CELEX: 62006TJ0155
Konkurents
Turgu valitseva seisundi kuritarvitamine
Kasutatud joogipakendite kogumisseadmete turg
Otsus, milles tuvastatakse EÜ artikli 82 ja EMP artikli 54 rikkumine
Ainuõiguslikud kokkulepped, koguselised kohustused ja püsikliendina sidumise hinnaalandused, mis on osa konkurentide turult väljatõrjumise strateegiast
Trahv
Proportsionaalsus

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Tomra Systems ASA on Tomra kontserni emaettevõtja. Tomra Europe AS koordineerib kontserni piires turustamisega tegelevate
Euroopa tütarettevõtjate tegevust. Käesolevas asjas asjassepuutuvad turustamisega tegelevad tütarettevõtjad on Tomra Systems
GmbH Saksamaal, Tomra Systems BV Madalmaades, Tomra Leergutsysteme GmbH Austrias, Tomra Systems AB Rootsis ja Tomra Butikksystemer
AS Norras (edaspidi koos Tomra Systems ASA‑ga ja Tomra Europe AS‑iga „hagejad”). Tomra kontsern toodab tühjade joogipakendite
automaatseid kogumisseadmeid (edaspidi „taaraautomaadid”), mis on kasutatud joogipakendite kogumise seadmed, mis tuvastavad
sisestatava pakendi teatavate tunnuste järgi, milleks on pakendi kuju ja/või triipkood, ja arvutavad välja kliendile hüvitatava
tagatisraha. Samuti osutab ta kogu maailmas taaraautomaatidega seotud teenuseid. 2005. aastal oli Tomra kontserni käive ligikaudu
300 miljonit eurot ja tal oli 1900 töötajat.
Euroopa Ühenduste Komisjon sai 26. märtsil 2001 kaebuse Saksa äriühingult Prokent AG, kes tegutses samuti tühjade joogipakendite
kogumise ning sellega seotud toodete ja teenuste sektoris. Prokent palus komisjonil viia läbi uurimine, et kindlaks teha,
kas hagejad on kuritarvitanud turgu valitsevat seisundit, takistades tema juurdepääsu turule.
Komisjon kontrollis 26. ja 27. septembril 2001 Tomra Systems GmbH (Saksamaa) ja Tomra Systems BV (Madalmaad) ruume. Euroopa
Vabakaubandusassotsiatsiooni (edaspidi „EFTA”) järelevalveamet kontrollis komisjoni palvel Tomra Systems ASA ja tema tütarettevõtjate
ruume Norras. Seejärel küsis komisjon Tomra Systems ASA‑lt ning tema paljudelt konkurentidelt ja klientidelt teavet vastavalt
nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus [EÜ] artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13,
lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artiklile 11.
Komisjonile saadetud kirjas teatasid hagejad 23. detsembril 2002, et nad lõpetasid ainuõiguslikud kokkulepped ja et nad ei
kohalda enam püsikliendi hinnaalandusi.
Hagejad esitasid 30. märtsil 2004 Tomra kontserni konkurentsieeskirjadega vastavusse viimise programmi, mis oli kohaldatav
1. aprillist 2004.
Komisjon saatis 1. septembril 2004 Tomra Systems ASA‑le, Tomra Europe AS‑ile ja Tomra kontserni tütarettevõtjatele kuues Euroopa
Majanduspiirkonda (edaspidi „EMP”) kuuluvas riigis vastuväiteteatise, millele hagejad vastasid 22. novembril 2004. Ärakuulamine
leidis aset 7. detsembril 2004. Komisjon küsis 19. aprillil 2005 muud teavet, mille hagejad edastasid 25. aprillil 2005 ja
3. mail 2005.

Vaidlustatud otsus
Komisjon võttis 29. märtsil 2006 vastu otsuse K(2006) 734 (lõplik), mis käsitleb [EÜ] artikli 82 ja EMP lepingu artikli 54
kohaldamise menetlust (edaspidi „vaidlustatud otsus”, kokkuvõte sellest otsusest on avaldatud 28. augusti 2008. aasta Euroopa
Liidu teatajas (ELT C 219, lk 11)). Otsuses tuvastas ta, et hagejad on ajavahemikul 1998–2002 rikkunud EÜ artiklit 82 ja EMP
lepingu artiklit 54, rakendades Saksamaa, Madalmaade, Austria, Rootsi ja Norra taaraautomaatide turul väljatõrjuvat strateegiat,
mis hõlmas ainuõiguslikke kokkuleppeid, individualiseeritud koguselisi kohustusi ja individualiseeritud tagasiulatuvaid hinna
alandamise skeeme ning piirasid sellega nendel turgudel konkurentsi.
I –
Asjaomane turg
Asjaomase kaubaturu osas on vaidlustatud otsuses märgitud, et komisjon lähtus hindamisel põhimõttest, et eksisteeris taaratagastusautomaatide
või muude keeruliste süsteemide turg, mis hõlmab eelkõige kõiki seina sisse ehitatavaid ja käitlemissüsteemiga ühendatavaid
taaraautomaate, ja üldine turg, kuhu kuuluvad nii keerulised kui ka lihtsamad taaraautomaadid. Töö jaoks otsustas komisjon
aluseks võtta kõige laiema turumääratluse, kuna sellega seotud arvnäitajad on hagejate jaoks soodsamad.
Geograafilise turu osas leidis komisjon vaidlustatud otsuses, et vaatlusalusel perioodil ei olnud konkurentsitingimused EMP
piires ühtlustatud ning asjaomased geograafilised turud olid riikide turud.
II –
Turgu valitsev seisund
Pärast seda, kui komisjon leidis muu hulgas, et hagejate turuosad on Euroopas enne 1997. aastat olnud pidevalt üle 70% ja
alates 1997. aastast on need üle 95% ning et kõikidel asjaomastel turgudel on hagejate turuosa mitu korda konkurentide omast
suurem, järeldas ta vaidlustatud otsuses, et Tomra kontsern on turgu valitsevas seisundis olev ettevõtja EÜ artikli 82 ja
EMP lepingu artikli 54 tähenduses.
III –
Kuritarvitus
Vaidlustatud otsuses märgitakse, et hagejad on nii oma tegevuses kui ka kontsernisiseste arutelude raames välja töötanud strateegia,
millel on konkurentsivastane eesmärk või tagajärg. Komisjon kinnitas selles, et hagejate eesmärk oli turgu valitseva seisundi
ja turuosade säilitamine eelkõige selliste meetmete abil nagu uute ettevõtjate turuletuleku takistamine, selle tagamine, et
nende konkurendid oleksid jätkuvalt nõrgad, piirates nende kasvuvõimalusi, ning lõpuks nende nõrgestamine ja kõrvaldamine
nende omandamise teel või muul moel. See strateegia viidi vaidlustatud otsuse kohaselt ellu 49 kokkuleppe allkirjastamisega
aastatel 1998–2002 hagejate ja teatava arvu supermarketite kettide vahel ainuõiguslike kokkulepete vormis, niisuguste kokkulepete
vormis, mis kehtestavad individualiseeritud koguselise eesmärgi, ja kokkulepete vormis, mis näevad ette individualiseeritud
tagasiulatuva hinna alandamise skeemi.
Samuti nähtub vaidlustatud otsusest, et kuigi käesolevas asjas kõne all olevad kokkulepped, klauslid ja tingimused sisaldavad
erinevaid tunnusjooni, näiteks otsesed või
de facto
ainuõiguslikud klauslid, kliendi kohustused või lubadused osta koguseid, mis katavad suurema osa kõnealuse kliendi vajadusest,
kliendi vajadusega seotud tagasiulatuvad hinnaalandamise skeemid või eespool nimetatute kombinatsioonid, tuleb neid kõiki
komisjoni arvates vaadelda hagejate üldise poliitika kontekstis, mille eesmärk on olemasolevate ja võimalike konkurentide
turule sisenemise, turule juurdepääsu ja kasvuvõimaluste takistamine ning lõpptulemusena nende turult väljatõrjumine, millega
luuakse sisuliselt monopoolne seisund.
Kõigepealt võib vaidlustatud otsuse kohaselt ainuõiguslikel klauslitel oma olemuselt tulenevalt olla väljatõrjuv mõju, sest
nendega nähakse ette, et kliendid peavad ostma kõik või suurema osa oma vajaduste katmiseks vajaminevast kaubast turgu valitsevalt
tarnijalt. Kuna hagejatel on käesolevas asjas turul valitsev seisund ja ainuõiguslikke klausleid kohaldati kogunõudluse osale,
mida komisjon arvas võivat kvalifitseerida oluliseks, järeldas ta sellest, et nendel ainuõiguslikel kokkulepetel, mille hagejad
sõlmisid, võis olla ja tegelikult ka oli turgu piirav mõju, mis turgu moonutas. Kuid vaidlustatud otsuses on kindlaks tehtud,
et juhtumi puhul ei esinenud asjaolusid, mis võiksid ainuõigust või muid samalaadseid kokkuleppeid erandkorras õigustada ning
et hagejatel ei ole samuti õnnestunud oma tegevust põhjendada kulude kokkuhoiuga.
Vaidlustatud otsuses lisatakse seejärel, et hinnaalandustel, mida tehakse individualiseeritud koguste suhtes, mis vastavad
kogu või peaaegu kogu nõudlusele, on sama mõju kui otsestel ainuõiguslikel klauslitel, sest nendega ajendatakse klienti ostma
kogu või peaaegu kogu vajaminev kaup turgu valitsevalt tarnijalt. Sama kehtib ka püsikliendisoodustuste suhtes, st hinnaalanduste
suhtes, mille tingimus on, et klient ostab kogu vajamineva kauba või suurema osa sellest turgu valitsevalt tarnijalt. Kõnealuste
kokkulepete või tingimuste väljatõrjuva iseloomu määratlemisel ei ole komisjoni jaoks otsustav see, kas ostukohustuse maht
on väljendatud absoluutarvudes või protsentides. Vaidlustatud otsuses on hagejate sõlmitud kokkulepete osas täpsustatud, et
koguselised eesmärgid kujutasid endast individualiseeritud kohustusi, mis olid iga kliendi puhul erinevad, olenemata tema
suurusest või ostumahust, ja mis vastasid kliendi kogu vajaminevale kogusele või suuremale osale sellest või isegi ületasid
neid. Vaidlustatud otsuses lisatakse, et hagejate poliitika, mis seisnes klientide ja eelkõige peamiste klientide sidumises
kokkulepetega, mille eesmärk oli konkurentide turult väljatõrjumine ja neilt mis tahes kasvuvõimaluste võtmine, nähtub selgelt
hagejate strateegiat ja läbirääkimisi käsitlevatest dokumentidest ning klientidele tehtud pakkumistest. Võttes arvesse taaraautomaatide
turu olemust ja toote enda eriomadusi, eeskätt iga kliendi läbipaistvat ja prognoositavat taaraautomaatide vajadust igal aastal,
tõdes komisjon, et hagejatel olid olemas vajalikud teadmised turu kohta, et hinnata realistlikult iga üksikkliendi nõudluse
ligikaudset suurust.
Lisaks täheldas komisjon vaidlustatud otsuses hinnaalanduste osas, et hinna alandamise skeem oli iga kliendi puhul erinev
ning et künnised olid seotud klientide koguvajadusega või suure osaga sellest. Need määrati kindlaks kliendi prognoositud
vajaduse ja/või varasema ostumahu põhjal. Vaidlustatud otsuse kohaselt oli eriti tugev stiimul osta ainult või peaaegu ainult
hagejatelt siis, kui hagejate kohaldatavad künnised olid kombineeritud süsteemiga, mille kohaselt olenevalt olukorrast boonuse
künnise või soodsama künnise ületamisega seotud soodustused laienesid kogu kliendi poolt vaatlusalusel perioodil ostetule,
mitte ainult ostumahule, mis ületab kõnesolevat künnist. Hagejatelt hankima hakanud kliendil (mis hagejate tugevat turuseisundit
arvestades oli väga tõenäoline) tekitab tagasiulatuv süsteem seega tugeva stiimuli saavutada soovitud künnis, et vähendada
kõikide hagejatelt ostetavate kaupade hindu. Vastavalt vaidlustatud otsusele muutus stiimul seda tugevamaks, mida lähemale
jõudis klient kõnealusele künnisele. Kuid komisjon nentis, et tagasiulatuva hinnaalandussüsteemi kombineerimine kogunõudlusele
või selle suurele osale vastava künnisega oli märkimisväärne stiimul, mis kallutas ostma kõiki või peaaegu kõiki vajaminevaid
seadmeid hagejatelt ja tõstis kunstlikult hinda teisele tarnijale üleminekul isegi väikeste koguste puhul. Komisjon järeldas
sellest, et kooskõlas kohtupraktikaga tuleb kõnealused hinnaalanduse skeemid kvalifitseerida püsikliendina sidumise vahenditeks
ja järelikult püsikliendisoodustusteks.
Lõpetuseks on vaidlustatud otsuses märgitud, et kuigi – nagu Euroopa Kohus on kohtuasjades, milles tehti Üldkohtu 30. septembri
2003. aasta kohtuotsus T‑203/01: Michelin
vs
. komisjon (EKL 2003, lk II‑4071, punkt 239; edaspidi „kohtuotsus Michelin II”) ja 17. detsembri 2003. aasta kohtuotsus T‑219/99:
British Airways
vs
. komisjon (EKL 2003, lk II‑5917, punkt 293) leidnud – EÜ artikli 82 kohase kuritarvituse kindlakstegemiseks piisab, kui „tõendada,
et turgu valitsevas seisundis ettevõtja kuritarvitav käitumine kaldub konkurentsi piirama või et nimetatud käitumisel võib
olla või tõenäoliselt on selline mõju”, täiendas komisjon oma analüüsi, uurides hagejate tegevuse tõenäolist mõju taaraautomaatide
turul. Sellega seoses on vaidlustatud otsuses märgitud, et kogu vaatlusalusel ajavahemikul, s.o aastatel 1998–2002, oli hagejate
turuosa kõigil viiel asjaomasel siseriiklikul turul suhteliselt püsiv. Samal ajal oli konkurentide seisund jätkuvalt nõrk
ja ebakindel. Üks konkurentidest, s.o kaebuse esitaja, kes oli üks edukatest konkurentidest, lahkus turult 2003. aastal pärast
seda, kui tal oli õnnestunud 2001. aastal haarata 18% Saksamaa turust. Muud konkureerivad ettevõtjad, näiteks Halton ja Eleiko,
kes olid näidanud oma potentsiaali ja võimet omandada suurem turuosa, kõrvaldasid hagejad omandamise kaudu. Pealegi väljendus
komisjoni sõnul hagejate poolt kogu ajavahemiku 1998–2002 vältel rakendatud väljatõrjumise strateegia seotud turuosade jaotuse
ja turul tegutsejate müügimahu muutustes. Lisaks hakkasid vaidlustatud otsuse kohaselt mõned kliendid pärast hagejatega sõlmitud
ainuõiguslike kokkulepete kehtivusaja lõppemist ostma rohkem konkureerivaid tooteid. Peale selle, et ei olnud kuludega seotud
tõhususe kasvu, mis oleks võinud õigustada hagejate tegevust, ei saa käesolevas asjas täheldada ka kasu tarbijatele. Vaidlustatud
otsusest ilmneb seega, et hagejate taaraautomaatide hind ei langenud pärast ostumahu suurenemist, otse vastupidi – hinnad
jäid uuritud perioodi vältel samaks või isegi tõusid.
IV –
Trahv
Vaidlustatud otsuses on täpsustatud, et hagejate toimepandud kuritarvituse raskuse hindamisel tuleb arvesse võtta seda, et
nad viisid kõnealuse tegevuse oma väljatõrjumise strateegia raames ellu tahtlikult, ning ka selle kuritarvituse geograafilist
ulatust, st et see hõlmas viie EMP riigi territooriumi: Saksamaa, Madalmaad, Austria, Rootsi ja Norra. Seevastu tuleb komisjoni
arvates arvesse võtta ka asjaolu, et rikkumine ei hõlmanud kogu vaatlusalust perioodi kõikidel asjaomastel siseriiklikel turgudel
ja et kõikidel nendel turgudel võis tugevus aja jooksul varieeruda.
Eelkõige täpsustatakse vaidlustatud otsuse põhjenduses 394, et rikkumine puudutab järgmisi territooriume ja ajavahemikke:
–        Saksamaa: 1998–2002
–        Madalmaad: 1998–2002
–        Austria: 1999–2001
–        Rootsi: 1999–2002
–        Norra: 1998–2001
Komisjon leidis, et tegemist oli raske rikkumisega ja määras trahvi põhisummaks 16 miljonit eurot, lähtudes viieaastasest
perioodist, mis hõlmas ajavahemikku 1998–2002. Trahvi lähtesummat suurendati iga rikkumise täisaasta eest 10% võrra. Viimaseks
on vaidlustatud otsuses märgitud, et raskendavad ja kergendavad asjaolud puuduvad.
Vaidlustatud otsuse resolutsioon kõlab järgmiselt:
„Artikkel 1
[Hagejad] on ajavahemikus 1998–2002 rikkunud [EÜ] artiklit 82 ja EMP lepingu artiklit 54, rakendades väljatõrjumise strateegiat
[Saksamaa, Madalmaade, Austria, Rootsi ja Norra taaraautomaatide] turgudel ainuõiguslike kokkulepete sõlmimise, individualiseeritud
koguseliste kohustuste seadmise ja individualiseeritud tagasiulatuvate hinna alandamise skeemide läbi, sulgedes selliselt
turu konkurentidele.
Artikkel 2
Eelnimetatud rikkumise eest määratakse [hagejatele] solidaarselt 24 miljoni euro suurune trahv.
[…]”

Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 14. juunil 2006.
Seoses Üldkohtu kodade koosseisu muutmisega kuulub ettekandja-kohtunik viienda koja koosseisu, millele käesolev asi on seetõttu
määratud.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus (viies koda) avada suulise menetluse. Poolte kohtukõned ja vastused
Üldkohtu esitatud suulistele küsimustele kuulati ära 14. jaanuari 2010. aasta kohtuistungil.
Hagejad paluvad Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        teise võimalusena tühistada trahv või vähendada seda oluliselt;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt, sh nende poolt kantud kulud seoses trahvi maksmise kohustuse täitmise tagamiseks seatud
pangagarantiiga.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus
Hagejad esitavad kuus väidet. Viie esimese väitega palutakse sisuliselt vaidlustatud otsus tühistada, kuuendas väites palutakse
trahv tühistada või seda vähendada. Esimene väide tugineb sellele, et komisjon kasutas ilmselgelt ebaõigeid ja vähe usaldusväärseid
tõendeid, tuvastamaks, et hagejad rakendasid väljatõrjumise strateegiat. Teine väide tugineb ilmsele hindamisveale, mille
komisjon tegi, kui ta tuvastas, et hagejate tegevus võis kõrvaldada konkurentsi, ja kui ta tuvastas motivatsiooni puudumise.
Kolmas väide puudutab komisjoni ilmseid hindamisvigu seoses küsimusega, kas kõnealune tegevus kõrvaldas tegelikult konkurentsi.
Neljas väide puudutab ilmselget õigusnormi rikkumist, mis tuleneb hageja tegevuse
per se
õigusvastaseks kvalifitseerimisest. Viies väide tugineb ilmselgele veale, mille komisjon tegi, kui ta leidis, et mittesiduvad
kohustused võisid rikkuda EÜ artiklit 82. Viimaseks on kuuenda väite kohaselt trahvi määramisel rikutud proportsionaalsuse
ja mittediskrimineerimise põhimõtteid.
I –
Vaidlustatud otsuse tühistamist puudutavad nõuded
A –
Esimene väide, et kasutatud on ilmselgelt ebaõigeid ja vähe usaldusväärseid tõendeid selleks, et tuvastada väljatõrjumise
strateegiat ning teha kindlaks teatavate hagejate ja klientide vaheliste kokkulepete olemasolu ja sisu
Väide jaguneb kaheks osaks. Esiteks väidavad hagejad, et vaidlustatud otsus ei viita usaldusväärsetele tõenditele, mis tõendaksid,
et nad on konkurentsi kõrvaldamiseks välja töötanud strateegia. Teiseks väidavad hagejad, et vaidlustatud otsus rajaneb ebaõigetel
ja vähe usaldusväärsetel tõenditel, et tõendada 49-st vähemalt 26 kokkuleppe olemasolu ja sisu, millele vaidlustatud otsus
viitab.
