CELEX: 62001TJ0176
Štátna pomoc
Rámcové ustanovenia Spoločenstva týkajúce sa štátnej pomoci na ochranu životného prostredia
Oceliarenský podnik
Výrobky podliehajúce zmluve ES
Schválená schéma pomoci
Nová pomoc
Začatie formálneho konania
Lehoty
Právo na obhajobu
Legitímna dôvera
Odôvodnenie
Použiteľnosť rámcových ustanovení Spoločenstva v čase
Dopady investície na životné prostredie

Právny rámec
1       Článok 87 ES uvádza, že ak nie je ustanovené inak, štátna pomoc je nezlučiteľná so spoločným trhom, pokiaľ ovplyvňuje obchod
medzi členskými štátmi a narúša hospodársku súťaž tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru.
2       Článok 88 ES upravuje spoluprácu medzi Komisiou a členskými štátmi pri skúmaní existujúcich a nových schém pomoci. Oprávňuje
Radu konať v prípade pomoci, ktorá je nezlučiteľná so spoločným trhom, a ustanovuje právomoci Rady.
3       Článok 174 ES stanovuje, že politika Spoločenstva v oblasti životného prostredia má za cieľ, medzi inými, ochranu a zlepšovanie
kvality životného prostredia a ochranu ľudského zdravia.
4       Článok 7 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 93 Zmluvy
o ES (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339), s ohľadom na rozhodnutia prijaté Komisiou o ukončení konania vo veci
formálneho zisťovania, ustanovuje:
„6. … Komisia podľa možností vynaloží všetko úsilie na to, aby prijala rozhodnutie v období 18 mesiacov od začatia konania.
Túto časovú lehotu možno predĺžiť spoločnou dohodou medzi Komisiou a daným členským štátom.“
5       Článok 6 rozhodnutia Komisie č. 2496/96/ESUO z 18. decembra 1996 ustanovujúceho pravidlá Spoločenstva pre pomoc v oceliarskom
priemysle [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 338, s. 42), ktorý bol použiteľný do 22. júla 2002, v súvislosti s konaním stanovil:
„1. Komisia musí byť v dostatočnom čase upovedomená o akýchkoľvek zámeroch v súvislosti s poskytnutím alebo upravením druhov
pomoci uvedených v článku 2 až 5, aby mohla podať svoje pripomienky. Rovnako má byť upovedomená o zámeroch na poskytnutie
pomoci v oceliarskom priemysle podľa schém, o ktorých už rozhodla podľa ustanovení Zmluvy ES…
2. Komisia musí byť v dostatočnom čase upovedomená, a to najneskôr do 31. decembra 2001, o akýchkoľvek zámeroch na presun
verejných zdrojov vo forme nadobúdania podielov, poskytovania kapitálu, úverového ručenia, náhrad alebo podobných opatrení
členskými štátmi, oblastnými alebo miestnymi orgánmi alebo inými inštitúciami oceliarenským podnikom, aby mohla podať svoje
pripomienky.
…
5. Ak Komisia posúdi, že určité finančné opatrenie môže predstavovať štátnu pomoc v zmysle článku 1, alebo pochybuje, či určitá
pomoc je zlučiteľná s ustanoveniami tohto rozhodnutia, informuje dotknuté členské štáty a vyzve oprávnené subjekty a iné členské
štáty na predloženie svojich pripomienok. Ak Komisia, po doručení pripomienok a po tom, ako bola dotknutému členskému štátu
poskytnutá možnosť na ne odpovedať, zistí, že predmetné opatrenie je pomoc nezlučiteľná s ustanoveniami tohto rozhodnutia,
prijme najneskôr do troch mesiacov od doručenia potrebných informácií na ohodnotenie navrhnutého opatrenia svoje rozhodnutie.
Článok 88 Zmluvy [ESUO] sa uplatní v prípade, ak sa členský štát nepodriadi tomuto rozhodnutiu.
6. Ak Komisia nezačne konanie ustanovené v článku 5 alebo inak neoznámi svoj postoj po uplynutí dvoch mesiacov od doručenia
úplného oznámenia o zámere, môže členský štát vykonať plánované opatrenia pod podmienkou, že o takomto svojom úmysle predtým
informuje Komisiu.“ [
neoficiálny preklad
]
6       Pravidlá Spoločenstva o štátnej pomoci v oblasti ochrany životného prostredia [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES C 72, 1994, s. 3, ďalej len „pravidlá z roku 1994“), ktorých obdobie platnosti, ktoré uplynulo 31. decembra 1999,
bolo dvakrát predĺžené, a to do 30. júna 2000 (Ú. v. ES C 14, s. 8) a následne do 31. decembra 2000 (Ú. v. ES C 184, s. 25),
sa vzťahujú na všetky oblasti upravené Zmluvou ES, vrátane tých, ktoré boli predmetom špecifických pravidiel Spoločenstva
o štátnej pomoci (bod 2). Tieto pravidlá z roku 1994 vo svojom bode 3 stanovili podmienky uplatnenia pravidiel štátnej pomoci,
najmä na investičnú pomoc:
„3.2.1. Pomoc pri investícii do územia (ktorá je striktne nevyhnutná na naplnenie cieľov týkajúcich sa životného prostredia),
budov, tovární a zariadení zameraná na zníženie alebo odstránenie znečistenia a neprípustného obťažovania alebo na prispôsobenie
výrobných procesov s cieľom ochrany životného prostredia môže byť schválená v rámci obmedzení ustanovených týmito pravidlami.
