
Po druhé podľa kráľovského dekrétu 2756/1979 konanie o mimosúdnom zmieri, ktoré vedie k dohode o náhrade škody za prepustenie, je vedené pred orgánmi mediačného, rozhodcovského a zmierovacieho strediska. Takto uzavretá dohoda nepodlieha schváleniu súdneho orgánu, keďže zmierovateľ nemôže kontrolovať obsah dohody, ako to môže urobiť súdny orgán podľa článku 84 LPL pri súdnom zmieri.
Po tretie, pokiaľ ide o možnosť záručnej inštitúcie odôvodneným rozhodnutím odmietnuť vyplatenie náhrady škody za prepustenie, ktorú zaručuje (pozri v tomto zmysle rozsudok Rodríguez Caballero, už citovaný, bod 36), z článku 28 ods. 3 kráľovského dekrétu 505/1985 vyplýva, že takáto inštitúcia môže skutočne odmietnuť žiadosť o vyplatenie, ak môže, napríklad v neskoršom súdnom konaní, predložiť dôkaz o okolnostiach umožňujúcich prijatie záveru o existencii prípadu zneužívania v zmysle tohto ustanovenia. V praxi je ťažké stanoviť spôsob, akým by príslušná záručná inštitúcia prípadne mohla určiť a preukázať takéto okolnosti, keďže záručná inštitúcia sa nemôže zúčastňovať konania o mimosúdnom zmieri. To platí aj vzhľadom na právomoc záručnej inštitúcie podať žalobu podľa článku 67 ods. 1 LPL.
Je potrebné prijať záver, že náhrady škody za prepustenie priznané mimosúdnym zmierom neponúkajú dostatočné záruky s cieľom predchádzať zneužívaniu, na rozdiel od náhrad škôd určených v zmierovacom konaní vedenom za prítomnosti súdneho orgánu, do ktorého má záručná inštitúcia právo vstúpiť.
Tento záver nemôže byť spochybnený právnou úpravou týkajúcou sa „salarios de tramitación“, uvádzanou v článku 33 ods. 1 štatútu pracovníkov, ktorá nestanovuje ochranu zodpovedajúcu ochrane udeľovanej nárokom podľa ods. 2 toho istého článku 33 na predchádzanie zneužívaniu. V tejto súvislosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že otázka položená vnútroštátnym súdom sa rovnako týka toho, či pre nároky uvádzané v odseku 2 predmetného článku 33 je ochranné opatrenie v zmysle článku 10 písm. a) smernice 80/987 skutočne potrebné.
V tejto súvislosti treba poznamenať, že nároky, akými sú „salarios de tramitación“, už svojou povahou vo všeobecnosti nemôžu byť predmetom určenia za podmienok zneužívania, ak sú uznané v mimosúdnom zmieri. Keďže takéto nároky sú vypočítavané a určované v závislosti od objektívnych kritérií, tieto objektívne kritériá, na rozdiel od nárokov vypočítavaných za uplatnenia článku 33 ods. 2 štatútu pracovníkov, neponechávajú účastníkom dostatočný priestor na zneužívanie pri ich určení.
Potreba vylúčiť nároky na náhradu škody priznané v mimosúdnom zmieri zo záruky vyplatenia nezaplatených nárokov záručnou inštitúciou teda nemôže byť vo svetle zaobchádzania s takými nárokmi, akými sú „salarios de tramitación“, spochybnená.
Vzhľadom na súhrn vyššie uvedených úvah je na otázku položenú vnútroštátnym súdom potrebné odpovedať, že článok 3 prvý odsek smernice 80/987 sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát má podľa tohto ustanovenia možnosť vylúčiť náhrady škody priznané za neplatné prepustenie zo záruky vyplatenia zabezpečovanej záručnou inštitúciou, ak boli priznané mimosúdnym zmierom, a takéto vylúčenie, objektívne odôvodnené, predstavuje nevyhnutné opatrenie na predchádzanie zneužívaniu v zmysle článku 10 písm. a) tej istej smernice.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

Článok 3 prvý odsek smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o ochrane zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002, sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát má podľa tohto ustanovenia možnosť vylúčiť náhrady škody priznané za neplatné prepustenie zo záruky vyplatenia zabezpečovanej záručnou inštitúciou, ak boli priznané mimosúdnym zmierom, a takéto vylúčenie, objektívne odôvodnené, predstavuje nevyhnutné opatrenie na predchádzanie zneužívaniu v zmysle článku 10 písm. a) tej istej smernice.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.