1.     Esimene osa, mille kohaselt puuduvad usaldusväärsed tõendid, et tõendada väljatõrjumise strateegia olemasolu
a)     Poolte argumendid
Esiteks vaidlustavad hagejad selle, et komisjon kasutas tõendina nende sisemist kirjavahetust. Sellega seoses väidavad hagejad,
et komisjoni kogutud dokumentidel ei ole omavahel mingit seost ja need on oma kontekstist täielikult välja võetud. Lisaks
väidavad hagejad, et komisjon jättis tähelepanuta tõendid, mis näitavad vastupidi, et neil oli kavatsus konkureerida oma konkurentidega
tavapärastes tingimustes. Hagejad kinnitavad, et vaidlustatud otsus ei võta arvesse dokumente, millest nähtub nende tahe kasutada
õiguspäraseid konkurentsivahendeid.
Teiseks nendivad hagejad, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuses uurinud küsimust, kas Tomra kontsern oli ajavahemikus 1998–2002
taaraautomaatide turul edukas, kuna aastatel 1997–2001 oli ta ainus taaraautomaatide tarnija, kellel oli „uus revolutsiooniline
tehnoloogia”. Hagejate arvates kujutab see endast viga, mis võib kaasa tuua vaidlustatud otsuse tühistamise: nende konkurentsieelis
on nende tehnoloogia ning nad otsustasid turul tegutseda just nimelt sellele eelisele tuginedes.
Kolmandaks märgivad hagejad, et viidates väidetavalt konkurentsivastastele kokkulepetele endile kui tõendile väljatõrjumise
strateegia kohta, satub komisjon ringtõestusesse, kuna ta mainib vaidlustatud otsuses mujal korduvalt nende väljatõrjumise
strateegiat, et tõendada, et need samad lepingud olid konkurentsivastased. Järelikult ei saa need kokkulepped olla tõend väljatõrjumise
strateegia kohta. Isegi kui komisjon oleks olnud suuteline tooma näiteid kokkulepetest, mis rikkusid EÜ artiklit 82, ei esitanud
ta ikkagi selgitusi selle kohta, kuidas see asjaolu kinnitas kogu ettevõtte tasandil strateegiat, mille eesmärk oli ajavahemikul
1998–2002 konkurents välistada.
Neljandaks kinnitavad hagejad, et komisjon ei pea vaidlustatud otsuses nende patendi rikkumise menetlusi või omandamisi rikkumise
osaks, vaid teiseks leiab, et need menetlused ja omandamised kujutavad endast tegureid, mis tõendavad nende poolt järgitud
väljatõrjumise strateegiat. Komisjon ei esitanud siiski vähematki tõendit, et oma patentide kaitse hagejate poolt või koostöötegevus
teiste äriühingutega või nende omandamise tegevus illustreerivad väljatõrjumise strateegiat. Eelkõige väidavad hagejad, et
vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, mille kohaselt ei riku tööstusomandiõiguse olemasolu konkurentsiõigust, tingimusel
et see ei ole pahatahtlik, ei riku konkurentsiõigust siseriiklikus kohtus patendi või muu tööstusomandiõiguse tunnustamise
katse.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
b)     Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 97 ja järgmistes põhjendustes võetakse kokku see, mida komisjon
pidas hagejate konkurentsivastaseks strateegiaks. Sellega seoses märkis ta järgmist:
„Tomra [kontserni] strateegia rajanes poliitikal, mille eesmärk oli valitseva seisundi ja turuosade säilitamine eelkõige selliste
meetmete abil nagu […] uute ettevõtjate turule tuleku takistamine, […] selle tagamine, et konkurendid on püsivalt nõrgad,
piirates nende kasvuvõimalusi ja […] nende nõrgestamine ja kõrvaldamine nende omandamise teel või muul viisil, seda [eelkõige]
konkurentide suhtes, kelle puhul Tomra [kontsern] arvas, et nendest võib saada arvestatav konkurent. Selle eesmärgi saavutamiseks
kasutas Tomra [kontsern] mitmeid konkurentsivastaseid tegevusi, sealhulgas ainuõiguslikke ja eelistatud tarnija kokkuleppeid
ning individualiseeritud koguselisi kohustusi või individualiseeritud tagasiulatuvaid hinna alandamise skeeme sisaldavaid
kokkuleppeid.”
Vaidlustatud otsuses täpsustatakse seejärel, et „Tomra [kontserni] üldise strateegia kohta annavad kinnitust nii kontserni
erinevad äritavad kui ka mitmed ulatuslikud kontsernisisesed arutelud, näiteks koosolekutel ja konverentsidel, või kirja teel,
näiteks e-postiga”.
Tuleb seega märkida, et komisjon uuris õigustatult pärast seda, kui ta oli nimetanud erinevad konkurentsivastased tavad, mida
hagejad rakendasid, hagejate sisedokumente. Niisugused dokumendid võivad viidata sellele, kas konkurentsi kõrvaldamine oli
kavatsetud või anda vastupidi muu selgituse uuritud tegevuse kohta. Käesolevas asjas võimaldas hagejate sisemine kirjavahetus
komisjonil asetada nende tegevuse konteksti ja kinnitada sellele tegevusele antud hinnangut. Veel tuleb lisada, et komisjoni
järeldused vaidlustatud otsuses ei tuginenud kunagi ainult ühele või teisele eraldiseisvale hagejate dokumendile, vaid tervele
reale erinevatele elementidele.
Esiteks tuleb väite osas, mille kohaselt jääb vaidlustatud otsusest mulje, et komisjon ei võtnud arvesse dokumente, mis väljendavad
hagejate tahet kasutada legitiimseid konkurentsivahendeid, märkida, et on täiesti normaalne, et vaidlustatud otsuses keskendutakse
eelisjärjekorras hagejate konkurentsivastasele käitumisele ja mitte nende õiguspärasele tegevusele, kuna komisjoni ülesanne
on just nimelt selle tegevuse tõendamine. Pealegi tuleb rõhutada, et vaidlustatud otsuses ei varjata seda, et teatavad hagejate
sisedokumendid mainivad ka muid täiesti legitiimseid vahendeid konkureerimiseks (vt näiteks vaidlustatud otsuse põhjendus 100).
Teiseks, mis puudutab hagejate väidetavat tehnoloogilist eelist, siis tuleb märkida, et selle eelise äramärkimisel vaidlustatud
otsuses ei oleks olnud komisjoni järelduste suhtes mingit mõju. Tegelikult ei tõenda hagejad, mil moel oleks võinud nende
arendatud tehnoloogia nende tegevust õigustada. Pealegi, kui see tehnoloogia oleks tõesti niivõrd selgelt parem konkurentide
omast, et kliendid ei oleks igal juhul eales ostnud konkurentide tooteid, muutub ainuõiguslike kokkulepete, koguseliste kohustuste
ja muude individualiseeritud hinna alandamise süsteemide kasutamise põhjendamine veelgi raskemaks.
Kolmandaks, mis puudutab vaidlustatud otsuses komisjoni väidetavat ringtõendust seoses konkurentsivastaste kokkulepete ja
väljatõrjumise strateegia vahelise suhtega, siis tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kuritarvitamise
mõiste objektiivne mõiste, mis viitab turgu valitseva seisundiga ettevõtja sellisele tegevusele, mis võib mõjutada sellise
turu struktuuri, kus just kõnealuse ettevõtja tegutsemise tulemusel on konkurents juba nõrgenenud, ning mis takistab veel
turul olemas oleva konkurentsi säilimist või selle konkurentsi arengut selliste vahenditega, mis erinevad nendest vahenditest,
mida kasutatakse kaupade või teenuste tavapärases konkurentsis, mis rajaneb ettevõtjate sooritustel (Euroopa Kohtu 13. veebruari
1979. aasta otsus kohtuasjas 85/76: Hoffmann-La Roche
vs
. komisjon, EKL 1979, lk 461, punkt 91, ja Üldkohtu 14. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑210/01: General Electric
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑5575, lk 549).
Vastavalt sellele kohtupraktikale tegi komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 97 ja järgmistes põhjendustes kindlaks, et
hagejate tegevus, mida uuriti nende kontekstis ja koos rea teiste elementidega, sh hagejate sisedokumendid, võis konkurentsi
välistada. Järelikult, vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, ei ole komisjon vaidlustatud otsuses mingil moel tuginenud
ainult hagejate kavatsusele või strateegiale, et põhjendada oma järeldust konkurentsiõiguse rikkumise kohta.
Lõpetuseks, mis puudutab patentide rikkumise menetlusi ja hagejate omandamisi, siis piisab, kui märkida, et vaidlustatud otsuse
põhjendustes 106 ja 107 on selgelt märgitud, et see tegevus ei kuulu turgu valitseva seisundi kuritarvitamise alla. Seega
on tegemist ainult asjas tähtsust omavate asjaoludega, mis võimaldavad hagejate tegevuse konteksti asetada, kuid millel puudub
igasugune mõju rikkumise tuvastamise suhtes.
Järelikult tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
2.     Teine osa, mille kohaselt on kasutatud ebaõigeid ja vähe usaldusväärseid tõendeid, et kindlaks teha hagejate ja klientide
vaheliste teatavate kokkulepete olemasolu ja sisu
Selle osa võib jagada neljaks allosaks. Esimene allosa puudutab 1998. aastast varasemaid ainuõiguslikke kokkuleppeid, teine
allosa puudutab kokkuleppeid, milles hagejaid nimetatakse „eelistatud, peamiseks või esimeseks tarnijaks”, kolmas allosa puudutab
individualiseeritud koguselisi kohustusi ja individualiseeritud tagasiulatuvaid hinna alandamise mehhanisme ning viimaseks
neljas allosa puudutab ühte osa lepingutest, mis käsitlevad vaidlustatud otsuses uuritud viiest riigist nelja, mida komisjon
hagejate sõnul on hinnanud ebajärjekindlalt.
a)     1998. aastast varasemad ainuõiguslikud kokkulepped
Poolte argumendid
Hagejad toovad esile asjaolu, et 21 ainuõiguslikust kokkuleppest 9 eelnevad vaidlustatud otsusega hõlmatud ajavahemikule (1998–2002)
ja need ei saanud seega sellel ajavahemikul kaasa aidata konkurentide väljatõrjumisele hagejate poolt. Hagejad järeldavad
selle põhjal, et neid 9 kokkulepet ei oleks vaidlustatud otsuses tohtinud mainida ja need tuleb samuti trahvi arvutamisest
välja jätta.
Isegi kui komisjon kostja vastuses kinnitas, et ta ei võtnud oma hinnangus arvesse neist teatavaid kokkuleppeid, tekib hagejatel
küsimus, miks on need vaidlustatud otsuse põhjenduses 296 esitatud, nagu puutuks need asjasse.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Sellega seoses tuleb asuda seisukohale, et tegelikult puudutavad 9 ainuõiguslikku kokkulepet (st kokkulepped AS Butikkdrift‑iga
aastateks 1995 ja 1996 Kiwi Minipris Norge-ga aastaks 1996, Køff Hedmarkiga aastaks 1996, Rema 1000‑ga aastaks 1996, AKA/Spar
Norgega 1997. aasta augustist, Rewe Wieslochi ja Rewe Hungeniga aastaks 1997, De Boer Unigroga aastaks 1997 ja Samenwekende
van den Broek Bedrijveniga aastaks 1997), mida on vaidlustatud otsuse põhjenduses 296 mainitud kui lepinguid, mis on sõlmitud
EÜ artiklit 82 ja EMP lepingu artiklit 54 rikkudes, vaidlustatud otsusega hõlmatud ajavahemikust (1998–2002) varasemat ajavahemikku.
Seega on ilmne, et komisjon tegi neid kokkuleppeid selles põhjenduses mainides vea, mida ta pealegi ise oma menetlusdokumentides
tunnistas.
Siiski tuleb märkida, et esiteks ei võetud trahvi arvutamisel arvesse ühtegi enne 1998. aastat toimunud asjaolu ja teiseks,
et komisjon kinnitab – ilma et hagejad selle ümber lükkaks –, et enne 1998. aastat kohaldatavaid kokkuleppeid ei ole tema
hinnangus nõudluse selle osa kohta, mida hagejate konkurendid ei saa hõivata, arvesse võetud ja et seega ei ole järeldused
hagejate poolt rakendatud väljatõrjuva strateegia kohta nende 9 kokkuleppega kuidagi seotud.
Vaidlustatud otsuse tervikuna lugemine võimaldab kõrvaldada igasuguse mitmetimõistetavuse selles suhtes (vt näiteks vaidlustatud
otsuse põhjendused 134, 159, 166, 242, 264, 269, 394, 417 ja 418) ja asuda seisukohale, et komisjon ei ole mingil hetkel võtnud
arvesse mis tahes rikkumist enne 1998. aastat. Sellest järeldub, et selle etteheitega ei saa nõustuda.
b)     Kokkulepped, milles nimetatakse hagejaid „eelistatud, peamiseks või esimeseks tarnijaks”
Poolte argumendid
Hagejad kinnitavad, et komisjon kvalifitseeris „automaatselt” ainuõiguslikeks kokkulepeteks kokkulepped, millega klient kohustus
hagejaid säilitama „eelistatud või peamise või esimese tarnijana”, vaatamata sellele, et need mõisted on liiga ebaselged,
et neid kokkuleppeid lepinguõiguse kohaselt ainuõiguslikeks kvalifitseerida. Lisaks, vaatamata sellele, et kõnealused kliendid
ostsid väidetava ainuõigusliku lepingu kehtivuse ajal taaraautomaate hagejate konkurentidelt ja et need samad kliendid kinnitasid,
et kokkulepped ei olnud tegelikult ainuõiguslikud, pidas komisjon neid ainuõiguslikuks.
Hagejate sõnul jättis komisjon vaidlustatud otsuses analüüsimata, kas siseriikliku lepinguõiguse seisukohast on tekkinud täitmisele
pööratav ainuõigus. Tegelikult ei sisalda vaidlustatud otsus mingit siseriiklike õigusaktide kohast analüüsi. Vaidlustatud
otsus ja enne otsuse vastuvõtmist komisjoni saadetud teabenõuded asetavad samale tasemele ebaselged kokkulepped, millega ei
looda siduvat või täitmisele pööratavat lepingulist kohustust, ning formaalsed täitmisele pööratavad lepingud. Hagejad väidavad,
et kui see tundub mõeldav keelatud kokkuleppe kontekstis EÜ artikli 81 tähenduses, siis ei ole see nii ainuõigusliku kokkuleppe
raames EÜ artikli 82 alusel. Välja arvatud juhul, kui sellest kinnipidamist saab nõuda siseriikliku lepinguõiguse alusel,
ei takista ainuõiguslik kohustus konkurendil müüa kliendile ega kliendil pakkumine vastu võtta. Samuti ei saa see kaasa tuua
mis tahes
ex ante
ümberveenvat mõju klientide suhtes.
Lisaks viidatakse vaidlustatud otsuses nende komisjoni järelduste toetuseks, mis puudutavad dokumentide lepingulist staatust,
sellistele asjakohatutele tõenditele nagu hagejate sisedokumendid, pressiteated või Tomra kontserni aastaaruanded, mis on
viimati nimetatu ühepoolsed avaldused, millega klient ei ole ühinenud. Komisjon ei viinud läbi mingit analüüsi niisuguste
avalduste tõendusliku väärtuse kohta kohaldatava siseriikliku lepinguõiguse alusel.
Viimaseks väidavad hagejad, et kahe ostukontserniga Superunie (Madalmaades aastal 2001 sõlmitud kokkulepe) ja ICA/Hakon (Rootsis
ja Norras aastateks 2000–2002 sõlmitud kokkulepe) sõlmitud kokkulepped ei kehtestanud nende kontsernide liikmete suhtes õiguslikult
kohustust osta taaraautomaate üksnes hagejatelt ning ei ole tõendit selle kohta, et need kokkulepped avaldasid tugevalt „survet
või kujutasid endast tugevat stiimulit”, et sõltumatud jaemüüjad ostaksid kõik oma taaraautomaadid hagejatelt.
Mis eelkõige puudutab Superuniega sõlmitud kokkulepet, siis väidavad hagejad, et vaidlustatud otsuses ei ole esitatud ühtegi
tõendit, mis võimaldaks asuda seisukohale, et see kokkulepe võis siduda Superunie liikmeks olevaid sõltumatuid kauplusi, et
neid kohustada hagejatelt ostma 130 taaraautomaati. Sellega seoses pööras komisjon pigem tõendamiskoormise ümber, kui ta kinnitas,
et „ei ole tõendit, mis viitaks sellele, et üksikliikmed ei tundnud end [kokkuleppega] seotuna […]”. Kuigi liikmed oleksid
saanud teha parema tehingu hagejate konkurendiga, ei püüdnud komisjon hagejate sõnul selgitada, miks liikmed sellegipoolest
otsustasid osta hagejatelt mittesiduva kokkuleppe alusel, mis on sõlmitud nende organisatsiooni kesksel tasandil.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb ümber lükata hagejate väide, mille kohaselt kvalifitseeris komisjon „automaatselt” ainuõiguslikeks kokkulepeteks
kokkulepped, millega kliendid kohustusid säilitama hagejad „eelistatud või peamise või esimese tarnijana”. Vaidlustatud otsuse
põhjendused 114–122 ja 286 ja järgmised  annavad pealegi tunnistust vastupidisest, kuna need selgitavad üksikasjalikult komisjoni
lähenemisviisi ja järeldusi selle kohta.
Lisaks, kuigi on tõsi, et teatavad kliendid püüdsid „eelistatud tarnija” lepingutesse lisada klausli, mis võimaldaks neil
osta „katsetamiseks” seadmeid konkurentidelt, kinnitab see järeldust, mille kohaselt olid need lepingud välja töötatud ainuõiguslikuna,
ning võimalus osta seadmeid konkurentidelt oli üksnes nende taaraautomaatide katsetamisega piiratud erand.
Pealegi kvalifitseeris komisjon vaidlustatud otsuses „eelistatud tarnija” lepingud ainuõiguslikuks poolte tahet puudutavate
kättesaadavate tõendite alusel. Need tõendid näitavad, et nendes peeti tõesti silmas ainuõiguslikkust ja neid mõisteti sellisena,
olenemata nende täitmisele pööratavuse küsimusest siseriiklikus lepinguõiguses.
Näiteks Royal Aholdiga sõlmitud leping kvalifitseerib Tomra kontsern „peamiseks tarnijaks”. Siiski väljendas Tomra Aystems
ASA president selle kliendiga peetud läbirääkimiste käigus (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 139 ja 267. joonealuses märkuses)
järgmist:
„Me eelistame seega, et Tomra [kontserni] oleks nimetatud Aholdi taaraautomaatidega seotud teenuste „ainus” ülemaailmne tarnija.
Välja võib mõelda muid sõnu peale „ainus”, et väljendada poolte põhilist tahet. Siiski, sõltumata mõistete valikust, seisneb
niisugune kokkulepe, mille osas me mis tahes ajal oleme läbirääkimisi pidanud, selles, et Tomra [kontsernil] peab olema õigus
paigaldada taaraautomaate […] kõikidesse uutesse kauplustesse, kus on taaraautomati vaja ja […] olemasolevate kokkulepete
kehtivusaja lõppemisel kõikidesse kauplustesse, mida praegu varustab muu taaraautomaatide tarnija.”
Mis puudutab hagejate väidet selle kohta, et komisjon ei analüüsinud vaidlustatud otsuses lepingute ainuõiguslikkust kohaldatava
siseriikliku õiguse alusel, siis tuleb meenutada, et ei ole vaja, et turgu valitseva ettevõtja tegevus seoks ostjaid formaalse
kohustusega, et tuvastada, et see kujutab endast turgu valitseva seisundi kuritarvitamist EÜ artikli 82 tähenduses. Piisab,
kui selle tegevusega nähakse klientidele ette stiimul mitte pöörduda konkureerivate tarnijate poole ja osta oma vajaduste
täielikuks või märkimisväärses osas rahuldamiseks tooteid vaid sellelt ettevõtjalt (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
Hoffmann-La Roche
vs
. komisjon, punktid 89 ja 90).