Oprávnené náklady musia byť striktne obmedzené na dodatočné investičné náklady nevyhnutné na naplnenie cieľov týkajúcich sa
životného prostredia. Všeobecné investičné náklady, ktoré sa nevzťahujú na ochranu životného prostredia, musia byť vyňaté.
Teda v prípade novej investície alebo náhrady, náklady základných investícií určené najmä na vytvorenie alebo výmenu výrobnej
kapacity bez zlepšenia vplyvu na životné prostredie neprichádzajú do úvahy… Tieto pravidlá sa v každom prípade nevzťahujú
na pomoc zdanlivo zameranú na opatrenia na ochranu životného prostredia, ale ktorá je v skutočnosti pomocou určenou na všeobecné
investovanie…“ [
neoficiálny preklad
]
7       Bod 3 pravidiel z roku 1994 taktiež stanovuje špecifické podmienky na odsúhlasenie pomoci určenej na pomoc spoločnostiam prispôsobiť
sa novým záväzným normám alebo podnietiť spoločnosti, aby išli za hranice ustanovené záväznými normami týkajúcimi sa životného
prostredia, a taktiež podmienok na poskytnutie pomoci v prípade, ak záväzné normy chýbajú.
8       Pravidlá Spoločenstva o štátnej pomoci na ochranu životného prostredia (Ú. v. ES C 37, 2001, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 76,
ďalej len „pravidlá z roku 2001“), ktoré nahradili pravidlá z roku 1994, vo svojom bode 7 ustanovili, že sa vzťahujú na pomoc
v oblasti ochrany životného prostredia vo všetkých oblastiach upravených Zmluvou ES, vrátane tých, ktoré boli predmetom špecifických
pravidiel Spoločenstva o štátnej pomoci.
9       Čo sa týka odkazu na normy týkajúce sa životného prostredia, body 20 a 21 pravidiel z roku 2001 stanovujú, že ak sa berú do
úvahy požiadavky týkajúce sa životného prostredia dlhodobo, ceny musia presne zobrazovať náklady a náklady na ochranu životného
prostredia musia byť plne pokryté; následne Komisia zastáva názor, že poskytnutie pomoci nie je viac oprávnené v prípade investície
určenej najmä na to, aby sa spoločnosti správali v súlade s existujúcimi alebo novými technickými normami Spoločenstva, okrem
prípadov malých a stredných podnikateľov (MSP), aby sa im umožnilo prispôsobiť sa novým normám Spoločenstva, a to môže byť
užitočný stimul pre spoločnosti na dosiahnutie úrovne ochrany vyššej ako tej, aká je požadovaná normami Spoločenstva.
10     Pokiaľ ide o investície brané do úvahy, bod 36 (prvá veta) pravidiel z roku 2001 ustanovuje:
„Investičná pomoc do pozemkov sú investície, ktoré sú nevyhnutne potrebné na dosiahnutie environmentálnych cieľov, investície
do stavieb a technologického zariadenia, určeného na zníženie alebo zamedzenie znečisťovaniu a obťažovaniu a nepriaznivým
vplyvom a investície na úpravu technológie výroby s ohľadom na ochranu životného prostredia.“
11     Čo sa týka oprávnených nákladov, bod 37 vo svojich prvých troch odsekoch stanovuje:
„Oprávnené náklady musia byť striktne obmedzené na zvýšenie investičných nákladov potrebných na dosiahnutie environmentálnych
cieľov.
Má to tieto dôsledky: keď v celkových nákladoch nemožno ľahko identifikovať investičné náklady na ochranu životného prostredia,
prihliadne Komisia k objektívnym a transparentným metódam výpočtu, napr. nákladov na technicky porovnateľnú investíciu, aj
keď nebude poskytovať ten istý stupeň ochrany životného prostredia.
Vo všetkých prípadoch sa oprávnené náklady musia vypočítať netto z prospechu získaného z každého prírastku kapacity, úspory
nákladov vzniknutej počas prvých piatich rokov životnosti investície a z prírastku pomocnej výroby počas uvedeného päťročného
obdobia.“
12     Pravidlá z roku 2001 stanovujú, že sú účinné od ich zverejnenia v
Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev
(bod 81), ktoré sa uskutočnilo 3. februára 2001. Bod 82 pravidiel z roku 2001 ďalej upresňuje:
„Komisia uplatní tieto pravidlá na všetky projekty pomoci oznámené so žiadosťou, aby o nich rozhodla po uverejnení pravidiel
v Úradnom vestníku, a to aj vtedy, keď boli projekty oznámené pred jeho uverejnením…“

Okolnosti predchádzajúce sporu
13     Roku 1978 talianska autonómna oblasť Friuli – Venezia Giulia prijala množstvo opatrení s cieľom podnietiť iniciatívu priemyselných
podnikov v oblasti ochrany životného prostredia. Dotknuté ustanovenie, ktoré vyplýva z článku 15 ods. 1 regionálneho právneho
predpisu č. 47 z 3. júna 1978, bolo zmenené a doplnené článkom 7 regionálneho právneho predpisu č. 23 z 8. apríla 1982 a neskôr
článkom 34 regionálneho právneho predpisu č. 2 z 20. januára 1992. Bolo schválené Komisiou (list SG (92) D/18803 z 22. decembra
1992) a s konečnou platnosťou prijaté regionálnym právnym predpisom č. 3 z 3. februára 1993. Článok 15 ods. 1 regionálneho
právneho predpisu č. 47 z 3. júna 1978, naposledy zmenený a doplnený regionálnym právnym predpisom č. 3 z 3. februára 1993
ustanovuje:
„Regionálna správa je oprávnená poskytnúť priemyselným podnikom, ktoré sú v prevádzke najmenej 2 roky a ktoré navrhli zaviesť
alebo pozmeniť výrobné postupy a výrobnú továreň na účely zníženia množstva alebo nebezpečenstva vyrobených splodín, odpadov
a emisií, alebo neprípustného obťažovania hlukom alebo zlepšenia kvality pracovných podmienok v súlade s novými normami zavedenými
právnymi predpismi, ktoré sa vzťahujú na túto oblasť, finančnú podporu v rozsahu maximálne 20 % z úhrnnej hodnoty podpory
na náklady považované za oprávnené.“
14     Roku 1998 talianska autonómna oblasť Friuli – Venezia Giulia schválila nové úvery na podporu schémy pomoci schválenej Komisiou
roku 1992. Článok 27 písm. c) bod 16 regionálneho právneho predpisu č. 3 z 12. februára 1998 o refinancovaní regionálneho
právneho predpisu č. 2 z 20. januára 1992 stanovil rozpočtový dlh vo výške 4 500 miliónov talianskych lír (ITL) ročne za obdobie
1998 – 2000. Toto opatrenie o refinancovaní bolo schválené rozhodnutím Komisie SG (98) D/7785 z 18. septembra 1998.
15     Ferriere Nord SpA (ďalej len „Ferriere“) je podnik v oceliarenskej, strojárenskej a hutníckej priemyselnej oblasti, so sídlom
v Osoppe, v autonómnej oblasti Friuli – Venezia Giulia. Vyrába oceliarenské výrobky, z ktorých niektoré patria do pôsobnosti
Zmluvy ESUO a niektoré do pôsobnosti Zmluvy ES. Podnik, ktorý je jedným z hlavných európskych výrobcov elektricky zváraných
pletív, mal roku 1999 obrat 210 800 000 eur, z toho 84 % v Taliansku, 11 % v ostatných štátoch Európskej únie a 5 % v ostatných
štátoch sveta.
16     Listom z 26. marca 1997 Ferriere požiadal autonómnu oblasť Friuli – Venezia Giulia o peňažný príspevok, podľa článku 15 regionálneho
právneho predpisu č. 47 z 3. júna 1978, v zmenenom a doplnenom znení, na účely postavenia novej továrne na výrobu elektricky
zváraných pletív, čo predstavuje technologickú inováciu a zníži znečistenie a emisie hluku a zlepší pracovné podmienky. Celková
investícia sa rovná výške 20 miliárd ITL.
17     Regionálnym dekrétom z 8. októbra 1998 autonómna oblasť Friuli – Venezia Giulia rozhodla udeliť príspevok vo výške 15 % prípustných
nákladov, t. j. vo výške 1 650 000 000 ITL (852 154 eur).
18     Listom z 18. februára 1999, doručeným generálnemu riaditeľstvu „Hospodárska súťaž“ Komisie 25. februára, talianske úrady upovedomili
Komisiu v rámci sústavnej oznamovacej povinnosti ustanovenej článkom 6 ods. 1 a 2 rozhodnutia č. 2496/96 o projektoch zahŕňajúcich
presun verejných zdrojov v prospech oceliarenských podnikov, o ich zámere poskytnúť oceliarenskému podniku Ferriere štátnu
pomoc v oblasti ochrany životného prostredia použitím regionálneho právneho predpisu č. 47 z 3. júna 1978, v zmenenom a doplnenom
znení.
19     Oznámenie sa vzťahovalo na štátnu pomoc pre investície do továrne plynulého liatia a do novej valcovacej linky na zvárané
oceľové pletivo. Druhá splátka pomoci bola talianskymi úradmi odložená, aby sa predišlo problémom, ktoré by vznikli, ak by
musela byť vrátená v prípade, že by Spoločenstvo prijalo rozhodnutie o nezlučiteľnosti takejto pomoci.
20     Listom z 3. júna 1999 Komisia informovala Taliansku republiku o svojom rozhodnutí o začatí konania podľa článku 6 ods. 5 rozhodnutia
č. 2496/96 týkajúceho sa pomoci C 35/99 – Taliansko – Ferriere Nord (Ú. v. ES C 288, s. 39).