Sellega seoses tuleb märkida, et tihti ei kvalifitseerinud asjassepuutuvad kokkulepped Tomra kontserni ainult asjaomase kliendi
„eelistatud, peamiseks või esimeseks tarnijaks”, vaid sisaldasid ka koguselisi kohustusi või progressiivseid tagasiulatuvaid
hinnaalandusi, mis sõltusid teatava mahu ostmisest. Madalmaade kontserniga Royal Ahold ning Rootsi ja Norra ICA/Hakon/Aholdiga
aastateks 2000–2002 sõlmitud kokkulepped on näited seda tüüpi kokkulepete kohta.
Lõpetuseks, mis puudutab hagejate ja niisuguste kesksete ostjate nagu Superunie ja ICA/Hakon vahel sõlmitud kokkuleppeid,
siis tuleb märkida esiteks, et hagejad ei vaidlusta, et need kokkulepped olid need allkirjastanud kesksete ostjate jaoks siduvad,
ja teiseks, et küsimus, kas need avaldasid mõju ka nende liikmete ostukäitumisele, ei sõltu formaalsest analüüsist.
Nimelt tuleb sarnaselt komisjoniga märkida, et kui läbiräägitud tingimused sõltuvad sihtkoguste ostmisest keskse ostja poolt
tervikuna, siis on seda liiki lepingu läbirääkimistele omane, et viimane kallutab oma liikmeid ostma, et kindlaksmääratud
eesmärki täita.
Pealegi näitab asjaolu, et ICA Ahold/Hakoniga sõlmitud lepingus kindlaksmääratud ostueesmärk saavutati (vt vaidlustatud otsuse
põhjendus 171), kuivõrd kesksetel ostjatel oli võimalik mõjutada sõltumatute jaemüüjate käitumist.
Lisaks nimetati Superuniega sõlmitud kokkuleppes sõnaselgelt kõik erinevad liikmed ja seadmete arv, mida igaüks neist pidi
ostma (vt hagiavalduse lisa A-15).
Lõpetuseks tuleb rõhutada, nagu komisjon õigesti märkis, et toimik sisaldab tegelikult mitmesugust teavet, mis näitab, et
kokkuleppest kinnipidamist kontrolliti rangelt ja et sõltumatutele turustajatele avaldati survet.
Sellega seoses tuleb mainida näiteks 16. veebruari 2001. aasta kirja, mille Tomra Europe saatis ICA Aholdile seoses 13. oktoobri
2000. aasta kokkuleppega ja milles väljendatakse hagejate muret seoses ICA ostutempoga kokkuleppe alusel ning milles tuletatakse
meelde, et ICA „kohustus andma kesksel tasandil endast parima, et toetada Tomra [kontserni] kogu oma kaupluste ketis ja ergutama
frantsiisivõtjaid vanu seadmeid kiiremini asendama ja 100% sellest kokkuleppest kinni pidama”. Kirjas täpsustatakse, et ICA
keskne toetus „ei ole ilmselgelt siiani olnud tõhus” ja et frantsiisivõtjate teavitamine ICA poolt kokkuleppe alusel võimalikest
stiimulitest ei ole olnud piisav. Tomra Europe kutsus seega ICA‑d üles võtma kiireloomulisi meetmeid, et plaan vastavalt kokkuleppele
ellu viia.
Eeltoodut arvestades tuleb kõnealune hagejate etteheide seega tagasi lükata.
c)     Individualiseeritud koguselised kohustused ja individualiseeritud tagasiulatuvad hinna alandamise mehhanismid
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et ei ole kuidagi tõendatud, et nad olid suutelised klientide vajadusi täpselt hindama.
Nad väidavad esiteks, et komisjon möönab vaidlustatud otsuses, et kliendid ei teavitanud neid oma kogu või peaaegu kogu vajaminevast
taaraautomaatide mahust lepingus ette nähtud ajavahemikul.
Teiseks väidavad nad, et kuna taaraautomaatide nõudlus oli ühekordne ja ebaregulaarne, nagu on märgitud vaidlustatud otsuses,
siis ei võimaldanud hagejate sõnul taaraautomaatide arv, mille klient ostis eelneva aasta jooksul, hagejatel hinnata kliendi
kogu- või peaaegu kogu nõudlust järgmise aasta jooksul.
Lisaks vaidlevad hagejad vastu komisjoni kinnitusele, et iga kliendi nõudlus on lihtsalt prognoositav, „kuna see luuakse või
seda suurendatakse kohustuslike pandisüsteemide kehtestamisega”. Sellega seoses märgivad hagejad, et ükski viiest riigist,
kus väidetavad rikkumised aset leidsid, ei kehtestanud ajavahemikus 1998–2002 kohustuslikku pandisüsteemi.
Kolmandaks tunnistas komisjon kaudselt, et hagejad ei olnud suutelised hindama oma klientide taaraautomaatide kogu- või peaaegu
kogu vajaminevat arvu, kui ta kustutas kogu vaidlustatud otsuses ärisaladusena kõik arvandmed, mis puudutavad otseselt või
kaudselt taaraautomaatide varasemaid iga-aastaseid ostusid.
Viimaseks kinnitavad hagejad, et koguselised kohustused ja eesmärgid vastasid harva klientide tegelikele ostudele. Tegelikud
ostud olid kas väidetavatest koguselistest kohustustest palju väiksemad või palju suuremad, samas kui kliendid ostsid taaraautomaate
ka nende konkurentidelt. Selle väite põhjendamiseks esitasid hagejad majandusteadlaste aruande; majandusteadlased on ära toonud
iga asjaomase kliendi poolt tegelikult ostetu ja võrrelnud seda väidetavate koguseliste kohustustega.
Hagejad märgivad, et selle aruande empiirilised järeldused näitavad, et tegelik taaraautomaatide ost oli süstemaatiliselt
lepingulistest kogustest suurem. See tuleneb asjaolust, et hagejad olid suutelised pakkuma „revolutsioonilist tehnoloogiat”,
mida kliendid soovisid iga hinna eest oma müügipunktides omada. Seevastu on see vastuolus vaidlustatud otsusega (vt põhjendus 123),
kui selles kinnitati, et kokkulepetes ette nähtud ost vastas „täies ulatuses või peaaegu täies ulatuses” taaraautomaatide
arvule, mille klient lõpuks lepingu kehtivuse ajal ostis.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Mis puudutab individualiseeritud koguselisi kohustusi ja individualiseeritud tagasiulatuvaid hinna alandamise mehhanisme,
siis väidavad hagejad, et miski ei tõenda, et neil oli vaatlusalusel perioodil võimalik õigesti hinnata klientide taaraautomaatide
vajadust. Hagejate sõnul aga sõltub seda liiki tegevuse õigusvastasus just tarnija võimest hinnata klientide vajadust.
Sissejuhatuseks olgu märgitud, et komisjon leidis vaidlustatud otsuses tõepoolest, et koguselised kohustused ja hinna alandamise
mehhanismid olid iga kliendi jaoks individuaalsed ning et künnised olid seotud kliendi koguvajadusega või suure osaga sellest
(vt näiteks vaidlustatud otsuse põhjendus 319).
Seega võib sarnaselt hagejatele väita, et vaidlustatud otsus rajaneb selles esitatud koguselisi kohustusi ja hinna alandamise
mehhanisme puudutava teesi osas asjaolule, et hagejatel oli võimalik seda liiki kokkuleppeid iga kliendi vajadusi teades individualiseerida.
Kuid hagejate argument tugineb asjaolule, et tegelikult ei olnud nad suutelised hindama täpselt klientide vajadust ja seega,
et komisjon ei saanud rääkida individualiseeritud kokkulepetest. Seega tuleb kontrollida, kas komisjon tegi selles osas vea.
Esiteks tuleb märkida, et mõnikord viitas klient oma tulevast nõudlust puudutavale prognoosile, nagu Rimi Svenska kokkuleppe
kontekstis (vt hagejate vastus vastuväiteteatisele, punkt 464, lisa A‑4). Lisaks väitsid hagejad vastuses vastuväiteteatisele,
et lepingu läbirääkimise faasis „oli tavaline ja vajalik, et mõlemad pooled teaksid ligikaudu kogust, st ühikute arvu, mida
leping võib käsitelda”.
Teiseks on väär hagejate väide, mille kohaselt tõdes komisjon, et eesmärgid määrati kindlaks ainult tehtud ostude alusel.
Vastupidi, vaidlustatud otsuses leidis komisjon õigesti, et arvestades taaraautomaatide turu tunnuseid, oli iga kliendi nõudlust
võimalik suhteliselt lihtsalt prognoosida. Klientide tulevaste vajaduste prognoosimiseks oli hagejate käsutuses erinevaid
elemente: klientide endi esitatud teave, klientide poolt eelmise või eelmiste aastate jooksul tehtud ostud, läbipaistvad andmed
kõige asjassepuutuvamate tegurite kohta (müügipunktide arv ja suurus, pandisüsteemi olemasolu või selle tõenäoline rakendamine)
ning hagejate endi poolt oma põhjaliku turu tundmise alusel läbi viidud turu-uuringud (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 298).
Mis puudutab hagejate argumenti, et ükski viiest riigist, mida vaidlustatud otsus puudutab, ei ole ajavahemikus 1998–2002
kehtestanud kohustuslikku pandisüsteemi, siis tuleb eelkõige märkida, et taaraautomaatide nõudlus suurenes seoses eelseisva
pandisüsteemi kehtestamisega, nagu täheldati näiteks Saksamaal aastatel 2000–2001, kuigi süsteem kehtestati tegelikult alles
2002. aasta lõpus (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 188, 219 ja 221). Samuti avaldasid taaraautomaatide nõudlusele ilmselget
ja prognoositavat mõju „vabatahtlike” kasutatud joogipakendite kogumissüsteemid, nagu Norras eksisteeriv süsteem (vt vaidlustatud
otsuse põhjendus 242).
Sellest järeldub, et vastupidi hagejate argumendile võib „ühekordne” ja „ebaregulaarne” nõudlus olla siiski lihtsalt prognoositav,
nagu käesolevas asjas.
Mis puudutab vaidlustatud otsuses konkurentidest tarnijatelt tehtud ostudega seotud klientide teabe konfidentsiaalsena käsitlemist,
siis tuleb märkida, et see asjaolu ei võimalda järeldada, et hagejatel ei olnud võimalik hinnata oma klientide nõudlust. Klientide
konfidentsiaalsustaotlus viitab lihtsalt sellele, et nad ei soovinud hagejatele avaldada konkurentidelt ostetut.
Viimaseks, mis puudutab süstemaatilist vastuolu väidetavate koguseliste kohustuste ja tegelikult klientide tehtud ostude vahel,
siis tuleb märkida, et hagejate esitatud uuring põhineb vaidlustatud otsuse valel tõlgendamisel. Nimelt on vaidlustatud otsuses
märgitud, et kõnesolevad lepingud vastasid üldiselt klientide tegelikule vajaminevale kogusele või suurele osale sellest konkreetsel
lepingus määratud ajavahemikul, mitte et kokkulepitud koguselised kohustused pidid vastama täpselt tegelikule kogunõudlusele,
mida hiljem täheldati (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 102, 108, 123, 124 ja 127).
Lisaks on vaidlustatud otsuses täpsustatud, et kui kokkulepetes määratud eesmärgid ei vastanud kliendi kogu vajaminevale kogusele,
vastasid need vähemalt 75–80%‑le tema kogunõudlusest (vt näiteks vaidlustatud otsuse põhjendus 159).
Igal juhul tuleb märkida, et hagejate esitatud statistiline uuring tundub kinnitavat teesi, millele vaidlustatud otsus tugineb.
Nimelt näitab hagejate poolt
a posteriori
läbi viidud analüüs sisuliselt, et tegelikud ostumahud on enamikul juhtudel veidi suuremad koguselistes kohustustes ette
nähtud mahtudest. Seda tõdemust kinnitab komisjoni esitatud võrdlustabel, milles võrreldakse koguselisi kohustusi ja kohaldatavaid
sihthinnaalandusi kliendi poolt tegelikult ostetuga.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb ka see etteheide tagasi lükata.
d)     Teatavate Saksamaa, Madalmaade, Rootsi ja Norra territooriumil sõlmitud lepingute hindamine
Hagejad väidavad, et viiest riigist, mille territooriumil rikkumine toime pandi, nelja puhul hinnati suuremat osa vaidlustatud
otsuses mainitud lepingutest ebajärjekindlalt. Komisjon ei tohtinud neid lepinguid seega arvesse võtta ning see põhjus on
piisav, et õigustada vaidlustatud otsuse tühistamist. Hagejad ei vaidlusta Austria lepingute analüüsi. Hagi esimene väide
ei puuduta seega seda turgu.
Seega tuleb allpool uurida etteheiteid, mis käsitlevad Saksamaad, Madalmaad, Rootsit ja Norrat puudutavaid lepinguid.
Saksamaa
Hagejad väidavad, et enam kui pooled Saksamaad puudutavatest kokkulepetest, millele komisjon viitas, ei eksisteeri või ei
sisalda ühtegi ainuõiguslikku klauslit, koguseid puudutavaid kohustusi või tagasiulatuvaid hinnaalandusi.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
–       Edeka Bayern-Sachsen-Thüringen (1998–1999)
Hagejad kinnitavad, et kõnealune leping ei olnud ainuõiguslik ning see nägi üksnes ette, et klient pidi neilt taaraautomaate
ostma kontsentreeritult. Kliendil oli siiski lubatud konkurentide seadmeid katsetada ning neid osta, kui neil oli märkimisväärseid
eelised.
Hagejad lisavad, et komisjon ei esitanud tõendit, et selle kokkuleppe võis kvalifitseerida ainuõiguslikuks.
Tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, oli kokkulepe algusest peale välja töötatud ainuõigusliku kokkuleppena.
Seda argumenti kinnitab kahe äriühingu vaheline suuline leping, mille sisu saadeti Tomra kontserni Saksa filiaalis laiali
e-postiga.
Lisaks tuleb rõhutada, et juhul kui kokkulepe ei ole ainuõiguslik, teeb klient oma valikud vabalt ja võib osta mis tahes konkurendilt.
Tavaliselt ei ole kliendil vaja tõendada, et konkurendil on „märkimisväärne eelis”, nagu käesolevas asjas.
Argumendi osas, mis tugineb asjaolule, et kõnealune kokkulepe näeb ette, et Edeka Bayern-Sachsen-Thüringen võib tegelikult
katsetada hagejate konkurentide tooteid, tuleb asuda seisukohale, et selleks, et klient telliks uuelt tarnijalt seadmeid,
peab ta olema neid proovinud teatud aja jooksul; ainuõiguslik periood ei ole seega vastuolus sellega, et jäetakse endale õigus
proovida konkurentide seadmeid. Peale selle ei sisalda leping, mis ei ole ainuõiguslik, üldjuhul niisugust klauslit.
Tuleb seega märkida, et – nagu komisjon on õigesti rõhutanud – leping ei sisalda tavaliselt klausleid, mis piiravad või suunavad
kliendi ostuvalikuid. Niisugused klauslid nagu kliendile jäetud võimalus katsetada piiratud aja jooksul konkurentide seadmeid
või klausel, mille kohaselt on konkurendilt hankimine lubatud vaid siis, kui eelis on märkimisväärne, ei saa ju viidata sellele,
et kokkulepe ei ole ainuõiguslik.
Seega tuleb see etteheide tagasi lükata.
–       Edeka Handelsgesellschaft Hessenring (1999)
Hagejad vaidlustavad selle, kuidas komisjon analüüsis vaidlustatud otsuses 1999. aasta kokkulepet, väites, et ta ei esita
ühtegi tõendit selle väite toetuseks, mille kohaselt kujutas 2 miljoni Saksa marga suurune künnis, mis oli vajalik väidetava
individuaalse 0,5% suuruse hinnaalanduse saamiseks, endast individualiseeritud hinnaalanduse süsteemi, mis rajaneb kliendi
kogu või peaaegu kogu vajamineval kogusel. Hagejad lisavad, et Edeka Handelsgesellschaft Hessenring ei saavutanud 1999. aastal
seda künnist. Seega, isegi kui niisugune hinnaalanduse klausel, mis sõltus ostusummast, eksisteeris, ei oleks seda saanud
kohaldada.
Sellega seoses tuleb sarnaselt hagejatega märkida, et tegelikult ei tõenda komisjon vaidlustatud otsuses, et Edeka Handelsgesellschaft
Hessenringuga sõlmitud kokkulepe kujutas endast individualiseeritud hinnaalanduse süsteemi, mis põhineb kliendi kogu või peaaegu
kogu vajamineval kogusel. Muude elementide puudumisel tundub kõnealust asjaolu kinnitavat see, et Edeka Handelsgesellschaft
Hessenring ei ostnud tooteid summas, mis ületab hinnaalanduse saamiseks kehtestatud künnise.
Tuleb siiski rõhutada, et isegi kui komisjon ei ole tõendanud, et tegemist oli individualiseeritud kokkuleppega, ei saa eitada,
et igal juhul on tegemist progressiivse ja tagasiulatuva hinna alandamise kokkuleppega. Lisaks tuleb märkida, et juhul kui
klient ostis künnisest väiksema koguse, väidab komisjon, ilma et hagejad selle ümber lükkaksid, et ta arvas „seotud osa” hulka
vaid kogused, mis turgu valitsevalt ettevõtjalt kokkuleppe kehtivuse ajal tegelikult osteti.
Järelikult ei saa hagejate etteheitega nõustuda.
–       Edeka Baden-Würtemberg (2000)
Hagejad väidavad, et kõnealust lepingut ei saa kvalifitseerida ainuõiguslikuks. Nende arvates on tegemist tellimuse kinnitusega,
mis puudutab 1,7% Edeka müügipunkte. Kokkulepe ei sisalda mingit muud teavet, mis puudutab võimalust, et tegemist võiks olla
ainuõigusliku kokkuleppega.
Hagejate argument ei ole veenev, kuna komisjon esitab kahel korral tõendi selle kohta, et tegemist oli ainuõigusliku lepinguga.
Nimelt osutab komisjon oma argumendi toetuseks 24. septembri 2000. aasta sisedokumendile (vt haldustoimiku lk 6625), mis viitab
kehtivale ainuõiguslikule kokkuleppele (
bestehenden Exclusivvertrag
).
Lisaks tuleb argumendi osas, mis tugineb asjaolule, et komisjon peab silmas Edekat tervikuna, täpsustada, et see ei ole nii.
Nimelt täpsustab komisjon, et kokkuleppe piirdub Edeka uute müügipunktidega.
Sellest tulenevalt tuleb see etteheide tagasi lükata.
–       COOP Schleswig-Holstein (2000)
Hagejad väidavad, et tegemist ei ole ainuõigusliku lepinguga. Nad täpsustavad, et komisjoni käsutuses oli vaid nende ja COOP‑i
vaheline kirjavahetus, mis kinnitas COOP‑i poolt 25 taaraautomaadi ostmist. Tegemist ei ole ainuõigusliku lepinguga, arvestades,
et COOP ostis vaid 7 taaraautomaati. Hagejad järeldavad sellest, et pooled ei pidanud seda kirja enda jaoks siduvaks.
Hagejad lisavad, et ükski 10. märtsi 2000. aasta kirjas sisalduv klausel ei takistanud COOP‑il hankida nende konkurentidelt.
Komisjoni esitatud tõend, mille kohaselt käsitles Tomra Systems GmbH 10. märtsi 2000. aasta kiri COOP‑ile „ainuõiguslikku
raamkokkulepet”, on siiski piisav tõendamaks, et kõnealune kokkulepe oli ainuõiguslik.
Seetõttu tuleb see hagejate etteheide tagasi lükata.
–       Netto
Hagejad väidavad, et lepingus sisalduvat progressiivset boonust ei saadud võimaldada, kuna klient ei tellinud selle boonuse
saamiseks vajalikku arvu taaraautomaate. Kahe tasuta taaraautomaadi saamiseks oleks Netto pidanud tellima 150 taaraautomaati,
kuid hagejate sõnul telliti 2001. aastal vaid 109 ühikut ja 2002. aastal 126 ühikut.