21     Talianske úrady informovali Komisiu listom z 3. augusta 1999 autonómnej oblasti Friuli – Venezia Giulia trvalému zastúpeniu
Talianska pri Európskej únii, že investícia do valcovacej linky patrí do pôsobnosti Zmluvy ES, keďže zvárané oceľové pletivo
vyrobené týmto zariadením nie je výrobkom ESUO, že spĺňa ciele zamerané na ochranu zdravia a životného prostredia a že opatrenie
patrí do pôsobnosti bodu 3.2.1 pravidiel z roku 1994.
22     Ferriere a European Independent Steelworks Association (EISA) (Európske nezávislé oceliarenské združenie) listami z 5. a 4. novembra
1999 jednotlivo taktiež tvrdili, že príslušný právny rámec pre preskúmanie opatrenia o pomoci je Zmluva ES.
23     Listom z 25. júla 2000 talianske úrady informovali Komisiu, že na žiadosť Ferriere sťahujú časť oznámenia vzťahujúcu sa na
investíciu ESUO s ohľadom na továreň plynulého liatia a potvrdzujú časť oznámenia vzťahujúcu sa na investíciu s ohľadom na
valcovaciu linku, ktorá sa týka oceliarenských výrobkov mimo ESUO, a požiadali Komisiu rozhodnúť podľa článku 88 ods. 3 ES
o zlučiteľnosti so spoločným trhom.
24     Listom zo 14. augusta 2000 Komisia informovala Taliansku republiku o svojom rozhodnutí začať konanie podľa článku 88 ods.
2 ES týkajúce sa pomoci C 45/00 – Taliansko – Ferriere Nord SpA vzhľadom na investície do novej valcovacej linky na zvárané
oceľové pletivo (Ú. v. ES C 315, 2000, s. 4). Komisia v tomto rozhodnutí medzi iným ustanovila, že Ferriere bol podnik, ktorý
neviedol oddelene účtovníctvo o svojich činnostiach podľa toho, či patria do pôsobnosti Zmluvy ESUO alebo Zmluvy ES, a musí
zabezpečiť, že pomoc nebude v prospech činností ESUO.
25     Ferriere predložila svoje pripomienky listom z 13. novembra 2000, v ktorom zdôraznila oddelenie svojich ESUO činností od svojich
ES činností a poukázala na dôležitosť cieľa jeho investície týkajúcej sa životného prostredia a uviedla, že pomoc patrí do
pôsobnosti schémy schválenej roku 1992 a že je v súlade s bodom 3.2.1 pravidiel z roku 1994.
26     UK Iron and Steel Association (britské združenie železa a ocele) listom zo 4. decembra 2000 adresovaným Komisii uviedlo, že
pomoc by mala byť preskúmaná z hľadiska ustanovení ESUO a že navrhovaná investícia má očividne ekonomický účel.
27     V liste z 15. januára 2001 Talianska republika potvrdila, že pomoc by mala byť posúdená podľa Zmluvy ES.
28     Komisia prijala 28. marca 2001 rozhodnutie 2001/829/ES, ESUO týkajúce sa štátnej pomoci, ktorú Taliansko zamýšľa poskytnúť
v prospech Ferriere Nord SpA [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 310, s. 22, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
29     Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, že zvárané pletivo, ktoré bude vyrábané v oddelenej časti podniku s použitím novej
valcovacej linky, nie je výrobok ESUO a že pomoc preto musí byť posúdená v zmysle Zmluvy ES. Uviedla, že navrhovaný peňažný
príspevok predstavuje štátnu pomoc.
30     Komisia považuje investíciu, ktorá je určená na zlepšenie konkurencieschopnosti podniku a nahrádza staré zariadenie, za v zásade
založenú na ekonomických dôvodoch, ktorá by bola uskutočnená v každom prípade, a tvrdí, že to neoprávňuje poskytnúť pomoc
v prospech ochrany životného prostredia. Jej pozitívne účinky pre ochranu životného prostredia a pracovné podmienky by boli
sprievodným znakom novej továrne. Komisia si všimla, že pri neexistencii záväzných ekologických noriem vyžadujúcich výstavbu
novej valcovacej linky, pomoc nemôže byť považovaná za individuálnu žiadosť schémy, ktorá už bola schválená. Nakoniec uviedla,
že za predpokladu, že prevláda environmentálny účel, nebolo by možné, v rámci celkových nákladov investície, rozlíšiť časť
týkajúcu sa ochrany životného prostredia, ako to požadujú pravidlá z roku 2001.
31     Následne Komisia vyhlásila, že pomoc je nezlučiteľná so spoločným trhom a nemôže byť vykonaná. Nariadila Talianskej republike
podriadiť sa tomuto rozhodnutiu. Ukončila začaté konanie týkajúce sa pomoci C 35/99 – Taliansko – Ferriere Nord (pozri bod
20 vyššie).

Konanie
32     Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 13. júla 2001 podal Ferriere žalobu podľa článku 230 štvrtého odseku ES,
článku 235 ES a článku 288 druhého odseku ES.