Hagejad lisavad, et eesmärki ei täidetud, kuna tegelik ost oli tunduvalt väiksem, ning see, et nad ühepoolselt lepingut üle
esialgu ettenähtud tähtaja pikendasid, ei puutu asjasse, kuna kliendid ei saanud loota, et nad seda pikendavad, ning see välistab
käesoleval juhul igasuguse ümberveenva mõju.
Seoses Netto lepinguga tuleb märkida, et kuigi on tõsi, et künniseid ei saavutatud, on vaidlustatud otsuse põhjenduses 202
märgitud, et nimetatud lepingut pikendati tõenäoliselt eesmärgiga võimaldada kliendil saavutada künnised järk-järgult. Hagejad
ei tõendanud, et see asjaolu ei osutunud tõeseks. Järelikult tuleb see etteheide tagasi lükata.
–       Rewe Wiesloch ja Rewe-Hungen (1997)
Hagejad vaidlevad vastu sellele, et nad olid nende kahe organisatsiooni ainsad taaraautomaatide tarnijad, ja kinnitavad, et
taaraautomaatide tarnimise leping sõlmiti 1997. aastal Haltoniga.
Selle etteheite osas ei ole siiski vaja seisukohta võtta, kuna kokkulepe jääb vaidlustatud otsuses uuritud ajavahemikust välja.
–       Rewe Hungen (2000)
Hagejad väidavad, et kokkulepe ei ole vastuolus EÜ artikliga 82, kuna tellimus, mille Rewe neile esitas, oli tunduvalt väiksem
(alla 50%) kliendi vajadustest. Lisaks oli hagejate sõnul tegelikult ostetud kogus tunduvalt suurem poolte vahel kokku lepitud
eesmärgist.
Olgu märgitud, et asjaolu, et klient ei ületa lepingus kehtestatud künnist, ei muuda midagi täiendava stiimuli osas, mille
annab sihtmahu saavutamiseni tehtav hinnaalandus. Lisaks tuleb rõhutada, et selle mahu suuruse arvutamisel, mis ei olnud konkurentidele
kättesaadav, võttis komisjon arvesse vaid kuni künniseni ulatuva mahu (antud juhul 20 seadet) ja pidas ülejäänut kliendi ostetut
„hõivatavaks” nõudluseks.
Järelikult tuleb see hagejate etteheide tagasi lükata.
Eeltoodut arvestades tuleb järeldada, et komisjoni otsuses ei ole seoses Saksamaal sõlmitud kokkulepetega tehtud ilmset hindamisviga.
Madalmaad
Hagejad vaidlustavad hinnangu, mille komisjon andis vaidlustatud otsuse Madalmaad puudutavas jaos uuritud neljale lepingule.
Hagejate arvates kvalifitseeritakse vaidlustatud otsuses vääralt need lepingud, mis ei saanud puutuda asjasse EÜ artikli 82
kohase rikkumise puhul.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
–       Albert Heijn (1998–2000)
Hagejad väidavad, et nende 30. oktoobri 1998. aasta allkirjastamata tellimuse kinnitus, milles on märgitud, et Albert Heijn
tellis telefoni teel 200 taaraautomaati, ei sisalda mingit teavet, mis võimaldaks kinnitada väidet, mille kohaselt oli Albert
Heijn kohustatud ostma 200 taaraautomaati või et hind muutus, kui klient otsustaks osta väiksemas mahus taaraautomaate, ega
et see moodustas kliendi kogu või peaaegu kogu vajamineva koguse. Tegelikult möönab komisjon, et 2000. aasta aprillis ostis
Albert Heijn hagejatelt vaid 121 taaraautomaati.
Siiski tuleb märkida, et kõnealuses dokumendis on sõnaselgelt kirjas, et Albert Heijn oli kohustatud ostma 200 taaraautomaati:
„Albert Heijn kohustub ostma 200 automaatseadet Tomra T600 enne 31. detsembrit 2000, koos ajapikendusega enne 31. märtsi 2001,
viimane k.a”.
Lisaks tuleb märkida, et nagu komisjon väitis, edastasid hagejad talle selle kokkuleppe oma 14. märtsi 2002. aasta vastuses
infonõudele, mille komisjon esitas määruse nr 17 artikli 1 alusel, ning et vastuses vastuväiteteatisele ei väitnud nad mingil
hetkel, et kokkuleppele, mis sisaldus samas teatises, ei ole alla kirjutatud või et see ei ole kunagi eksisteerinud.
Pealegi, mis puudutab tõdemust, et 2000. aasta aprillis ostis Albert Heijn hagejatelt vaid 121 taaraautomaati, siis tuleb
märkida, et sel kuupäeval jäi veel terve aasta, enne kui kokkuleppes ette nähtud tähtaeg lõppes. Seega ei ole neid asjaolusid
arvestades võimalik asuda seisukohale, et kokkuleppest ei ole kinni peetud.
Olgu lisatud, et seda kokkulepet kinnitab allpool uuritud Royal Ahold Global Masteri kokkulepe, mis oli ulatuslikum ainuõiguslik
kokkulepe, mis sõlmiti Royal Aholdiga, kontsern, kuhu kuulus Albert Heijn. Selle kokkuleppe artikkel 4.2 mainib eelnevat Albert
Heijniga (keda on nimetatud „turustajaks”) sõlmitud kokkulepet ja tuletab meelde, et „vastavalt 30. oktoobri 1998. aasta kokkuleppele”
on Albert Heijn veel „kohustatud [Tomra Systems BV‑lt] ostma 79 täiendavat seadet”, mis vastab esialgse kohustuse osta 200
seadet ja 121 juba ostetud seadme vahelisele kogusele.
Eeltoodut arvestades tuleb järeldada, et kõnealune dokument annab tunnistust lepingu olemasolust, mille kohaselt oli Albert
Heijn kohustatud hagejatelt ostma 200 taaraautomaati.
–       Royal Ahold (2000–2002)
Hagejad vaidlevad vastu sellele, et Royal Ahold Global Masteri kokkulepe oli ainuõiguslik ning nad väidavad, et miski selles
kokkuleppes ei takistanud Royal Aholdil osta seadmeid konkurentidelt. Nad väidavad, et kokkuleppe jaos 1.2 on sõnaselgelt
mainitud seda, et Royal Ahold võib vabalt osta muudelt tarnijatelt, ja et Royal Ahold ei ole kohustatud lõpetama teiste taaraautomaatide
tarnijatega sõlmitud kokkuleppeid. Tegelikult väidavad hagejad, et nad pidid olema üksnes „peamine tarnija”, mitte ainus tarnija.
Hagejad lisavad, et komisjon möönis ise vaidlustatud otsuses, et Royal Ahold ostis lepingu kehtivusaja jooksul taaraautomaate
muudelt tarnijatelt. Veel väidavad nad, et kostja vastuses viidatud avaldused ja nende teave, et kokkuleppeid selgitada, ei
kujuta endast käesolevas asjas kohaldatava lepinguõiguse (st New Yorgi (Ühendriigid) lepinguõigus) kohaselt tõendeid, mis
võivad kohut veenda kohustama Royal Aholdit ainuõiguslikkusest kinni pidama. Asjaolu, et Royal Ahold ostis konkurentidest
tarnijatelt, tõstatab küsimuse, milline võis olla selle lepingu tegelik ümberveenev mõju.
Hagejate argumentidega, mis puudutavad Royal Aholdiga sõlmitud kokkulepet, ei saa nõustuda.
Nimelt kinnitavad vaidlustatud otsuses viidatud dokumendid, et see leping oli ainuõiguslik. Hagejate 13. aprilli 2000. aasta
pressiteates on märgitud näiteks, et „Tomra [kontsern] ja […] Royal Ahold on allkirjastanud ülemaailmse kokkuleppe, mis teeb
Tomra [kontsernist] taaraautomaatide ja sellega seotud teenuste osas kolme aasta jooksul Royal Aholdi ainsa tarnija” (vt vaidlustatud
otsuse põhjendus 139). Lisaks tuleb märkida, et hagejad tunnistasid seda sõnaselgelt vastuses vastuväiteteatisele.
On küll tõsi, nagu möönab pealegi komisjon, et kokkulepe ei kohusta Royal Aholdi lõpetama teiste taaraautomaatide tarnijatega
sõlmitud kokkuleppeid enne tähtaja lõppu. Siiski tuleb märkida, et kokkuleppe jagu 1.2 nägi ette, et muude taaraautomaatide
ostmine konkurentidelt ei olnud „keelatud”, „tingimusel, et neid täiendavaid seadmeid puudutav kestus ei ületa kõige pikemat
aega, mis on veel järele jäänud jaemüügipunktis, kus täiendavad seadmed on paigaldatud”.
Kõnesoleva kokkuleppe jagu 1.2 näeb seega ette, et teiste tarnijatega sõlmitud kokkulepped tuleb järk-järgult kaotada ning
et konkurentidega sõlmitud lepinguid, mis ületavad kõige pikemat järelejäänud aega iga müügipunkti tasandil, ei aktsepteerita.
Seega tuleb kõnealune hagejate etteheide tagasi lükata.
–       Lidl (1999–2000)
Hagejad väidavad, et mis puudutab 1999. aasta aprilli kokkulepet, siis komisjon jättis tõenditele lisamata asjaolu, et Lidli
tellimuses on sõnaselgelt mainitud, et Lidl Nederland GmbH ei võta ainuõigusliku kokkuleppe kohustust.
Lisaks moonutab komisjon tõendeid, kui ta väidab, et Lidl kavatses osta „vähemalt” 40 taaraautomaati, kuna kirjas on lihtsalt
mainitud asjaolu, et Lidl kavatses osta 40 taaraautomaati. Komisjon tunnistas samuti, et Lidl ostis hagejatelt 1999. aastal
vaid 21 taaraautomaati.
Hagejad märgivad, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 142 viitab komisjon 2000. aasta kokkuleppele, mis sõlmiti selleks, et
„asendada 44 vana Haltoni taaraautomaati ja 33 vana Tomra taaraautomaati 77 uue Tomra taaraautomaadiga enne selle aasta lõppu”.
Mingit miinimumkogust ei ole täpsustatud, kiri kinnitab pigem lihtsalt seda, et Lidl tellis 77 taaraautomaati, et asendada
oma kauplustes sama arv vanu taaraautomaate. Komisjon möönis, et Lidl ostis aastal 2000 hagejatelt tegelikult 82 taaraautomaati.
Hagejate arvates näitab kiri selgelt, et Lidl palus neil taaraautomaadid asendada, kuna nende arenenud tehnoloogiat oli võimalik
kohandada eriti Lidli vajadustele.
1999. aasta aprilli kokkuleppe osas tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuses ei kvalifitseerita Lidliga sõlmitud kokkulepet ainuõiguslikuks.
Seda kokkulepet on kirjeldatud vaidlustatud otsuse rubriigi „Ainuõiguslikkus ja koguselised kohustused” põhjenduses 142 ja
vaidlustatud otsuse rubriigi „Koguselised kohustused ja konkreetsete kogustega seotud ühepoolsed tingimused” põhjenduses 302.
Mis puudutab hagejate tõdemust, et Lidl ostis 1999. aastal vaid 21 taaraautomaati, siis tuleb rõhutada, et see asjaolu ei
saa ümber lükata seda, et kõnealune kokkulepe kohustas klienti ostma 40 taaraautomaati kahe aasta jooksul, kuna lepingus ette
nähtud kaheaastane periood ei olnud veel lõppenud.
Seega tuleb tagasi lükata hagejate märkused, mis puudutavad kõnealust kokkulepet.
29. septembril 2000 allkirjastatud kokkuleppe osas piisab, kui märkida esiteks, et hagejad ei vaidle vastu sellele, et klient
kohustus ostma aasta lõpuks 77 seadet ja teiseks, et vaidlustatud otsuses ei ole seda kokkulepet seotud turuosa arvutamisel
arvesse võetud (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 163 ning 335. joonealune märkus).
Järelikult ei saa ka selle etteheitega nõustuda.
–       Superunie (2001)
Hagejad väidavad sisuliselt, et Superunie on Madalmaade õiguse alusel asutatud keskne ostuorganisatsioon, et selle liikmed
võtavad iseseisvalt vastu ostuotsused ja et seda liiki organisatsiooniga alla kirjutatud kokkulepe, mis sisaldab kohustust
osta vähemalt 130 seadet pooleteise aasta jooksul, ei ole selle liikmete jaoks siduv.
Hagejate argumentidega ei saa nõustuda. Selles osas tuleb viidata eespool punktides 61–66 toodud kaalutlustele, mis puudutavad
kesksete ostjatega sõlmitud kokkuleppeid.
Eeltoodut arvestades tuleb asuda seisukohale, et vaidlustatud otsuses ei ole tehtud ühtegi ilmset hindamisviga seoses nelja
Madalmaade lepinguga, mille hagejad vaidlustasid.
Rootsi
Hagejad väidavad, et vaidlustatud otsuses kvalifitseeritakse suurem osa Rootsis sõlmitud lepingutest valesti ning otsuses
on seega tehtud ilmne viga.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
–       ICA Handlares (Rootsi) ja Hakon Gruppen (Norra) (2000–2002)
Hagejad väidavad, et kuna see leping on Tomra kontserni ja Royal Aholdi vahel sõlmitud lepingu lisa, ei saa seda kvalifitseerida
ainuõiguslikuks, kuna Royal Aholdiga sõlmitud kokkulepet ennast ei saa kvalifitseerida ainuõiguslikuks.
Hagejad lisavad, et nii ICA kui ka Hakon on täiesti sõltumatute müügipunktide „keskhaldusbürood”. Niisiis väidavad hagejad,
et isegi kui kõnealune kokkulepe oleks olnud ainuõiguslik, ei takistaks miski müügipunktidel hankida taaraautomaate hagejate
konkurentidelt.
Mis puudutab lepingu ainuõiguslikuks kvalifitseerimisel põhinevat argumenti, siis tuleb märkida, et Royal Ahold Global Masteri
lepingut sai juba eespool uuritud ja selle kohta järeldatud, et tegemist on ainuõigusliku kokkuleppega (vt eespool punktid 128–133).
Komisjon järeldas seega õigesti, et kuna ICA leping on selle lepingu lisa, muutub see olemuselt ainuõiguslikuks. Lisaks nähtub
toimikust ja eelkõige hagiavalduse lisast A‑6 „üldise lisahinnaalanduse ettepanek Norras ja Rootsis”, et komisjon võis õigesti
kinnitada, et kokkulepe sisaldas ka klauslit, mis võimaldab saada taaraautomaatide ostmisel täiendavat hinnaalandust. Nimelt
kvalifitseeris komisjon kokkuleppe kuritarvituslikuks, kuna see ei sisaldanud ainult ainuõiguslikku klauslit. Lisaks spetsiifilisele
Rootsis rakendatud hinnaalanduse süsteemile maksti ICA‑le 10% hinnaalandust, kui ta kohustus ajavahemikus 2000–2002 Rootsi
ja Norra territooriumi jaoks ostma vähemalt 1100 uut taaraautomaati. Kokkuleppel ei olnud seega mitte ainult eesmärk kehtestada
ainuõiguslik klausel, vaid siduda ka ICA ja Hakoni kliendid hinnaalanduse läbi, mida maksti taaraautomaatide kindlaksmääratud
ostukoguse ületamisel.
Müügipunktide sõltumatusel põhineva hagejate argumendi osas piisab, kui viidata eespool punktides 61–66 toodud kaalutlustele,
mis puudutavad keskseid ostjaid.
Neil põhjustel tuleb see etteheide tervikuna tagasi lükata.
–       Rimi Svenska (2000)
2000. aasta aprilli kogutellimuse osas väidavad hagejad, et mingisugust koguselist kohustust ei olnud, kuna Rimi Svenska ostis
kokkuleppega hõlmatud ajavahemikul vaid 23 taaraautomaati 2,6 miljoni Rootsi krooni eest, samas kui tagasiulatuv hinnaalandus
kuulus maksmisele vaid siis, kui ostetu ületas 7,5 miljonit Rootsi krooni.
Hagejad märgivad repliigis, et ettenähtud eesmärki ei täidetud ka ICA‑ga sõlmitud ulatuslikuma lepingu raames.
Neid argumente ei saa arvesse võtta, kuna Rimi Svenskaga sõlmitud kokkulepe asendati 2000. aasta oktoobris ulatuslikuma kokkuleppega,
mis allkirjastati ICA Aholdiga, mille tütarettevõtja Rimi Svenska on, ja mis nägi ette sama 10% hinnaalanduse, kuid paindlikumad
hinnaalanduse tingimused. Rimi Svenska ei jäänud seega ilma hinnaalandusest, millele tal oli õigus eelmise kokkuleppe alusel,
mis nägi samuti ette hinnaalanduse, kui ta määras Tomra kontserni peamiseks tarnijaks.
Hagiavaldusele lisatud 2. novembri 2000. aasta kirja ei saa sellega seoses tähelepanuta jätta, kuna see kinnitab, et Rimi
Svenskale tehti osaline tagasiulatuv hinnaalandus ja et ülejäänu maksti talle 2000. aasta novembris. Dokumendis on peale selle
täpsustatud, et kogutellimus on tühistatud ja see asendati üldisema ICA kokkuleppega, nagu sai meenutatud eespool punktis 154.
Lisaks tuleb märkida, et põhjendatud ei ole hagejate kinnitus, mille kohaselt ei täidetud ka ulatuslikuma ICA‑ga sõlmitud
lepingu raames ette nähtud eesmärki.
Seega tuleb ka see etteheide tagasi lükata.
–       Spar, Willys ja KB Exonen (Axfoodi kontsern) (2000)
Hagejad väidavad, et komisjon ei esitanud ühtki tõendit kokkuleppe kohta, mis andis Sparile „õiguse” tagasiulatuvale hinnaalandusele.
Hagejad väidavad, et oma vastuses vastuväiteteatisele viitasid nad sõnaselgelt Axfoodi avaldusele, milles märgitakse, et Spar
ja Willys ostsid D-Gruppeni ja Tomra kontserni vahel 2000. aastal sõlmitud kokkuleppe alusel, mis ei näinud ette mahul põhinevaid
hinnaalandusi.
Sellega seoses tuleb märkida, et komisjon kinnitab vaidlustatud otsuses, et kõnealune kokkulepe sisaldab tagasiulatuvaid hinnaalandusi
vastutasuks kindla koguse toodete ostmise eest hagejatelt. Viimati nimetatud väidavad, et komisjon ei ole öeldut põhjendanud.
Siiski tundub, et hagejad esitavad vastuolulisi argumente. Nimelt tunnistavad hagejad alguses komisjonile teabe esitamisel,
et nad sõlmisid Spari ja Willysega kokkuleppeid, mis sisaldavad tagasiulatuva hinnaalanduse klausleid. Hiljem kinnitasid hagejad,
et need kokkulepped on osa ulatuslikumast kokkuleppest, mis ei sisalda hinnaalanduse klauslit, või et need kokkulepped ei
ole kunagi eksisteerinud. Viimaseks väitsid nad, et mõned tõendid on kaduma läinud.
Üldkohtu käsutuses olevaid tõendeid arvestades tuleb see etteheide kahtlemata tagasi lükata.
–       Axfood (2001)
Hagejad väidavad, et kõnealune kokkulepe ei olnud siduv ja et Axfood ei olnud kohustatud asjassepuutuvaid koguseid ostma.
Nad väidavad, et Axfood ostis vaid poole kokkulepitud kogusest.
On kindel, et mõlemad pooled on nõus sellega, et kõnealune kokkulepe ei ole ainuõiguslik ega sisalda koguselist kohustust.
Sellele kokkuleppele on viidatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 314 pealkirja „Hinna alandamise süsteemid” all. Nagu on märgitud
nimetatud otsuse põhjenduses 178 ja 389. joonealuses märkuses, on tegemist kokkuleppega, milles nähakse ette künnised, mis
annavad kliendile õiguse tagasiulatuvatele hinnaalandustele sõltuvalt ostetud seadmete arvust. Kuna hagejad seda järeldust
ei vaidlusta, ei ole seega selle etteheite osas vaja seisukohta võtta.