33     Talianska republika 22. novembra 2001 podala návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov žalobcu. Uznesením
zo 14. januára 2002 predseda prvej rozšírenej komory tento návrh prijal.
34     Rozhodnutím Súdu prvého stupňa z 2. júla 2003 (Ú. v. EÚ C 184, s. 32) bol pridelený sudca spravodajca na obdobie od 1. októbra
2003 do 31. augusta 2004 do štvrtej rozšírenej komory, ktorej bola vec následne znovu pridelená.
35     Opatrením na zabezpečenie priebehu konania oznámeným účastníkom konania 28. októbra 2003 Súd prvého stupňa požiadal Komisiu
a Taliansku republiku predložiť zákonné a správne dokumenty týkajúce sa schémy pomoci schválenej roku 1992 a označiť, či boli
následne zmenené a doplnené. Žalobca bol taktiež požiadaný o označenie faktorov, ktoré sú podľa jeho názoru schopné oddeliť
náklady investície týkajúce sa ochrany životného prostredia.
36     Listami z 26. novembra 2003 účastníci konania odpovedali na požiadavky Súdu prvého stupňa.
37     Účastníci konania predniesli svoje prednesy a odpovede na otázky Súdu prvého stupňa na pojednávaní 15. januára 2004.

Návrhy účastníkov konania
38     Ferriere navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–       zrušil napadnuté rozhodnutie,
–       zaviazal Komisiu nahradiť ujmu, ktorú spôsobila žalobcovi svojím rozhodnutím spolu s úrokmi v zákonnej výške stanovenej v Taliansku
a sumu počítanú ako peňažné zhodnotenie, oboje vypočítané zo sumy pomoci, počínajúc od 26. apríla 1999,
–       zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
39     Talianska republika navrhuje, aby Súd prvého stupňa zrušil napadnuté rozhodnutie.
40     Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–       zamietol žalobu,
–       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.

O zákonnosti napadnutého rozhodnutia
41     Na podporu svojej žaloby Ferriere uvádza žalobné dôvody týkajúce sa konania a žalobné dôvody týkajúce sa veci samej.

O konaní
42     Žalobca rozvinul šesť žalobných dôvodov týkajúcich sa konania založených na tom, že Komisia nebola oprávnená začať formálne
konanie o preskúmaní poskytnutia pomoci, že nedodržala lehoty konania a že porušila právo na obranu, zásadu ochrany legitímnej
dôvery, zásadu správneho úradného postupu a svoju povinnosť odôvodniť rozhodnutia.
O prvom žalobnom dôvode založenom na tom, že Komisia nebola oprávnená začať formálne konanie o preskúmaní poskytnutia pomoci
–       Tvrdenia účastníkov konania
43     Ferriere tvrdí, že Komisia neoprávnene začala formálne konanie, prvýkrát 3. júna 1999 a neskôr druhýkrát 14. augusta 2000,
keďže sporná pomoc predstavuje opatrenie na použitie schválenej schémy. Komisia mala uzavrieť vec, chybne oznámenú, po vyjadrení,
že bola v súlade so schválenými ustanoveniami. Začatie formálneho konania za okolností dotknutého prípadu tak predstavuje
porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery a právnej istoty.
44     Talianska republika, ktorá namieta zneužitie právomoci, tvrdí, že Komisia mala len zobrať oznámenie do úvahy a neskúmať ho
ako individuálnu pomoc.
45     Komisia tvrdí, že bola oprávnená začať formálne konanie o preskúmaní. Po prvé tvrdí, že talianske orgány oznámili pomoc na
žiadosť autonómnej oblasti Friuli – Venezia Giulia, pretože pomoc nebola považovaná za patriacu do pôsobnosti schválenej schémy,
že v druhom oznámení z 25. júla 2000 ju talianska vláda požiadala o prijatie stanoviska k plánovanému poskytnutiu novej pomoci
podľa článku 88 ods. 3 ES a keďže vôbec netvrdila, že pomoc sa považuje za patriacu do pôsobnosti schválenej schémy, nebol
dôvod na vykonanie ďalšieho skúmania. Po druhé v oznámení o pomoci talianske orgány uviedli, že neexistujú záväzné normy,
čo bolo v rozpore s požiadavkami schválenej schémy. Komisia ďalej tvrdí, že keď následkom preskúmania zistila, že plánovaná
pomoc nie je zahrnutá v existujúcej schéme, začala ju skúmať v zmysle platných právnych predpisov.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
46     Je jednoznačné, že dve rozhodnutia o začatí formálneho konania boli postupne oznámené talianskym úradom 3. júna 1999 a 14. augusta
2000.
47     Z listu Komisie z 22. decembra 1992 schvaľujúceho schému pomoci v prospech ochrany životného prostredia navrhnutú autonómnou
oblasťou Friuli – Venezia Giulia, ktorý je spomínaný v bode 13 vyššie, vyplýva, že Komisia sa vyjadrila v rámci ustanovení
Zmluvy ES, podľa ktorých jej bola dotknutá schéma oznámená talianskymi orgánmi 23. januára 1992, a nie v rámci Zmluvy ESUO.
48     Taktiež, v súlade s požiadavkami článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 2496/96, ktoré ustanovujú, že Komisia musí byť upovedomená
o zámeroch poskytnúť pomoc, o ktorej už bolo rozhodnuté podľa Zmluvy ES, talianske úrady 18. februára 1999 oznámili plánovanú
pomoc v prospech ochrany životného prostredia, ktorú sa chystali poskytnúť žalobcovi. Informácia poskytnutá v tomto oznámení
na ten účel, že pomoc bola poskytnutá podľa regionálneho právneho predpisu č. 47 z 3. júna 1978, v znení regionálneho právneho
predpisu č. 2 z 2. januára 1992, „oznámená načas Európskemu spoločenstvu s priaznivým výsledkom“, je nepodstatná, pretože
súhlas bol poskytnutý podľa Zmluvy ES a za týchto okolností vyššie uvedené ustanovenia rozhodnutia č. 2496/96 vyžadovali,
aby členský štát oznámil plánovanú pomoc podľa Zmluvy ESUO.
49     Po tom, ako bola takáto plánovaná pomoc oznámená, Komisia v prípade pochybností o jej zlučiteľnosti s ustanoveniami rozhodnutia
č. 2496/96 o pomoci oceliarskemu priemyslu mohla oprávnene, podľa článku 6 ods. 5 tohto rozhodnutia, citovaného v bode 5 vyššie,
začať formálne konanie, ako sa stalo 3. júna 1999.
50     Ferriere preto nemôže tvrdiť, že Komisia začatím formálneho konania po prvýkrát konala neoprávnene.
51     S ohľadom na druhé začatie formálneho konania treba mať na mysli, že keď má Komisia pred sebou individuálnu pomoc, o ktorej
sa tvrdí, že bola poskytnutá podľa vopred schválenej schémy, nemôže ju na začiatku skúmať priamo vo vzťahu k Zmluve. Pred
začatím akéhokoľvek konania musí najprv preskúmať, či je pomoc pokrytá všeobecnou schémou a spĺňa podmienky uložené v rozhodnutí
o jej schválení. Ak by sa tak nestalo, Komisia by sa mohla počas skúmania každej individuálnej pomoci vrátiť k svojmu rozhodnutiu
o schválení schémy pomoci, ktoré už zahŕňalo prieskum v zmysle článku 87 ES, čo by ohrozovalo zásadu právnej istoty a zásadu
ochrany legitímnej dôvery. Pomoc, ktorá predstavuje striktné a predvídateľné uplatnenie podmienok upravených v rozhodnutí
o schválení všeobecnej schémy pomoci, je teda považovaná za existujúcu pomoc, ktorú nie je potrebné oznamovať Komisii ani
preskúmavať v zmysle článku 87 ES (rozsudok Súdneho dvora zo 16. mája 2002, ARAP a i./Komisia, C‑321/99 P, Zb. s. I‑4287,
bod 83, a citovaná judikatúra).
52     V danom prípade, keď talianske úrady 25. júla 2000odstúpili od časti prvého oznámenia a potvrdili ho vo vzťahu k pomoci vzťahujúcej
sa na valcovaciu linku, ako je uvedené v bode 23 vyššie, výslovne požiadali Komisiu o prijatie stanoviska k zlučiteľnosti
plánovanej pomoci so spoločným trhom podľa článku 88 ods. 3 ES, ktorý sa týka novej pomoci, a nie v súvislosti s trvalou spoluprácou
medzi Komisiou a členskými štátmi založenou podľa článku 88 ods. 1 ES, ktorý sa týka existujúcej pomoci.
53     Navyše, kým list od autonómnej oblasti Friuli – Venezia Giulia z 15. februára 1999 pripojený k oznámeniu z 18. februára 1999,
ktorý zostal platný vo vzťahu k zachovanej časti oznámenia, obsahoval odkaz na schválenú schému, talianske orgány netvrdili,
že pomoc vzťahujúca sa na investíciu Ferriere predstavuje opatrenie na použitie tejto schémy. Ďalej, a v záujme úplnosti,
hoci schválená schéma, citovaná v bode 13 vyššie, sa týka investícií, ktoré prinášajú zlepšenia zo strany ochrany životného
prostredia alebo pracovných podmienok „podľa nových noriem ustanovených právnymi predpismi v oblasti“, vyššie uvedený list
hovorí, že Ferriere nebol subjektom záväzných noriem alebo iných právnych povinností, čo na prvý pohľad vzbudzovalo pochybnosti,
či sa oznámený projekt zhoduje so schválenou schémou.
54     Za týchto okolností, vzhľadom na nejednoznačnosť listu z 15. februára 1999 a skutočnosť, že talianske úrady netvrdili v čase
ich druhého oznámenia, že pomoc poskytnutá Ferriere predstavovala opatrenie na uplatnenie schválenej schémy, hoci dvakrát
prejavili iniciatívu a oboznámili Komisiu s napadnutým projektom pomoci, pričom po druhýkrát ju oznámili na základe článku
88 ods. 3 ES ako novú pomoc, o zlučiteľnosti ktorej výslovne vo svojom liste z 25. júla 2000 požadovali rozhodnutie Komisie,
sa nezdá, že by Komisia konala neoprávnene tým, že začala formálne konanie po druhýkrát.