–       Axfood (2003–2004)
Hagejad leiavad, et kõnealune kokkulepe ei olnud ainuõiguslik, kuna Axfoodil oli sõnaselgelt lubatud konkurentide seadmeid
katsetada ning kuna miski kokkuleppes ei takistanud niisuguseid seadmeid osta.
Sellega seoses piisab, kui tõdeda, et kõnealune kokkulepe ei kuulu vaidlustatud otsuses tuvastatud rikkumise ajalisse kohaldamisalasse.
Seega ei ole vaja selle hagejate etteheite suhtes seisukohta võtta.
Eeltoodut arvestades tuleb järeldada, et komisjoni otsuses ei ole seoses Rootsis sõlmitud kokkulepetega tehtud ühtegi ilmset
hindamisviga.
Norra
Hagejad väidavad, et ühtegi Norrat puudutavat kokkulepet (100% hagejate müügist Norras), millele komisjon viitas, ei ole olemas
või ükski neist ei sisalda mis tahes ainuõiguslikku klauslit, koguselisi kohustusi või tagasiulatuvaid hinnaalandusi.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
–       Køff Hedmark ja Rema 1000 (1996), AKA/Spar Norge (1997)
Hagejad väidavad, et eelmainitud klientidega sõlmitud väidetavad kokkulepped ei ole ainuõiguslikud lepingud, vaid lihtsad
pakkumist sisaldavad kirjad, milles on hinnad ära toodud.
Lisaks rõhutavad hagejad, et kuna kokkulepped pärinevad 1996. ja 1997. aastast, jäävad need vaidlustatud otsuse ajalisest
kohaldamisalast välja.
Kuna need kolm lepingud jäävad tõepoolest otsuse ajalisest kohaldamisalast välja, ei ole selle etteheite osas vaja seisukohta
võtta.
–       NorgesGruppen, Hakon Gruppen, NKL (COOP) ja Rema 1000 (1999–2000)
Kõigepealt heidavad hagejad komisjonile ette, et ta ei eristanud erinevaid kõnealuseid lepinguid, ja seoses kõnealuste põhjendustega
seda, et nendest on „raske aru saada”.
NorgesGruppeniga sõlmitud kokkuleppe osas väidavad hagejad, et kokkulepe ei ole ainuõiguslik. Nad kinnitavad, et kliendi kogunõudlus
oli 1300 taaraautomaati. Hagejatelt telliti aga ainult 635 taaraautomaati. Kuna vajaminev kogus oli suurem kui nõudlus, järeldavad
hagejad sellest, et täiendavalt telliti konkureerivatelt ettevõtjatelt. Niisiis jättis komisjon arvesse võtmata 13. oktoobri
1998. aasta kirja, milles kinnitati kliendi tegelikku vajaminevat kogust.
Lisaks väidavad hagejad, et komisjon tunnistas ise, et NorgesGruppen ei olnud kohustatud ostma hagejatelt miinimumkogust taaraautomaate.
Tellimuses hagejatelt ja tema kinnituses oli sõnaselgelt mainitud, et leping ei olnud ainuõiguslik.
Viimaseks tõstavad hagejad esile, et komisjon esitas asjakohase argumendi seoses hinnaalandusega, mille NorgesGruppen oleks
pidanud tagasi maksma, kui ta oleks ostnud alla 500 taaraautomaadi. Kuid tegelikkus näitas, et see ei olnud nii, kuna telliti
635 seadet. Komisjon ei osanud näidata, mil moel erines kokkulepe tavapärasest mahult tehtavast hinnaalandusest.
Hakon Gruppeni osas väidavad hagejad, et mingit ostu miinimumpiiri ei olnud kindlaks määratud, kuna kliendi tellimuse kinnitus
näeb ette, et ta võis osta väiksema arvu taaraautomaate, isegi kui tal oli õigus saada hinnaalandust vaid tegelikult ostetud
taaraautomaatide eest. Komisjon ei ole pealegi seda tõendit vaidlustanud.
Lisaks heidavad hagejad komisjonile ette, et ta ei võtnud arvesse tõendeid, millest nähtub, et leping ei olnud ainuõiguslik,
ning eelkõige 2. veebruari 1999. aasta „kaupluste valimi” koosoleku protokolli.
NKL‑i (COOP) osas väidavad hagejad, et klient ei olnud kohustatud ostma kokkulepitud mahtu ja et vaidlustatud otsuses ei tõendata,
et hagejad kohandasid tellimust kliendi individuaalsele nõudlusele. Samuti kinnitavad hagejad, et NLK hankis vaatlusalusel
perioodil ka konkurendilt Lindco.
Mis puudutab viimaseks Rema 1000‑ga sõlmitud kokkulepet, siis väidavad hagejad, et väidetavat kokkulepet, mis nägi ette hinnaalandusi
200 taaraautomaadi tellimuse alusel, ei ole klient alla kirjutanud, ja et see ei kohustanud Rema 1000‑t ostma miinimumkogust
taaraautomaate. Nad viitavad Rema 1000 avaldustele, mille kohaselt ei olnud muud tarnijad hagejate kvaliteedi ja teenuste
taseme osas konkurentsivõimelised. Nad lisavad lõpetuseks, et Rema 1000 hankis peamiselt nende konkurentidelt.
Samaaegselt tuleb analüüsida NorgesGruppeni, Hakon Gruppeni, NKL‑i (COOP) ja Rema 1000 kokkuleppeid. Sisuliselt heidavad hagejad
komisjonile ette, et ta kvalifitseeris need kokkulepped ainuõiguslikuks ja kinnitas, et hagejad nägid vastutasuks tellitud
koguse eest ette progressiivse hinnaalanduse.
Ainuõiguslike lepingute olemasolul põhineva argumendi osas ei ole vaja seisukohta võtta, kuna vaidlustatud otsuses ei ole
neid kokkuleppeid kvalifitseeritud ainuõiguslikuks (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 302).
Argumendi osas, mis tugineb kokkulepete kvalifitseerimisele koguseliseks kohustuseks, mis võetakse vastutasuks suurele hinnaalandusele,
on komisjon õigesti märkinud, et järeldamaks, et eksisteerivad kohustust sisaldavad kokkulepped, omab tähtsust selle kindlakstegemine,
kas see tegevus loob stiimuli mitte osta konkurentidelt.
Nimelt ilmneb Rema 1000‑ga sõlmitud kokkuleppe puhul, et hinnaalanduse suurus on suur, kuna see on proportsionaalne ostetavate
taaraautomaatide arvuga (14% 200 taaraautomaadi eest), teades, et muude lepingute puhul oli samaväärne hinnaalandus, kuid
märkimisväärselt suurema ostukoguse eest (500 taaraautomaati). Pealegi tegid hagejad kõikide muude lepingute puhul ettepaneku
maksta hinnaalandust enne taaraautomaatide ostmist ja täpsustasid, et kui ettenähtud kogust ei saavutata, peavad kliendid
selle hinnaalanduse tagasi maksma tellimata taaraautomaatide arvult. Nagu komisjon väga õigesti rõhutab, tuleneb sellest kliendi
jaoks suurem stiimul kui siis, kui hinnaalandust oleks võimaldatud pärast iga tellimust.
Järelikult tuleb see hageja etteheide tagasi lükata.
–       NorgenGruppen (2000–2001)
Mis puudutab NorgesGruppeniga aastateks 2000 ja 2001 sõlmitud kokkulepet, siis väidavad hagejad, et vastupidi komisjoni poolt
väidetule ei sõlmitud selle kliendiga ühtegi kokkulepet. Tegelikult on tegemist pakkumist sisaldava kirjaga, millele ei ole
alla kirjutatud.
Sellega seoses tuleb märkida, et hagiavalduse lisas A‑41 esitatud allkirjastamata pakkumist sisaldava kirja esitasid hagejad
komisjonile vastuseks teabenõudele (vt haldustoimiku lk 7212–7219 ja 7441–7443 ning Tomra 14. märtsi 2002. aasta vastuse lisa 6),
milles paluti hagejatel ära tuua kõik kokkulepped, sh ka need, mis sõlmiti mitteformaalselt.
Peale selle tuleb lisada, et toimikus sisalduvate dokumentide alusel võib väita, et hagejad pakkusid ettemakstavat hinnaalandust
150 taaraautomaadi suuruse mahueesmärgi alusel ja tarnisid kliendile madalama hinnaga (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 247
ja 547. joonealune märkus).
Kuigi on tõsi, et hagiavaldusele lisatud dokument on allkirjastamata pakkumist sisaldav kiri, on siiski hinnaalandust tehtud
ja müük toimus vastavalt selles dokumendis pakutud tingimustele. Lisaks järeldub sellest, et klient ei ostnud selle perioodi
jooksul konkureerivatelt tarnijatelt (vt hagiavalduse lisa A‑35).
Lõpetuseks tuleb märkida, et vaidlustatud otsuses endas on märgitud, et tegemist oli allkirjastamata pakkumisega ja et ostueesmärk
ei olnud täidetud. Neid kaalutlusi arvestades tuleb see etteheide tagasi lükata.
–       NKL (COOP) ja Rema 1000 (2000–2001)
Mis puudutab NKL‑i (COOP), siis hagejad tunnistavad, et NKL‑ile pakuti 150 taaraautomaati ületava ostu puhul 10% hinnaalandust.
Hagejad aga kinnitavad, et NKL sellele pakkumisele alla ei kirjutanud ja kokkulepet lõpuks ei sõlmitud. Hagejad väidavad,
et asjaolu, et kliendi tegelikult ostetud kogus on väiksem pakkumise esialgsest eesmärgist, tõendab siduva kohustuse olemasolu
puudumist.
Rema 1000 osas kordavad hagejad sama arutluskäiku nagu NKL‑iga (COOP) sõlmitud kokkuleppe puhul, kuna ka sel juhul pakuti
70 taaraautomaadi ostmisel hinnaalandust, millest klient keeldus. Hagejad vaidlevad seega vastu, et poolte vahel oli sõlmitud
kokkulepe.
Hagejate argument, mille kohaselt tõendab siduva kohustuse olemasolu puudumist asjaolu, et nende kahe kliendi tegelikult ostetud
kogus on väiksem pakkumise esialgsest eesmärgist, tuleb tagasi lükata.
Selles suhtes tuleb märkida esiteks, et vaidlustatud otsuses ei märgita, et need kaks klienti (NKL (COOP) ja Rema 1000) olid
lepingu järgi kohustatud ostma konkreetse koguse taaraautomaate. Neid kahte äriühingut on nimetatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 302
rubriigi „Koguselised kohustused ja konkreetsete kogustega seotud ühepoolsed tingimised” all. Mõlemal juhul oli tegemist hinnaalandusega,
mille tingimus oli, et klient ostab umbes aastase ajavahemiku jooksul suure koguse seadmeid. Rema 1000 juhtumi puhul nägi
hinnaalanduse süsteem ette otsese tingimusliku hinnaalanduse (10% 70 seadme ostmisel) ja täiendava tagasiulatuva 3% hinnaalanduse
85 seadme ostmise puhul. Klient ostis 73 seadet (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 261).
Teiseks tuleb rõhutada, et vaidlustatud otsuses võetakse arvesse suhteliselt paindlikud lepingutingimused, mida pakuti näiteks
NKL‑ile (COOP) võrreldes teiste Norra klientidega, ja arvestatakse neid (vt põhjendus 256 ja 604. joonealune märkus seoses
hagejate tegevuse avaldatava mõjuga). Tegelikult märgib komisjon siinkohal õigesti, et määrav ei olnud tingimata see, kas
konkreetne eesmärk oli täidetud või mitte, kuna konkurentidelt ostetud kogus oli olematu või vähetähtis (vt vaidlustatud otsuse
põhjendus 312).
Neil põhjustel tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
Eeltoodut arvestades tuleb tagasi lükata hagejate argument, mille kohaselt on vaidlustatud otsuses kõik Norrat puudutavad
kokkulepped kvalifitseeritud valesti.
Esimese väite teine osa ja järelikult esimene väide tervikuna tuleb tagasi lükata.
B –
Teine ja neljas väide, mis puudutavad ilmseid hindamisvigu seoses küsimusega, kas kokkulepped võisid konkurentsi kõrvaldada,
ja motivatsiooni puudumist
Hagiavalduse teine ja neljas väide koondati käesolevasse väitesse, mis jaguneb kolmeks osaks. Esiteks rikkus komisjon ilmselgelt
õigusnormi, kui ta leidis, et ainuõiguslikud kokkulepped, individualiseeritud koguselised kohustused ja individualiseeritud
tagasiulatuvad hinnaalandused on EÜ artikli 82 kohaselt
per se
õigusvastased ja kui ta ei andnud selgitusi testi või kriteeriumide kohta, mida ta kasutas, et hinnata, kas need kokkulepped
võisid konkurentsi piirata või selle kõrvaldada. Teiseks ei uurinud komisjon seda, kas taaraautomaatide turu hõivatav osa
oli piisavalt suur, et võimaldada sama tõhusatel konkurentidel turule jääda. Kolmandaks põhineb komisjoni hinnang väidetavate
tagasiulatuvate hinnaalanduste konkurentsi kõrvaldamise võime kohta ebaõigetel ja ekslikel tõenditel ja hüpoteesidel.
1.     Hagejate kokkulepete väidetav
per se
õigusvastasus ning selgituse puudumine testi või kriteeriumide kohta, mida komisjon kasutas, et hinnata, kas kokkulepped
võisid konkurentsi piirata või selle kõrvaldada
a)     Poolte argumendid
Esiteks heidavad hagejad komisjonile ette seda, et ta rikkus ilmselgelt õigusnormi, kui ta jättis oma õiguslikku hinnangusse
lisamata selle turu konteksti, kuhu need kolme liiki kokkulepped kuulusid.
Hagejad väidavad, et komisjon eiras kohtuotsuses Michelin II aluseks võetud kriteeriumi. Nad kinnitavad, et kohtuotsuse Michelin II
kohaselt tuleb vaidlustatud otsuses näidata, et kokkulepped „võivad” konkurentsi piirata. See nõuab turu konteksti uurimist.
Nimelt ei jääks kohtuotsuses Hoffmann-La Roche aluseks võetud kriteeriumist midagi või peaaegu midagi alles, kui vastavalt
kohtuotsusele Michelin II on komisjon üksnes kohustatud uurima kokkuleppe sisu EÜ artiklist 82 lähtuvalt.
Hagejad lisavad, et vaidlustatud otsuses esitatud
per se
kriteerium viib siseturul erinevates sektorites suure osa kokkulepete keeluni, isegi kui need sõltuvalt turu kontekstist
tugevdavad konkurentsi, selle asemel et seda piirata. Majandusteoorias või äripraktikas puudub igasugune alus, et kinnitada,
et ainuõiguslikud kokkulepped, individualiseeritud koguselised kohustused ja individualiseeritud hinnaalandused viivad alati
või peaaegu alati konkurentsi piiramiseni, kui neid kasutab turgu valitsevas seisundis olev äriühing.
Hagejad väidavad, et kuna komisjon jättis uurimata teatavad tegurid, siis ei hinnanud ta, kas nende tegevusel võis õiguslikult
olla konkurentsi piirav mõju.
Tegurid, mida komisjon ei uurinud, on asjaolu, et hagejad olid ainsad taaraautomaatide tootjad, kes olid aastatel 1997–2001
võimelised pakkuma horisontaalse toiteallikaga „revolutsioonilist tehnoloogiat”, asjaolu, et hagejate konkurendid võisid aastatel
1998–2002 jätkuvalt pakkuda oma taaraautomaate vähemalt 61% kogu taaraautomaatide turust, asjaolu, et hagejad müüsid oma taaraautomaate
otse lõpptarbijatele (supermarketite ketid), see, et kõnealused kokkulepped ei oleks saanud takistada konkurentide juurdepääsu
turustajatele, ning lõpuks asjaolu, et supermarketite ketid on professionaalsed ostjad, kes on võimelised võrdlema hagejate
taaraautomaate konkureerivate taaraautomaatidega ja seega ise otsustama, millised taaraautomaadid olid soodsa hinnaga, hea
kvaliteediga, usaldusväärsed ja hea tehnoloogiaga ning hea teenuste tasemega.
Teiseks väidavad hagejad, et vaidlustatud otsus tugineb õiguslikule oletusele, et EÜ artikkel 82 nõuab üksnes seda, et komisjon
tõendab kokkulepete olemasolu ja vormi, ja et otsus ei sisalda adekvaatseid põhjendusi selle kohta, kuidas võis mis tahes
kokkulepe 49‑st kokkuleppest taaraautomaatide turul konkurentsi kõrvaldada.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
b)     Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kuritarvitamise mõiste objektiivne mõiste, mis viitab turgu valitseva
seisundiga ettevõtja sellisele tegevusele, mis võib mõjutada sellise turu struktuuri, kus just kõnealuse ettevõtja tegutsemise
tulemusel on konkurents juba nõrgenenud, ning mis takistab veel turul olemas oleva konkurentsi säilimist või selle konkurentsi
arengut selliste vahenditega, mis erinevad nendest vahenditest, mida kasutatakse kaupade või teenuste tavapärases konkurentsis,
mis rajaneb ettevõtjate sooritustel. Sellest tuleneb, et EÜ artikkel 82 keelab turgu valitsevas seisundis oleval ettevõtjal
konkurente kõrvaldada ja selle kaudu oma positsiooni tugevdada, kasutades muid vahendeid kui need, mis põhinevad toodete omaduste
konkurentsil. Selles sättes ette nähtud keeld on põhjendatud ka sooviga vältida tarbijatele kahju tekkimist (vt Üldkohtu 23. oktoobri
2003. aasta otsus kohtuasjas T‑65/98: Van den Bergh Foods
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑4653, punkt 157).
Kuigi turgu valitseva seisundi tuvastamine ei tähenda iseenesest veel etteheidet asjaomasele ettevõtjale, on sellel ettevõtjal
olenemata kõnealuse seisundi tekkimise põhjustest eriline vastutus selle eest, et tema tegevus ei kahjustaks tõhusat ja moonutamata
konkurentsi ühisturul (Euroopa Kohtu 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 322/81: Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
vs
. komisjon, EKL 1983, lk 3461, punkt 57, ja Üldkohtu 17. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑201/04: Microsoft
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑3601, lk 229). Samuti, kuigi turgu valitsev seisund ei võta sellise seisundiga ettevõtjalt õigust
kaitsta oma ärihuve, kui need on ohus, ning kuigi sellel ettevõtjal on mõistlikkuse piires õigus teostada neid toiminguid,
mida ta peab kohaseks oma huvide kaitsmisel, ei saa niisugust tegevust siiski lubada, kui selle eesmärk on tugevdada turgu
valitsevat seisundit ja seda kuritarvitada (Euroopa Kohtu 14. veebruari 1978. aasta otsus kohtuasjas 27/76: United Brands
ja United Brands Continentaal
vs
. komisjon, punkt 189, ja kohtuotsus Michelin II, punkt 55).
Lisaks tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et see, kui ettevõtja, kes omab turgu valitsevat seisundit
ning seob ostjaid, isegi kui ta teeb seda viimaste nõudel, kohustuse või lubadusega katta kogu oma vajadus või märkimisväärne
osa sellest ainult turgu valitsevat seisundit omavalt ettevõtjalt hangitava kogusega, kujutab endast turgu valitseva seisundi
kuritarvitamist EÜ artikli 82 tähenduses, sõltumata sellest, kas kõnealune kohustus kehtib ilma täiendavate tingimusteta või
tehakse selle eest vastutasuks hinnaalandus. Sama kehtib ka juhul, kui kõnealune ettevõtja kohaldab ostjatega sõlmitud kokkulepete
alusel või ühepoolselt ilma nimetatud ostjaid ametliku kohustusega sidumata püsikliendi hinnaalanduste süsteemi, see tähendab
hinnaalandusi, mis on seotud tingimusega, et klient – olenemata sellest, kas tema ostetud kogus on märkimisväärne või väike
– katab kogu oma vajaduse või sellest olulise osa ainult turgu valitsevat seisundit omavalt ettevõtjalt hangitava kogusega
(eespool viidatud kohtuotsus Hoffmann-La Roche
vs
. komisjon, punkt 89).
Niisugused ainuõigusliku hankimise kohustused, olenemata sellest, kas nende eest antakse vastutasuks hinnaalandus või püsikliendisoodustus,
selleks et kallutada ostjaid hankima ainult turgu valitseva seisundiga ettevõtjalt, ei ole kooskõlas eesmärgiga tagada ühisturul
kahjustamata konkurents, kuna need ei põhine majanduslikul sooritusel, mis õigustaks seda kohustust või soodustust, vaid nende
eesmärk on võtta ostjalt võimalus valida oma tarneallikaid või seda võimalust piirata ning tõkestada teiste tootjate turuletulekut
(eespool viidatud kohtuotsus Hoffmann-La Roche
vs
. komisjon, punkt 90).
Mis puudutab täpsemalt hinnaalanduse tegemist turgu valitsevat seisundit omava ettevõtja poolt, siis nähtub väljakujunenud
kohtupraktikast, et püsikliendi hinnaalandus, mis tehakse vastutasuks kliendi võetud kohustuse eest hankida ainult või peaaegu
ainult ettevõtjalt, kes on turgu valitsevas seisundis, on vastuolus EÜ artikliga 82. Niisuguse hinnaalandusega püütakse ju
rahaliste soodustuste tegemise teel takistada seda, et kliendid hangiksid konkureerivatelt tootjatelt (Euroopa Kohtu 16. detsembri
1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73: Suiker Unie jt
vs
. komisjon, EKL 1975, lk 1663, punkt 518, ja kohtuotsus Michelin II, punkt 56).
Hinnaalanduste süsteemi, mille tagajärjeks on turu suletus, peetakse EÜ artikliga 82 vastuolus olevaks, kui seda rakendab
turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja. Sel põhjusel on Euroopa Kohus leidnud, et ostueesmärgi täitmisega seotud hinnaalandus
rikub EÜ artiklit 82 (kohtuotsus Michelin II, punkt 57).
Koguseliste hinnaalanduste süsteeme, mis on seotud ainult turgu valitsevat seisundit omavalt ettevõtjalt ostetud kogusega,
ei peeta üldjuhul EÜ artikliga 82 vastuolus olevat turu sulgemist põhjustavaks. Kui tarnitud koguse suurenemine tähendab tarnija
jaoks väiksemaid kulusid, on viimasel õigus lasta oma kliendil kulu vähenemisest osa saada soodsama hinna kohaldamise teel.
Koguselisi hinnaalandusi peetakse seega niisugusteks, mis peegeldavad turgu valitsevat seisundit omava ettevõtja tõhususkasu
ja mastaabisäästu (kohtuotsus Michelin II, punkt 58).
Sellest tuleneb, et hinnaalanduste süsteem, mille soodustusmäär suureneb vastavalt ostetud kogusele, ei riku EÜ artiklit 82,
välja arvatud juhul, kui hinnaalanduse tegemise kriteeriumidest ja korrast ilmneb, et süsteem ei põhine majanduslikult õigustatud
vastutasul, vaid sellega püütakse sarnaselt püsikliendi- ja eesmärgihinnaalandusega takistada seda, et kliendid hangiksid
konkureerivatelt tootjatelt (eespool viidatud kohtuotsus Hoffmann-La Roche
vs
. komisjon, punkt 90, ja kohtuotsus Michelin II, punkt 59).
Selleks et teha kindlaks koguseliste hinnaalanduste süsteemi võimalik kuritarvitav laad, tuleb seega hinnata kõiki asjaolusid,
eelkõige hinnaalanduse tegemise kriteeriume ja korda, ning analüüsida, kas hinnaalanduse eesmärk on soodustuse abil, mis ei
põhine mingil seda õigustaval majanduslikul sooritusel, võtta ostjalt võimalus valida oma tarneallikaid või seda võimalust
piirata, tõkestada konkurentide turuletulekut, kohaldada äripartneritele võrdväärsete soorituste korral ebavõrdseid tingimusi
või tugevdada turgu valitsevat seisundit moonutatud konkurentsi abil (kohtuotsus Michelin II, punkt 60).
Selle kohtupraktika põhjal võib järeldada, et – nagu pealegi hagejad väidavad – kontrollimaks, kas ainuõiguslikud kokkulepped,
individualiseeritud koguselised kohustused ja individualiseeritud tagasiulatuvad hinnaalandused on kooskõlas EÜ artikliga 82,
tuleb analüüsida, kas pärast kõikide asjaolude hindamist ja seega ka konteksti hindamist, kuhu need kokkulepped kuuluvad,
kaldub see tegevus asjaomasel turul konkurentsi piirama või kõrvaldama või tõenäoliselt teeb seda.
Antud juhul tuleb uurida esiteks, kas komisjon jättis vaidlustatud otsuses arvesse võtmata konteksti, kuhu kõnealused kokkulepped
kuuluvad, ning teiseks, kas ta põhjendas oma otsust adekvaatselt seoses küsimusega, kas kokkulepped võisid konkurentsi kõrvaldada.
Sellega seoses tuleb märkida, et pärast seda, kui oli uuritud asjamaste turgude struktuuri, positsiooni, mis vastavalt hagejatel
ja nende konkurentidel seal oli, ja järeldanud, et neil oli väga oluline turgu valitsev seisund (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 12–96),
uuriti vaidlustatud otsuses igat hagejate tegevust eraldi (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 97–133). Seejärel pühendati
vaidlustatud otsuses pikki arutluskäike selle uurimisele, kas see tegevus on suuteline käesoleva juhtumi asjaoludel konkurentsi
kahjustama (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 159–166, 180–187, 218–226, 234–240, 264–277 ja 286–329).
Lisaks, pärast hagejate tegevuse seostamist igal asjassepuutuval siseriiklikul turul klientide tähtsuse, kokkulepete kestuse,
nõudluse arenguga samal turul, nõudluse seotud osa protsendiga, tuvastati vaidlustatud otsuses, et see tegevus võis takistada
konkurentsi tekkimist või arengut, ning sellest järeldati, et tegemist on kuritarvitusega, kui see tegevus kaldus nõudluse
märkimisväärset osa piirama. Mis puudutab eelkõige hagejate kasutatud hinnaalanduse ja -soodustuse süsteeme, siis on vaidlustatud
otsuses graafiliste kujutiste abil iga riigi puhul illustreeritud teatavate süsteemide „tõmbeefekt”.
Vaatamata sellele, et see ei olnud kohtupraktikast lähtuvalt vajalik, analüüsis komisjon turu tingimusi, arvestades ka hagejate
tegevuse tegelikku mõju.
Mis puudutab teisi tegureid, mida hagejate arvates oleks tulnud vaidlustatud otsuses uurida, et näidata, kas nende tegevus
võis konkurentsi piirata, siis tuleb esitada järgmised kaalutlused.
Esiteks ei saa hagejate väidetav tehniline paremus, kes olid ainsad taaraautomaatide tootjad, kes olid võimelised aastatel 1997–2001
pakkuma horisontaalse toiteallikaga „revolutsioonilist tehnoloogiat”, omada mingit mõju küsimuse hindamisel, kas kokkulepped
võisid konkurentsi piirata. See asjaolu oleks võinud mõju avaldada vaid analüüsile hagejate konkurentsipositsiooni kohta turul
ja seega nende turgu valitsevale seisundile.
Teiseks tuleb asuda seisukohale, et asjaolu, et taaraautomaate müüdi otse lõpptarbijatele, on tegur, mis toetab turgu valitseva
seisundi kuritarvitamise tuvastamist, ja mitte vastupidist. Nimelt, kuigi on küll tõsi, et kõnesolevad kokkulepped ei takistanud
teoreetiliselt konkurentide juurdepääsu turustajatele, on siiski ilmne, et turustajatel ei olnud mingit huvi neid osta, kuna
hagejate kokkulepped takistasid nende konkurentidel pakkuda oma taaraautomaate lõpptarbijale.
Kolmandaks, mis puudutab asjaolu, et supermarketite ketid on professionaalsed ostjad, kes olid võimelised võrdlema ning valima
hagejate ja nende konkurentide taaraautomaatide vahel, siis tuleb märkida, et hagejate käitumine oli ilmselgelt välja töötatud,
et kehtestada vahendeid, mis kallutavad klienti mitte hankima muudelt tarnijatelt ja seda olukorda säilitama.
Lõpetuseks tuleb sarnaselt komisjoniga märkida, et hagejatel oli võimalus esitada oma tegevuse objektiivne ja konkurentsi
respekteeriv majanduslik põhjendus. Nad oleksid võinud selgitada, millist tõhususkasu nad kasutatavatest ainuõiguslikest kokkulepetest,
koguselistest kohustustest ja individualiseeritud hinnaalanduse süsteemidest lootsid. Hagejad ei väida siiski Üldkohtus, et
nende tegevusega kaasnes vähimgi äratuntav tõhususe kasv, et see oli muud moodi õigustatud või viis hindade languseni või
muu eeliseni tarbijatel jaoks.
Eeltoodut arvestades tuleb tagasi lükata hagejate argument, mille kohaselt analüüsis komisjon kõnesolevate kokkulepete sisu,
mitte nimetatud kokkulepete konteksti.
Teiseks ei saa samuti nõustuda etteheitega, et vaidlustatud otsuse kõnealust aspekti ei ole piisavalt põhjendatud.
EÜ artikliga 253 nõutavad põhjendused peavad olema kohandatud asjaomase akti laadiga ning nendest peavad selgelt ja ühemõtteliselt
nähtuma akti vastu võtnud institutsiooni kaalutlused, nii et isikutele, keda akt puudutab, oleks teada akti põhjendused, nad
saaksid kaitsta oma õigusi ja kohus saaks teostada kontrolli (Euroopa Kohtu 13. märtsi 1985. aasta otsus liidetud kohtuasjades 296/82
ja 318/82: Madalmaad ja Leeuwarder Papierwarenfabriek
vs
. komisjon, EKL 1985, lk 809, punkt 19, ja 19. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑114/00: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑7657, punkt 62). Mis puudutab otsuse vastuvõtmist EÜ artikli 82 alusel, siis eeldab see põhimõte,
et vaidlustatud otsuses märgitakse ära faktilised asjaolud, millest sõltub meetme juriidiline õigustatus, ja põhjendused,
mis viisid otsuse vastuvõtmiseni (vt selle kohta Üldkohtu 30. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑340/03: France Télécom
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑107, punkt 57, seda punkti ei ole edasi kaevatud).
Sellega seoses tuleb viidata eespool punktides 216–218 toodud kaalutlustele, millest nähtub selgelt, et komisjon esitas üksikasjalikult
põhjused, millest tulenevalt ta leidis, et kõnealused kokkulepped võisid konkurentsi piirata või selle kõrvaldada.
Seega ei saa eitada, et hagejatel olid teada kõik vaidlustatud otsuse kõnealuse aspekti põhjendused. Lisaks tuleb nentida,
et Üldkohtul oli täielikult võimalik teostada vaidlustatud otsuse õiguspärasuse kontrolli. Sellest järeldub, et vaidlustatud
otsuse kõnesolev aspekt on piisavalt põhjendatud.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teise väite kõnesolev osa tagasi lükata.
2.     Taaraautomaatide kogunõudluse „ebapiisav kaetus” hagejate tegevusega
a)     Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et isegi kui vaidlustatud otsuses näidati, et kõikidel kõnealustel kokkulepetel võis olla välistav mõju,
tõendab see vaid seda, et konkurendid oleks kõrvaldatud niisugustele klientidele tarnimisest, kes on need lepingud juba sõlminud
(mille olemasolule nad jätkuvalt vastu vaidlevad). Konkurentidele jääb siiski võimalus pöörduda muude ettevõtjate klientide
poole. EÜ artikli 82 rikkumise tuvastamiseks oleks vaidlustatud otsuses tulnud näidata, et need kokkulepped katsid nii suure
osa turust, et need oleks võinud kõrvaldada piisava arvu konkurente kogu turult, et tuua kaasa konkurentsi märkimisväärne
vähenemine. Komisjon ei selgita, miks viib asjaolu, et konkurendid ei saanud müüa taaraautomaate konkreetsetele klientidele,
nende kõrvaldamisele turult tervikuna.
Hagejad väidavad, et asjakohane küsimus on see, kas konkurent sai tasuval viisil turule jääda, teenindades vaid nõudluse hõivatavat
osa, ja et komisjon oleks pidanud kindlaks tegema asjaomasel turul tegutsemiseks vajaliku minimaalse elujõulisuse taseme.
Kui nimetatud nõudlus oli piisavalt suur ja elujõulisuse tase piisavalt madal, et võimaldada võimalikul konkurendil turule
siseneda või turule hagejatega kõrvuti püsima jääda, oleks komisjon pidanud järeldama, et viimati nimetatute tegevus ei olnud
kuritarvitavat laadi. Lisaks ei märkinud komisjon selgelt turuosa, mida kokkulepped peaksid hõlmama, et need võiksid konkurente
kõrvaldada. Vaidlustatud otsuses ei ole esitatud mingit objektiivset kriteeriumi, kus see piir võiks olla.
Hagejad on arvamusel, et kui komisjon oleks niisuguse analüüsi läbi viinud, ei oleks neil olnud kuidagi võimalik tõendada,
et kõnesolevad kokkulepped oleksid võinud sama tõhususe tasemega konkurente turult kõrvaldada. Nad rõhutavad, et komisjoni
ülesanne on vaidlustatud otsuses näidata, et hagejate tegevusega võis kaasneda välistav mõju. Kuna vaidlustatud otsuses puudub
piisav põhjendus, ei ole hagejatel mingit kohustust tõendada vastupidist.
Hagejad märgivad, et kostja vastuses esitatud uus analüüs, mis käsitleb hagejate tegevusega põhjustatud välistavat mõju, on
vastuvõetamatu. Üldkohtule esitatud küsimus on selles, kas vaidlustatud otsus oli selles osas piisavalt põhjendatud. Kostjal
ei saa ju üldiselt lubada parandada vaidlusaluse otsuse vigu ja puudujääke, esitades uue analüüsi ja täiendavaid tõendeid
Üldkohtus toimuvas menetluses.
Hagejad lükkavad pealegi asjakohatuse tõttu tagasi väite, mille kohaselt ei ole turul tegutsevate konkurentide arvu kindlakstegemine
turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja ülesanne. Eri turud võivad olla täielikult konkurentsivõimelised, isegi kui konkurentide
arv erineb ja vahel isegi siis, kui neid on ainult kaks. Nende sõnul peab komisjon vaidlustatud otsuses kindlaks tegema asjaomasel
turul tegutsevate ettevõtjate elujõulisuse taseme ja selle, kas sellise turu osa suurus, mida on võimalik hõlvata, võimaldas
olulisel arvul ettevõtjatel seal tegutseda nii, et konkurents oleks tõhus. Käesolevas asjas seda ei tehtud.
Viimaseks väidavad hagejad, et nende tegevus ei kata piisavalt suurt osa kogunõudlusest. Hagejad leiavad, et nõudluse hõivatav
osa iga siseriikliku turu puhul oli vähemalt 30% ja enamikul juhtudel üle 50%, ning viie turu puhul koos oli see keskmiselt
ligikaudu 61% ehk 2000 seadet aastas. See arv on suurem sellest müügi miinimumtasemest, mis on vajalik, et tagada taaraautomaatide
tootja elujõulisus ja mis hagejate hinnangul on 500–1000 ühikut aastas.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
b)     Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et küsimus on selles, kas komisjon oleks pidanud selleks, et tõendada konkurentide kõrvaldamist
turult tervikuna, kindlaks tegema asjaomasel turul tegutsemiseks vajaliku minimaalse elujõulisuse taseme ning seejärel kontrollima,
kas turu see osa, mida ei olnud võimalik hõivata (st nõudluse osa, mis on seotud hagejate tegevusega), oli piisavalt suur,
et sellel võiks olla konkurente välistav mõju.
Käesolevas asjas tuleb asuda seisukohale, et komisjon nentis vaidlustatud otsuses, et nende riikide ja aastate osas, mille
puhul rikkumine tuvastati, oli nõudluse piiratud osa „oluline” või „märkimisväärne” ja et eelkõige kasvu „otsustavatel aastatel”
igal asjaomasel turul moodustas see väga olulise osa (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 392). Vaidlustatud otsuses ei tehtud
siiski kindlaks künnist, mille ületamise korral võib hagejate tegevus konkurendid kõrvaldada.
Olgu märgitud, et komisjon on õigesti leidnud, et takistades juurdepääsu märkimisväärsele osale turust, nagu käesolevas asjas,
piiras turgu valitsevas seisundis olev ettevõtja turule sisenemist ühe või mõne konkurendiga ja seega konkurentsi tugevust
turul tervikuna.
Nimelt ei saa juurdepääsu piiramist turu olulisele osale valitseva ettevõtja poolt õigustada sellega, et näidatakse, et turu
hõivatav osa on veel piisav, et teha ruumi piiratud arvule konkurentidele. Esiteks peab klientidel, kes asuvad piiratud juurdepääsuga
turu osas, olema võimalus saada kasu igasugusest konkurentsitasemest, mis on turul võimalik, ning konkurentidel peab olema
võimalik pakkuda konkurentsi toodete omaduste alusel kogu turul, mitte ainult selle ühel osal. Teiseks ei ole turgu valitseva
ettevõtja ülesanne kindlaks määrata, mitmel elujõulisel konkurendil lubatakse temaga nõudluse veel hõivatava osa pärast konkureerida.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et ainult niisugune juhtumi asjaolude analüüs, nagu komisjon viis läbi vaidlustatud otsuses,
võimaldab tuvastada, kas turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja tegevus võib konkurentsi kõrvaldada. Siiski oleks kunstlik
a priori
kindlaks teha, milline on niisugune seotud turuosa, mille ületades võib turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja tegevusel
olla konkurente välistav mõju.
Eeskätt tuleb esiteks märkida, et uuritud ajavahemiku jooksul uuritud riikides takistas hagejate tegevus keskmiselt juurdepääsu
märkimisväärsele osale (kaks viiendikku) kogunõudlusest. Seega, isegi kui nõustuda hagejate teesiga, mille kohaselt oleks
juurdepääsu takistamine nõudluse väikesele osale tähtsusetu, ei olnud see osa käesolevas asjas kaugeltki väike.
Teiseks oli hagejate tegevuse tagajärg tihti „seotud” nõudluse väga suur osa „otsustavate aastate” jooksul, kui nõudlus oli
kõige suurem ja oleks tõenäoliselt kaasa toonud edukaid turuletulekuid eelkõige aastatel 1999 ja 2000 Austrias, aastal 2001
Madalmaades ning aastal 1999 Norras (vt näiteks vaidlustatud otsuse põhjendused 163, 219 ja 237).
Kolmandaks olgu meenutatud, et hagejate tegevus sidus lõpptarbija nõudlust, mitte turustajate nõudlust. Konkurendid ei saanud
seega tugineda erinevatele turustusmeetoditele, mis võivad leevendada hagejate tegevuse mõju.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb teise väite kõnesolev osa seega tagasi lükata.
3.     Väidetavalt ebaõiged ja ekslikud tõendid ja hüpoteesid, mida kasutati selle hindamiseks, kas tagasiulatuvad hinnaalandused
võisid konkurentsi kõrvaldada
a)     Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et komisjoni tees, mis puudutab tagasiulatuvaid hinnaalandusi, põhineb kahel asjaolul: esiteks sellel, et
kliendid on uuelt tarnijalt valmis ostma vaid väikese arvu seadmeid, ja teiseks sellel, et tagasiulatuvad hinnaalandused võimaldasid
hagejatel kohaldada negatiivseid või väga madalaid hindu. Nad märgivad, et peaaegu kõikide komisjoni kasutatud näidete puhul
ei võinud hinnad kunagi olla negatiivsed ja et igal juhul oleks konkurentidel olnud võimalik saada oma müügist positiivset
tulu. Veel märgivad nad, et komisjon ei ole ka uurinud hagejate kulusid, et kindlaks teha tase, millest allpool oleks hinnad
väljatõrjuvad või omahinnast madalamad.