55     Odkaz, ktorý Ferriere a Talianska republika uvádzajú na Súdnym dvorom už skúmané veci nazývané „Italgrani“ a „Tirrenia“ (rozsudky
Súdneho dvora z 5. októbra 1994, Taliansko/Komisia, C‑47/91, nazývaný „Italgrani“, Zb. s. I‑4635, a z 9. októbra 2001, Taliansko/Komisia,
C‑400/99, nazývaný „Tirrenia“, Zb. s I‑7303), je nepodstatný. V týchto prípadoch Komisia začala formálne konanie na základe
sťažností a talianska vláda tvrdila, že pomoc poskytnutá predmetným podnikom sa týkala, vo veci Italgrani schválenej schémy
a vo veci Tirrenia zmluvy o verejných službách, takže sa týkali existujúcej pomoci (rozsudky Italgrani, už citovaný, body
6 a 12, a Tirrenia, už citovaný, body 8, 24 a 25). Súdny dvor v rozsudku Italgrani rozhodol, že spochybnenie „individuálnej
pomoci v striktnom súlade s rozhodnutím schvaľujúcim schému pomoci“ Komisiou by porušilo zásadu ochrany legitímnej dôvery
a právnej istoty (rozsudok Italgrani, už citovaný, bod 24).
56     Odôvodnenie Súdneho dvora sa nezdá použiteľné na predmet sporu, ktorý sa týka individuálnej pomoci oznámenej Komisii ako nová
pomoc podľa článku 88 ods. 3 ES.
57     Z vyššie uvedeného vyplýva, že Ferriere nemôže oprávnene tvrdiť, že formálne konanie bolo začaté neoprávnene alebo že boli
porušené zásady ochrany legitímnej dôvery a právnej istoty. Prvý žalobný dôvod musí byť preto zamietnutý.
O druhom žalobnom dôvode založenom na tom, že Komisia nedodržala lehoty konania
–       Tvrdenia účastníkov konania
58     Ferriere uvádza, že Komisia prekročila lehoty stanovené pre konanie o štátnej pomoci v dvoch ohľadoch. Na jednej strane Komisia
začala formálne konanie 3. júna 1999, viac ako tri mesiace po oznámení pomoci, i keď rozhodnutie by malo byť, podľa právnych
predpisov a judikatúry, prijaté do dvoch mesiacov od oznámenia pomoci. Na druhej strane Komisia nedodržala lehotu 18 mesiacov
uloženú článkom 7 ods. 6 nariadenia č. 659/99 na prijatie rozhodnutia po začatí formálneho konania, keďže 20 mesiacov uplynulo
pred tým, ako bolo napadnuté rozhodnutie prijaté. Ferriere ďalej dodáva, že aj keď 18-mesačná lehota nie je záväzná, môže
byť predĺžená len so spoločným súhlasom Komisie a dotknutého členského štátu.
59     Talianska republika tvrdí, že oneskorenie, s akým bolo napadnuté rozhodnutie prijaté, predstavuje porušenie článku 7 ods.
6 nariadenia č. 659/1999 a ona nepovolila predĺženie lehoty na ukončenie formálneho konania. Vedľajší účastník konania ďalej
tvrdí, že Komisia porušila zásadu lojálnej spolupráce vyhlásením, v článku 3 napadnutého rozhodnutia, že konanie začaté podľa
Zmluvy ESUO na základe oznámenia z 18. februára 1999 bolo ukončené.
60     Komisia tvrdí, že dôvod založený na neprimeranej dĺžke konania je nedôvodný. Čo sa týka začatia formálneho konania poznamenáva,
že prvé oznámenie bolo vykonané na základe pravidiel, ktoré sa ukázali ako nepodstatné, čo ju nemohlo zaväzovať konať v rámci
bežnej lehoty dvoch mesiacov, a že talianske úrady ju neinformovali o svojom zámere poskytnúť pomoc. Čo sa týka trvania formálneho
prieskumného konania, Komisia tvrdí, že obdobie 18 mesiacov uvedené v článku 7 ods. 6 nariadenia č. 695/1999 nie je záväzné.
Naviac napadnuté rozhodnutie z 28. marca 2001 bolo prijaté na základe druhého rozhodnutia začať formálne konanie zo 14. augusta
2000, takže skutočná dĺžka konania bola sedem a pol mesiaca.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
61     Čo sa týka prvého rozhodnutia o začatí formálneho konania, príslušné ustanovenia týkajúce sa oznamovania podľa Zmluvy ESUO
sú tie, ktoré sú ustanovené v článku 6 ods. 6 rozhodnutia č. 2496/96, a nie, ako účastníci konania mylne uvádzajú, ustanovenia
článku 4 ods. 5 nariadenia č. 659/1999, ktoré sa vzťahujú na druhé oznámenie.