Hagejad on seisukohal, et kui tagasiulatuvate hinnaalanduste tulemusel on hinnad positiivsed, ei saa eeldada, et need on tingimata
suutelised põhjustama väljatõrjuvat mõju. Niisugune lähenemisviis viiks nimelt tagasiulatuvate hinnaalanduste
per se
keeluni.
Hagejad lisavad, et vaidlustatud otsuses ei hinnatud hagejate hinnaalandustest tulenevaid hindu ei võrdluspunkti suhtes ega
kasutatava objektiivse kriteeriumi alusel. Selles piirdutakse kinnitusega, et hinnaalandused tõid konkurentidele kaasa alternatiivkulud,
mis on halvasti määratletud, ja et sellest tulenevad hinnad on tema subjektiivse arvamuse kohaselt „väga madalad”, ilma et
komisjon määratleks, mida selle viimase väljendi all tuleb mõista. Hagejad leiavad, et kostja ei saa tugineda niisugustele
kinnitustele ja subjektiivsetele arvamustele, et kindlaks teha, kas hinnaalandused võivad niisuguse väljatõrjumise mõju kaasa
tuua või mitte.
Hagejad väidavad lisaks, et vaidlustatud otsuse järeldus, mille kohaselt võis tagasiulatuvatel hinnaalandustel olla väljatõrjuv
mõju, tugineb ebaõigetele diagrammidele.
Seitsmest vaidlustatud otsuses nimetatud juhtumist kahel (vaidlustatud otsuse joonised 23 ja 24, mis puudutavad Austriat)
tugineb komisjon ebaõigetele ja eksitavatele diagrammidele. Komisjoni väide, mille kohaselt pidid konkurendid nendel juhtudel
küsima negatiivseid hindu, on kõikides tingimustes ebaõige.
Neljal muul juhtumil (joonised 15 ja 18, mis puudutavad vastavalt Madalmaasid ja Rootsit ning joonised 21 ja 22, mis puudutavad
Saksamaad) ei võtnud komisjon arvesse niisuguste hinnaalanduste olemasolu, millest võisid kasu saada kliendid müügi puhul,
mis oli allpool künnist, mida komisjon oma analüüsis kasutas. Pärast vea parandamist ei ole hinnad mingil juhul negatiivsed
neljast juhtumist kolme puhul ja on vaid marginaalselt negatiivsed üheainsa ühiku müügi puhul ühel teisel juhul.
Vastupidi komisjoni väitele oli seitsmest juhust kuuel konkurentidel võimalik küsida positiivseid hindu, isegi kui nad müüsid
vaid väga väikseid koguseid, st kaks või kolm taaraautomaati.
Kõigil seitsmel juhul eeldas komisjon vääralt, et konkurendid pidid piirduma väikese arvu taaraautomaatide müügiga.
Kõigil seitsmel juhul jättis komisjon tähelepanuta asjassepuutuvad tõendid seoses turu toimimisega; see õõnestab tema järeldusi.
Komisjon ei arvestanud eelkõige müügijärgsest teenindusest ja sellele järgnevast taaraautomaatide müügist saadavat tulu. Seda
tulu arvesse võttes oleks konkurendid võinud oodata positiivset tulu isegi taaraautomaatide negatiivsete hindadega müügi puhul.
Hagejad täpsustavad, et isegi kui konkurendid olid sunnitud müüma ainult väikest arvu taaraautomate (näiteks üks või kaks
seadet), ei ole komisjon vaidlustatud otsuses näidanud, et hagejate kasutatavad hinnaalandused võivad niisugused konkurendid
turult välja tõrjuda.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
b)     Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et käesolev etteheide põhineb valel oletusel. Nimelt, vastupidi hagejate väitele ei saa asjaolu,
et tagasiulatuvad hinnaalanduse süsteemid sunnivad konkurente võtma hagejate klientidelt, kes saavad kasu hinnaalandustest,
negatiivseid hindu, pidada üheks sammastest, millele tugineb vaidlustatud otsus, et näidata, et hagejate tagasiulatuvate hinnaalanduste
süsteemidel võib olla konkurentsivastane mõju.
Seevastu tugineb vaidlustatud otsus reale muudele kaalutlustele, mis puudutavad hagejate kohaldatavaid tagasiulatuvaid hinnaalandusi,
et järeldada, et seda liiki tegevus võis EÜ artiklit 82 rikkudes konkurendid kõrvaldada.
Esiteks nenditakse vaidlustatud otsuses, et stiimul hankida ainult või peaaegu ainult hagejatelt on eriti tugev siis, kui
niisugused künnised, nagu hagejad kohaldasid, on kombineeritud süsteemiga, mille kohaselt olenevalt olukorrast boonuse künnise
või soodsama künnise ületamisega seotud soodustused laienevad kogu kliendi poolt vaatlusalusel perioodil ostetule, mitte ainult
ostumahule, mis ületab kõnesolevat künnist (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 132, 297 ja 316).
Teiseks täheldab komisjon vaidlustatud otsuses, et hinnaalanduste skeem oli iga kliendi puhul erinev ja künnised olid kindlaks
määratud kliendi hinnangulise vajamineva koguse ja/või minevikus ostetud mahtude alusel.
Vaidlustatud otsuses mainitakse eelkõige seda, et tagasiulatuvate hinnaalanduste süsteem, mis on seotud ühe või mitme künnisega,
mis vastab kliendi kogu vajaminevale kogusele või suurele osale sellest, kujutab endast olulist stiimulit hankida kõik või
peaaegu kõik vajalikud seadmed hagejatelt ja suurendab kunstlikult teise tarnija juurde ülemineku kulusid isegi väikese arvu
ühikute puhul (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 131–133, 297, 321 ja 322).
Kolmandaks tõdeb komisjon vaidlustatud otsuses, et tagasiulatuvad hinnaalandused on tihti kohaldatavad teatavate hagejate
kõige suuremate klientide suhtes, eesmärgiga tagada nende lojaalsus (vt näiteks vaidlustatud otsuse põhjendused 180 ja 240).
Viimaseks märgitakse vaidlustatud otsuses, et hagejad ei tõendanud, et nende käitumine oli objektiivselt põhjendatud või et
sellega kaasneb oluline tõhususkasv, mis kaalub üles tarbijatele põhjustatud konkurentsivastase mõju (vt vaidlustatud otsuse
põhjendus 391).
On küll tõsi, et vaidlustatud otsuses illustreeritakse diagrammidega (vt joonised 15, 18, 21–24 ja 27), et hagejate tagasiulatuvate
hinnaalandustega põhjustatakse väljatõrjumise mõju, mis viib konkurendid väga madalate ja mõnikord negatiivsete hindade kohaldamiseni
viimaste ühikute eest, enne kui hinnaalanduse süsteemiga kehtestatud künnis ületatakse (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 165,
186, 224, 235, 236 ja 268).
Siiski, esiteks ei ole komisjon vaidlustatud otsuses kinnitanud, et hinnaalanduste süsteemid viisid süstemaatiliselt negatiivsete
hindadeni ja teiseks ei väida ta samuti, et selle tõendamine on eeltingimus, et tuvastada, et need hinnaalanduse süsteemid
on kuritarvituslikud. Lisaks ei ole vaidlustatud otsuses iga hagejate poolt kasutatud hinnasoodustuse ja hinnaalanduse süsteemide
graafilist esitlust. Otsus sisaldab vaid ühte või kahte diagrammi riigi kohta, mis illustreerivad hagejate hinnaalanduste
süsteemide väljatõrjuvat mõju.
Sellega seoses tuleb märkida, et väljatõrjumise mehhanism, mis seisneb tagasiulatuvates hinnaalandustes, ei nõua, et turgu
valitsevas seisundis olev ettevõtja loobub kasumist, kuna hinnaalanduste kulud jaotuvad suure arvu ühikute peale. Tagasiulatuvat
hinnaalandust tehes võib turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja saadud keskmine hind olla vabalt kuludest oluliselt kõrgem
ja tagada kõrge keskmise kasumimarginaali. Siiski, tulenevalt tagasiulatuvate hinnaalanduste süsteemist on kliendi jaoks viimaste
ühikute tegelik hind väga madal tõmbeefekti tõttu.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb märkida, et asjaolu, et teatavad diagrammid sisaldavad vigu, ei saa üksi ümber lükata järeldusi
hagejate kohaldatavate hinnaalanduste süsteemide konkurentsivastasuse kohta. Hagejate etteheide on seega tulemusetu.
Hagejate argumendi osas, mille kohaselt ei pidanud konkurendid oma tegevust piiratuks väikese arvu ühikute müügiga igale kliendile,
tuleb märkida, et niisugusele tugevale turgu valitsevale seisundile, nagu hagejatel oli, on omane see, et olulisele osale
nõudlusest ei ole adekvaatset asendajat turgu valitsevas seisundis ettevõtja pakutavale tootele. Turgu valitsevas seisundis
olev tarnija on järelikult suuresti möödapääsmatu äripartner (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Hoffmann-La Roche
vs
. komisjon, punkt 41). Sellest järeldub, et neil tingimustel on vaidlustatud otsuses õigesti märgitud, et kliendid pöördusid
teiste tarnijate poole vaid piiratud osa ostude puhul.
Samadel põhjustel on raske nõustuda hagejate argumendiga, mille kohaselt võib konkurent kompenseerida madalaid hindu, mida
ta peab kliendilt küsima ühikute eest, mis jäävad allapoole künnist, müües samale kliendile täiendavaid ühikuid (künnist ületades).
Nimelt on selle kliendi järelejäänud nõudlus parimal juhul piiratud, mistõttu on kliendi keskmine hind struktuuriliselt jätkuvalt
väheatraktiivne.
Sama kehtib ka väite kohta, et konkurendid võivad üritada kompenseerida esialgset kahjumit või madalat tasuvust, mille toob
kaasa hagejate tegevus, müügijärgse tuluga (hooldus ja remont). Nimelt annab hagejate ulatuslik olemasolev kliendibaas ilmse
eelise ka oma seadmete remondi ja hoolduse osas, mistõttu ei nähtu hagejate argumentatsioonist selgelt, kuidas on võimalik
konkurentide struktuuriliselt väikesi marginaale esmasel turul kompenseerida järelmüügi turul saadud kasumiga.
Eeltoodut arvestades tuleb teise väite kolmas osa ning järelikult teine väide tervikuna tagasi lükata.
C –
Kolmas väide, et hinnates küsimust, kas kokkulepped kõrvaldasid tegelikult konkurentsi, on komisjon on teinud ilmseid vigu
1.     Poolte argumendid
Hagejad leiavad, et tegeliku mõju analüüs on vaidlustatud otsuse väljatõrjumist puudutavate järelduste lahutamatu osa. Vaidlustatud
otsuse lõigud „mõju” kohta iga viie riigi puhul kinnitavad seda asjaolu.
Hagejad on arvamusel, et komisjoni tõendid on vastuolulised, spekulatiivsed või asjassepuutumatud, mistõttu need ei võimalda
järeldada, et kokkulepped tegelikult konkurentsi kõrvaldasid.
Esiteks väidavad hagejad, et suuremas osas analüüsitud viie siseriikliku turu puhul vähenes nende turuosa perioodil, mille
kohta komisjon väitis, et nad tegutsesid konkurentsivastaselt.
Hagejad leiavad, et komisjoni esitatud graafik kinnitab nende väiteid seoses turuosaga, st et see vähenes viiest asjassepuutuvast
riigist kolmes, mida ei saa pidada konkurentsivastase mõju tõendiks.
Teiseks vaidlustavad hagejad komisjoni teesi, mille kohaselt oli nende konkurentide positsioon kõigis viies riigis analüüsitud
ajavahemikul jätkuvalt nõrk. Nad leiavad, et nende konkurendid said kolmes riigis turuosi juurde, et nende turuosad olid suures
osas muutumatud Saksamaal ning et nad kaotasid turuosi vaid Rootsis.
Kolmandaks vaidlustavad hagejad ilmselge seose olemasolu seotud turu suuruse ja nende turuosa vahel kõikidel viiel siseriiklikul
turul aastatel 1998–2002. Kui viite siseriiklikku turgu tervikuna uurida, ei ole tõendit, mis võimaldaks väita, et üks suur
turuosa viib hagejate turuosa suurenemiseni. Näiteks Madalmaades ja Norras, kus hagejate tegevust puudutav turuosa oli kõige
suurem, nende turuosa vähenes, samas kui Saksamaal ja Rootsis, kus nendega seotud turuosa oli väiksem, hagejate turuosa suurenes
või jäi stabiilseks. Ainult Austrias vähenes nende turuosa kiiremini kui Madalmaades ja Norras.
Hagejad väidavad lisaks, et turuosa, mida ei olnud võimalik hõivata, ja hagejate turuosa vahel, mida analüüsitud ajavahemikus
uuriti viies riigis, ei ole statistiliselt märkimisväärset seost.
Hagejad täheldavad, et komisjon tugineb omaenda tõendite subjektiivsele tõlgendusele, jättes kõrvale kõik objektiivsed kriteeriumid.
Komisjon väidab, et muutujad on „seotud”, kuid lükkab tagasi mis tahes katse allutada oma väide objektiivsele ja statistiliselt
vastupidavale testile. Pealegi ei esita komisjon ühtegi tõendit oma väite põhjenduseks, mille kohaselt võis hagejate statistiline
analüüs olla manipuleeritud.
Neljandaks vaidlustavad hagejad komisjoni teesi, mille kohaselt hinnad ei langenud, ja väidavad, et komisjon oleks pidanud
uurima tegelikke netohindu pärast hinnaalandust, mitte kataloogihindu.
Hagejad toovad esile asjaolu, et andmete õige analüüs, nagu oli tehtud hagiavalduses, näitab, et hinnad langesid viiest riigist
kolmes.
Viiendaks väidavad hagejad, et kolme konkurendi lahkumine ei tõenda konkurentsivastase mõju olemasolu. Esiteks läks Prokent
pankrotti just siis, kui hagejate väidetavalt konkurentsivastane tegevus lõppes. Teiseks lükkab Haltoni ja Eleiko omandamine
hagejate poolt ümber komisjoni negatiivse teooria, kuna isegi kui oli tõsi, et hagejad olid suutelised oma konkurente ergutama
ja välja tõrjuma, ei olnud neil vaja osta neid kahte äriühingut, et neid turult kõrvaldada.
Viimaseks väidavad hagejad, et vaatamata sellele, et mõned komisjoni esitatud asjaolud olid õiged, ei tõenda need tingimata
nende kommertstoodete hindade konkurentsivastast mõju. Esiteks võivad turgu valitseva ettevõtja turuosa ja tema konkurentide
positsioon turul jääda aja jooksul stabiilseks täiesti õiguspärastel põhjustel; teiseks räägib komisjon endale vastu seoses
hagejate hindade ja nende arenguga ajas, kui ta kvalifitseerib nende hinnakujunduspoliitika turuvallutuslikuks ja heidab neile
samas ette kõrgete hindade säilitamist; ning kolmandaks, ühe või mitme konkurendi turult lahkumine ei tõenda konkurentsivastast
mõju, vaid see võib olla lihtsalt tavapärase konkurentsi tulemus.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
2.     Üldkohtu hinnang
Olgu meenutatud, väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, kui otsuse teatud põhjendused on iseenesest oma olemuselt sellised,
et nende alusel võib otsuse õiguslikult piisavalt põhjendatuks lugeda, siis ei mõjuta otsuse ülejäänud põhjendustes tehtud
vead mingil juhul otsuse resolutsiooni (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑302/99 P ja C‑308/99 P: komisjon ja Prantsusmaa
vs
. TF1, EKL 2001, lk I‑5603, punktid 26–29).
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 285 ja 332 on aga selgelt märgitud, et kuigi kohtupraktika kohaselt piisab EÜ artikli 82
rikkumise tuvastamiseks sellest, kui tõendada, et hagejate tegevus kaldus konkurentsi piirama või et nende tegevusel võis
olla või tõenäoliselt oli selline mõju, täiendas ta oma analüüsi käesolevas asjas hagejate tegevuse tõenäolise mõju uurimisega
taaraautomaatide turul.
Seega on selge, et komisjon ei üritanud rajada oma järeldust EÜ artikli 82 rikkumise kohta hagejate tegevuse tegeliku mõju
uurimisele igal uuritud siseriiklikul turul, vaid ta täiendas lihtsalt rikkumise tuvastamist nende tegevuse tõenäolise mõju
lühikese uurimisega.
Peale selle tuleb nentida, et EÜ artikli 82 rikkumise tuvastamiseks ei ole tegelikult vaja näidata, et kõnealune kuritarvitus
avaldas asjaomastele turgudele konkreetset mõju. Sellega seoses piisab, kui tõendada, et turgu valitsevas seisundis oleva
ettevõtja kuritarvitav tegevus kaldub konkurentsi piirama või teisisõnu, et tegevusel võib olla või tõenäoliselt on niisugune
mõju (kohtuotsus Michelin II, punkt 239, ja eespool viidatud kohtuotsus British Airways
vs
. komisjon, punkt 293).
Eeltoodut arvestades tuleb seega kolmas väide tulemusetuna tagasi lükata, ilma et oleks vaja uurida, kas komisjoni tõendid
võimaldasid järeldada, et kõnealuste kokkulepetega tegelikult konkurents kõrvaldati. Nimelt, isegi kui komisjon tegi ilmse
hindamisvea, nagu väidavad hagejad, kui ta leidis, et nimetatud kokkulepetega kõrvaldati tegelikult konkurents, ei mõjuta
see vaidlustatud otsuse õiguspärasust.
D –
Viies väide, et leides, et mittesiduvad koguselised kohustused võisid rikkuda EÜ artiklit 82, on komisjon teinud ilmse vea
1.     Poolte argumendid
Viidates hagi esimesele väitele, kinnitavad hagejad, et enamik 18 kokkuleppest, mis on loetletud vaidlustatud otsuse põhjenduses 302
ja mis puudutavad koguselisi kohustusi, olid mittesiduvad. Hagejad on arvamusel, et nagu mittesiduvate ainuõiguslike kokkulepete
puhul, ei saa mittesiduv individualiseeritud koguseline kohustus, isegi kui see moodustab kogu või peaaegu kogu kliendi vajamineva
koguse, konkurentsi kõrvaldada. Kui klient ei ole õiguslikult kohustatud kinni pidama kohustusest osta tarnijalt konkreetne
kogus, võib ta vabalt igal ajal aktsepteerida konkureerivate tarnijate paremaid pakkumisi. Mittesiduv individualiseeritud
koguseline kohustus ei ole muud kui hinnang.
Hagejad väidavad, et ühenduse õiguses puudub õiguslik alus, mis võimaldaks keelata kliendil oma tarnijatele andmast hinnangut
kogu või peaaegu kogu vajamineva koguse kohta konkreetsel ajavahemikul, isegi kui üks tarnijaist on turgu valitsevas seisundis.
Kui see on nii, siis ei saa need 18 kokkulepet kaasa tuua konkurentsivastast mõju ja neile ei saa järelikult vaidlustatud
otsuses viidata. Vaidlustatud otsuse aluseks olevast 49-st kokkuleppest 18 kõrvalejätmine õõnestab otsuse põhjendatust otsustavalt
ja sellega peab hagejate arvates kaasnema vaidlustatud otsuse tühistamine tervikuna.
Hagejad lisavad, et vastupidi kostja vastuses öeldule ei seo suur osa neist kokkulepetest hinda ostetud mahuga, vaid kohaldavad
ühtset ühikuhinda igale tellitud seadmele (näiteks Lidl, COOP jt).
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
2.     Üldkohtu hinnang
Olgu märgitud, et – nagu on märgitud eespool punktides 208 ja 209 – väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et see, kui ettevõtja,
kes omab turgu valitsevat seisundit ning seob ostjaid, isegi kui ta teeb seda viimaste nõudel, kohustuse või lubadusega katta
kogu oma vajadus või märkimisväärne osa sellest ainult nimetatud ettevõtjalt hangitava kogusega, kujutab endast turgu valitseva
seisundi kuritarvitamist EÜ artikli 82 tähenduses, sõltumata sellest, kas kõnealune kohustus kehtib ilma täiendavate tingimusteta
või tehakse selle eest vastutasuks hinnaalandus. Sama kehtib ka juhul, kui kõnealune ettevõtja kohaldab ostjatega sõlmitud
kokkulepete alusel või ühepoolselt ilma nimetatud ostjaid ametliku kohustusega sidumata püsikliendi hinnaalanduste süsteemi,
see tähendab hinnaalandusi, mis on seotud tingimusega, et klient – olenemata sellest, kas tema ostetud kogus on märkimisväärne
või väike – katab kogu oma vajaduse või sellest olulise osa ainult turgu valitsevat seisundit omavalt ettevõtjalt hangitava
kogusega (eespool viidatud kohtuotsus Hoffmann-La Roche
vs
. komisjon, punkt 89).
Niisugused ainuõigusliku hankimise kohustused, olenemata sellest, kas nende eest antakse vastutasuks hinnaalandus või püsikliendisoodustus,
selleks et kallutada ostjaid hankima ainult turgu valitseva seisundiga ettevõtjalt, ei ole kooskõlas eesmärgiga tagada ühisturul
kahjustamata konkurents, kuna need ei põhine majanduslikul sooritusel, mis õigustaks seda kohustust või soodustust, vaid nende
eesmärk on võtta ostjalt võimalus valida oma tarneallikaid või seda võimalust piirata ning tõkestada teiste tootjate turuletulekut
(eespool viidatud otsus Hoffmann-La Roche
vs
. komisjon, punkt 90).
Ent vastupidi sellele, mida hagejad väidavad, uuris komisjon vaidlustatud otsuses õigesti individualiseeritud koguselisi kohustusi
mitte ainult puhtformaalselt juriidilisest seisukohast vaadatuna, vaid võttes ka arvesse kokkulepete konkreetset majanduslikku
konteksti. Just sellele tuginedes järeldas komisjon vaidlustatud otsuses, et kõnealused kokkulepped võisid konkurendid välja
tõrjuda.
Niisugused individualiseeritud koguselised kohustused nagu need, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjenduses 302 ja
mis seovad
de facto
ja/või kallutavad ostjat katma kogu oma vajadus või märkimisväärne osa sellest ainult turgu valitsevas seisundis olevalt
ettevõtjalt hangitava kogusega ning mis ei põhine majanduslikul sooritusel, mis õigustaks seda kohustust või soodustust, vaid
mille eesmärk on võtta ostjalt võimalus valida oma tarneallikaid või seda võimalust piirata ning tõkestada teiste tootjate
turuletulekut, isegi kui tunnistada, et need ei seo ostjat formaalse kohustusega, kujutavad endast turgu valitseva seisundi
kuritarvitamist EÜ artikli 82 tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Van den Bergh Foods
vs
. komisjon, punktid 84 ja 160).
Isegi kui mitu näidet kinnitavad, et hagejad võimaldasid koguseliste kohustuste ja hinnaalanduste osas teatavat paindlikkust
seoses tähtaegadest ja eesmärkidest täpse kinnipidamisega, ei vähenda see paindlikkus, isegi kui seda kohaldada teatavate
kokkulepete suhtes, mis hagejate tunnistusel olid „siduvad”, kuidagi nende tegevusega põhjustatud väljatõrjumist. Vastupidi,
komisjon kinnitas vaidlustatud otsuses õigesti, et hagejate jaoks oli täpne ostumaht vähem tähtis kui kliendi lojaalsus. Nimelt
aitas see paindlikkus kaasa sellele, et säilitada stiimul osta hagejate taaraautomaate, ka klientide puhul, kes muidu ei oleks
neid nõutuid künniseid saavutanud (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 312).
Lisaks olgu märgitud, et suurem osa koguselistest kohustustest, mille hagejad kvalifitseerivad mittesiduvaks, on kokkulepped,
milles seatakse hind ja kaubandustingimused sõltuvusse teatava mahu ostmisest kliendi poolt. Need kokkulepped sisaldasid üldiselt
hinnaalandust, mille tingimuseks oli sõnaselgelt eesmärgi täitmine. Klient ei olnud õiguslikult kohustatud eesmärki saavutama,
kuid ta pidi seda tegema, et saada hinnaalandusi või need säilitada. Käesolevas asjas on niiduguseid kokkuleppeid, näiteks
Axfoodiga (2001), COOP‑iga (2000), NorgesGruppeni või Hakon Gruppeniga sõlmitud kokkulepped. Need kokkulepped on lähedased
tagasiulatuvale hinnaalandusele. Hinnaalanduse tagantjärgi kaotamine sunnib klienti eesmärki täitma. Asjaolu, et hagejad lõpuks
hinnaalanduse tagastamist ei nõudnud, või hagejate pakkumise kliendipoolse tõendatud heakskiidu puudumine ei ole asjakohased.
Tähtsust omavad kliendi ootused hetkel, kui ta esitas tellimise vastavalt saadud pakkumise tingimustele.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest järeldub, et väide, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui ta leidis, et mittesiduvad koguselised
kohustused võisid rikkuda EÜ artiklit 82, tuleb tagasi lükata.
II –
Trahvi tühistamise või vähendamise nõuded
A –
Poolte argumendid
Hagejad leiavad oma kuuenda väite raames, et komisjon rikkus proportsionaalsuse ja mittediskrimineerimise põhimõtteid, kui
ta määras trahvi suuruseks 8% Tomra kontserni ülemaailmsest käibest.
Vastuseks komisjoni kostja vastuses esitatud kinnitusele kordavad hagejad väidet, et 24 miljoni euro suurune trahv, mille
komisjon määras, moodustab 7,9% kontserni ülemaailmsest käibest 2005. aastal.
Esiteks leiavad hagejad, et kuigi komisjon võib vabalt trahve suurendada, et tugevdada nende hoiatavat mõju, peab komisjoni
poliitika siiski kinni pidama proportsionaalsuse nõuetest, mille kohaselt peab trahvidel, millega karistatakse „väga raskeks”
kvalifitseeritud rikkumiste eest, olema suurem hoiatav mõju kui trahvidel, millega karistatakse „raskeks” kvalifitseeritud
rikkumiste eest. Niisugust loogikat on tunnustatud suunistes trahvide arvutamise meetodi kohta, mis näevad ette, et „raskete”
rikkumiste korral määratakse trahvi põhisumma, mis on 1 miljonist eurost 20 miljoni euroni, ning „väga raskete” rikkumiste
korral trahvi põhisumma, mis on üle 20 miljoni euro.
Hagejate sõnul järgis komisjon seda loogikat, kui ta määras trahvi Microsoftile „väga raskete” rikkumiste eest. Siiski viitavad
nad võrdluseks Microsofti trahvile, mis moodustas vaid 1,5% tema ülemaailmsest käibest, kuigi rikkumist peeti „väga raskeks”.
Hagejad on arvamusel, et see viib ebaloogilise järelduseni, et komisjoni jaoks on olulisem luua hoiatav mõju hagejate suhtes,
s.o äriühingute kontserni suhtes, kelle käive on alla 300 miljoni euro, „raske” rikkumise eest, kui hoiatada Microsofti, ühte
maailma viiest kõige suuremast ettevõtjast, kelle käive oli 2003. aastal üle 30 miljardi euro, „väga raske” rikkumise eest.
Samuti määras komisjon AstraZenecale kahe „raske” rikkumise eest trahvi, mis pärast seda, kui oli arvesse võetud vajadust
määrata trahv, millel on hoiatav mõju proportsionaalselt asjaomasele kasumile, oli vaid 3% tema ülemaailmsest käibest.
Hagejad märgivad, et Euroopa Kohus on tunnistanud, et mis tahes komisjoni lähenemisviisi märkimisväärne muutus nõuab üksikasjalikku
selgitust. Komisjon ei täpsustanud siiski vaidlustatud otsuses, miks määrati Tomra kontsernile, st ettevõtjale, kes ei kuulu
isegi 50 suurima ettevõtja hulka Norras, trahv, mis vastab „suurimale protsendile niisuguse äriühingu ülemaailmsest käibest,
kellele on konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahv määratud”.
Hagejad väidavad sisuliselt, et vaidlustatud otsuses ei ole üksikasjalikku selgitust, mis võimaldaks toetada selle trahve
puudutava komisjoni lähenemisviisi märkimisväärset muutust.
Teiseks leiavad hagejad, et trahv on ebaproportsionaalne, arvestades selle käibe piiratust, mille nad said kõnesolevatel geograafilistel
turgudel. Hagejate hinnangul on alla 25% käibest saadud Saksamaal , Madalmaades, Austrias, Rootsis ja Norras ning alla 34%
kogu EMP‑s. Hagejate sõnul on Euroopa Kohus nõustunud, et tegemist võib olla proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisega, kui
komisjon ei võta arvesse seost ülemaailmse käibe ja sellise käibe vahel, „mille moodustavad tooted, millega seoses rikkumine
toime pandi”. Komisjon ei saanud siiski piirduda sellega, et võttis arvesse asjaolu, et rikkumised ei olnud jätkuvad vaatlusaluse
perioodi jooksul kõikidel asjassepuutuvatel siseriiklikel turgudel.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
B –
Üldkohtu hinnang
Mis puutub hagejate argumenti, et rikuti mittediskrimineerimise põhimõtet, kuna komisjon määras hagejate ülemaailmsest käibest
8% trahvi, siis tuleb kõigepealt meenutada, et trahvisummade määramisel ei saa komisjon rikkuda võrdse kohtlemise põhimõtet,
mis on ühenduse õiguse üldpõhimõte, mida väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on rikutud ainult siis, kui sarnaseid olukordi
koheldakse erinevalt või kui erinevaid olukordi koheldakse ühetaoliselt, välja arvatud siis, kui selline kohtlemine on objektiivselt
põhjendatud (Üldkohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑220/00: Cheil Jedang
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑2473, punkt 104).
Sellega seoses tuleb siiski rõhutada, et komisjoni varasem otsuste tegemise praktika ei kujuta õiguslikku raamistikku trahvidele
konkurentsivaldkonnas. Asjaolu, et komisjon minevikus kohaldas teatava suurusega trahve teatavat tüüpi rikkumistele, ei saa
veel võtta võimalust seda taset tõsta nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruses (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud
konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) märgitud piirides, kui see on
vajalik ühenduse konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta otsus
liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 109).
Tuleb lisada, et rikkumiste raskusaste tuleb kindlaks määrata seoses mitme asjaoluga, nagu konkreetse juhtumi eripärased tehiolud,
selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, isegi kui kohustuslikult arvesse võetavatest tingimustest ei ole kehtestatud siduvat
või ammendavat loetelu (Euroopa Kohtu 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑219/95 P: Ferriere Nord
vs
. komisjon, EKL 1997, lk I‑4411, punkt 33). Asjakohased andmed, nagu asjaomased turud, tooted, riigid, ettevõtjad ning ajavahemikud,
on erinevad igas juhtumi puhul. Sellest tuleneb, et komisjoni ei saa kõigis raskusastme poolest võrreldavates asjades kohustada
määrama trahve, mis lähtuvad käibe samast suurusest (vt selle kohta Üldkohtu 13. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑67/01:
JCB Service
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II‑49, punktid 187–189).
Trahvid on komisjoni konkurentsipoliitika üks instrument ja komisjonil peab olema kaalutlusruum nende summade kindlaksmääramisel,
et suunata ettevõtjate tegevus konkurentsieeskirjadest kinnipidamisele (Üldkohtu 11. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas
T‑49/95: Van Megen Sports
vs
. komisjon, EKL 1996, lk II‑1799, punkt 53).
Käesolevas asjas tuleb seega kohe tagasi lükata hagejate argument, mis puudutab võrdlust hagejatele määratud trahvi ja komisjoni
poolt teistes otsustes määratud trahvide vahel, kuna – nagu sai meenutatud – komisjoni otsustuspraktika ei ole iseenesest
käsitletav konkurentsi valdkonnas määratavate trahvide õigusliku raamistikuna. Komisjon ei saa ju olla kohustatud määrama
trahve, mis on täielikus vastavusest muude juhtumite puhul määratud trahvidega.
Samuti ei saa nõustuda hagejate argumendiga, mille kohaselt on vaidlustatud otsuses muudetud poliitikat, mis oleks väärinud
konkreetseid selgitusi. Komisjon toimis vaidlusalust trahvi määrates kooskõlas kohustustega, mis tal lasuvad määruse (EÜ)
nr 1/2003 alusel, ning tema enda suunistega trahvide arvutamise meetodi kohta, kusjuures hagejad ei ole pealegi neid asjaolusid
vaidlustanud. Komisjoni määratud trahvi tase ei kujuta seega endast trahvipoliitika muutust, vaid – vastupidi – selle poliitika
klassikalist kohaldamist.
Mis puudutab trahvi väidetavat ebaproportsionaalsust tulenevalt hagejate vastavast piiratud käibest asjaomastel geograafilistel
turgudel, siis tuleb meenutada, et tingimusel, et järgitakse ülempiiri, mis on ette nähtud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2,
milles viidatakse kogukäibele (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, punkt 119), on komisjonil lubatud võtta arvesse asjaomase ettevõtja käivet, et hinnata rikkumise raskust trahvisumma
kindlaksmääramisel, ilma et ta saaks sellele omistada ebaproportsionaalset tähtsust teiste hinnanguelementidega võrreldes
(Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P:
Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 257).
Käesolevas asjas kohaldab komisjon suunistes ette nähtud trahvide arvutamise meetodit, mis näeb ette suure arvu asjaolude
arvessevõtmist rikkumise raskusastme hindamisel trahvi summa kindlaksmääramiseks, sh eelkõige rikkumise laad, selle konkreetne
mõju, kui see on mõõdetav, mõjutatud turu geograafiline ulatus ja trahvi hoiatava mõju vajadus. Kuigi suunistes ei sätestata
trahvisummade arvutamist sõltuvalt kogu- või asjaomasest käibest, ei ole nendega ka vastuolus see, kui viidatud käibeid trahvisumma
kindlaksmääramisel arvesse võetakse, et kinni pidada ühenduse õiguse üldpõhimõtetest ja kui asjaolud seda nõuavad (eespool
viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punktid 258 ja 260).
Sellest tuleneb, et kuigi ei saa eitada, et asjaomaste toodete käive võib olla sobiv alus, et hinnata konkurentsi kahjustavat
tegevust nimetatud toodete turul EMP piires, ei kujuta see asjaolu endast siiski kaugeltki ainsat kriteeriumi, mille kohaselt
peab komisjon hindama (ja mida ta antud juhul ka tegi) rikkumise raskust.
Järelikult, vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, tähendaks see sellele asjaolule liiga suure tähtsuse omistamist, kui
komisjoni määratud trahvi summa proportsionaalsuse hindamist piirata nimetatud summa ja asjaomaste toodete käibe seostamisega.
Rikkumise laad, selle konkreetne mõju, kui see on mõõdetav, mõjutatud turu geograafiline ulatus ja trahvi hoiatava mõju vajadus
on asjaolud, mille komisjon käesolevas asjas arvesse võttis ja mis võivad trahvi summat õiguslikult piisavalt põhjendada.
Nagu komisjon on õigesti märkinud, tuleb igal juhul tõdeda, et käive, mis saadi asjaomastel turgudel tänu hagejate rikkumistele,
moodustab suhteliselt suure osa nende kogukäibest, s.o ligikaudu 25%. Seega ei saa väita, et hagejad on saanud vaid väikese
osa kogukäibest asjaomastel turgudel.
Sellest järeldub, et komisjoni otsustuspraktikat ja asjaomastel turgudel saadud käivet arvestades tuleb väide, mis tugineb
hagejate ebaproportsionaalsele ja/või diskrimineerivale kohtlemisele, mida hagejate suhtes kohaldati, tagasi lükata, ning
järelikult tuleb tagasi lükata ka trahvi tühistamise või vähendamise nõuded.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et hagi tuleb tervikuna rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool
on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hagejate kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja hagejatelt,
kes ühtlasi kannavad ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (viies koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista Euroopa Komisjoni kohtukulud välja ettevõtjatelt Tomra Systems ASA, Tomra Europe AS, Tomra Systems GmbH, Tomra Systems
BV, Tomra Leergutsysteme GmbH, Tomra Systems AB ja Tomra Butikksystemer AS, kes ühtlasi kannavad ise oma kohtukulud.
Vilaras
Prek
Ciucă
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 9. septembril 2010 Luxembourgis.
Sisukord
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidlustatud otsus
I –  Asjaomane turg
II –  Turgu valitsev seisund
III –  Kuritarvitus
IV –  Trahv
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
I –  Vaidlustatud otsuse tühistamist puudutavad nõuded
A –  Esimene väide, et kasutatud on ilmselgelt ebaõigeid ja vähe usaldusväärseid tõendeid selleks, et tuvastada väljatõrjumise
strateegiat ning teha kindlaks teatavate hagejate ja klientide vaheliste kokkulepete olemasolu ja sisu
1.  Esimene osa, mille kohaselt puuduvad usaldusväärsed tõendid, et tõendada väljatõrjumise strateegia olemasolu
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
2.  Teine osa, mille kohaselt on kasutatud ebaõigeid ja vähe usaldusväärseid tõendeid, et kindlaks teha hagejate ja klientide
vaheliste teatavate kokkulepete olemasolu ja sisu
a)  1998. aastast varasemad ainuõiguslikud kokkulepped
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
b)  Kokkulepped, milles nimetatakse hagejaid „eelistatud, peamiseks või esimeseks tarnijaks”
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
c)  Individualiseeritud koguselised kohustused ja individualiseeritud tagasiulatuvad hinna alandamise mehhanismid
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
d)  Teatavate Saksamaa, Madalmaade, Rootsi ja Norra territooriumil sõlmitud lepingute hindamine
Saksamaa
–  Edeka Bayern-Sachsen-Thüringen (1998–1999)
–  Edeka Handelsgesellschaft Hessenring (1999)
–  Edeka Baden-Würtemberg (2000)
–  COOP Schleswig-Holstein (2000)
–  Netto
–  Rewe Wiesloch ja Rewe-Hungen (1997)
–  Rewe Hungen (2000)
Madalmaad
–  Albert Heijn (1998–2000)
–  Royal Ahold (2000–2002)
–  Lidl (1999–2000)
–  Superunie (2001)
Rootsi
–  ICA Handlares (Rootsi) ja Hakon Gruppen (Norra) (2000–2002)
–  Rimi Svenska (2000)
–  Spar, Willys ja KB Exonen (Axfoodi kontsern) (2000)
–  Axfood (2001)
–  Axfood (2003–2004)
Norra
–  Køff Hedmark ja Rema 1000 (1996), AKA/Spar Norge (1997)
–  NorgesGruppen, Hakon Gruppen, NKL (COOP) ja Rema 1000 (1999–2000)
–  NorgenGruppen (2000–2001)
–  NKL (COOP) ja Rema 1000 (2000–2001)
B –  Teine ja neljas väide, mis puudutavad ilmseid hindamisvigu seoses küsimusega, kas kokkulepped võisid konkurentsi kõrvaldada,
ja motivatsiooni puudumist
1.  Hagejate kokkulepete väidetav per se õigusvastasus ning selgituse puudumine testi või kriteeriumide kohta, mida komisjon
kasutas, et hinnata, kas kokkulepped võisid konkurentsi piirata või selle kõrvaldada
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
2.  Taaraautomaatide kogunõudluse „ebapiisav kaetus” hagejate tegevusega
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
3.  Väidetavalt ebaõiged ja ekslikud tõendid ja hüpoteesid, mida kasutati selle hindamiseks, kas tagasiulatuvad hinnaalandused
võisid konkurentsi kõrvaldada
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
C –  Kolmas väide, et hinnates küsimust, kas kokkulepped kõrvaldasid tegelikult konkurentsi, on komisjon on teinud ilmseid
vigu
1.  Poolte argumendid
2.  Üldkohtu hinnang
D –  Viies väide, et leides, et mittesiduvad koguselised kohustused võisid rikkuda EÜ artiklit 82, on komisjon teinud ilmse
vea
1.  Poolte argumendid
2.  Üldkohtu hinnang
II –  Trahvi tühistamise või vähendamise nõuded
A –  Poolte argumendid
B –  Üldkohtu hinnang
Kohtukulud
*
* Kohtumenetluse keel: inglise.