62     Článok 6 ods. 6 rozhodnutia č. 2496/96 uvádza lehotu dvoch mesiacov, po uplynutí ktorej, ak nebolo formálne konanie začaté,
môžu byť plánované opatrenia pomoci vykonané pod podmienkou, že členský štát o takomto svojom úmysle predtým informoval Komisiu.
Toto ustanovenie nestanovuje pre Komisiu lehotu s následkom neplatnosti, ale v súlade so zásadou správneho úradného postupu
ju vyzýva konať starostlivo a dotknutému členskému štátu umožňuje, aby po uplynutí lehoty dvoch mesiacov vykonal opatrenia
pomoci pod podmienkou, že členský štát o tom predtým informoval Komisiu (rozsudky Súdneho dvora z 11. decembra 1973, Lorenz,
120/73, Zb. s. 1471, bod 6, a z 20. marca 1984, Nemecko/Komisia, 84/82, Zb. s. 1451, bod 11).
63     Je nesporné, že talianske úrady neinformovali Komisiu o svojom zámere poskytnúť pomoc. Vedľajší účastník konania nemôže tvrdiť,
že neodsúhlasil „predĺženie“ lehoty Komisie, pretože takýto mechanizmus článok 6 ods. 6 rozhodnutia č. 2496/96 neustanovuje.
Podobne, hoci Komisia, ktorej bolo doručené oznámenie 25. februára 1999, začala formálne konanie až 3. júna 1999, teda po
troch mesiacoch a deviatich dňoch, táto lehota, počas ktorej sa talianske orgány nespojili s Komisiou podľa postupu citovaného
vo vyššie uvedených ustanoveniach, sa za okolností sporu nezdá neúmerná. V každom prípade zo znenia článku 6 ods. 6 rozhodnutia
č. 2496/96 nevyplýva, že formálne konanie začaté neskôr ako dva mesiace po oznámení by bolo považované za neplatné.
64     Ferriere preto nemôže oprávnene tvrdiť, že napadnuté rozhodnutie je protiprávne z dôvodu, že formálne konanie bolo začaté
oneskorene.
65     Čo sa týka lehoty, v ktorej Komisia prijala napadnuté rozhodnutie, článok 7 ods. 6 nariadenia č. 659/1999, citovaný v bode
4 vyššie, ktorý sa vzťahuje na dotknuté opatrenie o pomoci, ustanovuje, že Komisia sa, pokiaľ je to možné, snaží prijať rozhodnutie
do 18 mesiacov od začatia konania a že toto obdobie môže byť predĺžené spoločnou dohodou medzi Komisiou a dotknutým členským
štátom.
66     V predmetnom prípade sa táto lehota vzťahuje na konanie, ktoré nasledovalo po druhom oznámení vykonanom podľa Zmluvy ES, a nie,
ako tvrdí žalobca, na konanie, ktoré nasledovalo po prvom oznámení vykonanom podľa Zmluvy ESUO.
67     Napadnuté rozhodnutie nesporne odkazuje na obe zmluvy, spomína prvé oznámenie vykonané 25. februára 1999 podľa Zmluvy ESUO
a v článku 3 uvádza, že konanie začaté na základe tohto oznámenia je ukončené. Toto oznámenie však bolo odvolané vo vzťahu
k plánovanej pomoci ESUO, čo je uvedené v druhom oznámení z 25. júla 2000. Druhé oznámenie, ktoré nahradilo predchádzajúce
oznámenie, potvrdilo, že Komisia bola oboznámená s napadnutou plánovanou pomocou, tento raz nadväzujúcou na Zmluvu ES. V tomto
bode talianske orgány vysvetlili na pojednávaní problémy s posúdením vzniknuté pristúpením do konania na podporu návrhov oceliarenských
podnikov, akým je žalobca, ktoré pôsobia v oblasti oboch zmlúv. Napokon, stanovenie lehoty, ktorá uplynula s platnosťou od
prvého rozhodnutia o začatí formálneho konania 3. júna 1999, by malo byť urobené v zmysle rozhodnutia č. 2496/96. Pritom toto
rozhodnutie neurčuje lehotu, počas ktorej musí byť rozhodnutie od začatia formálneho konania prijaté.
68     Dĺžka tohto konania musí byť následne posúdená v zmysle požiadaviek nariadenia č. 659/1999, a to od rozhodnutia o začatí formálneho
konania prijatého 14. augusta 2000, ktoré nasledovalo po druhom oznámení o plánovanej pomoci podľa Zmluvy ES.
69     Keďže Komisia prijala napadnuté rozhodnutie 28. marca 2001, t. j. 7 mesiacov a 14 dní po začatí formálneho konania, lehota
18 mesiacov, uvedená v bode 65 vyššie, ktorá je orientačná a môže byť predĺžená, bola dodržaná. Žalobca nie je preto oprávnený
tvrdiť, že Komisia prekročila lehoty uložené na prijatie napadnutého rozhodnutia. V každom prípade, dokonca aj za predpokladu,
že dátum začatia formálneho konania, konkrétne 3. jún 1999, by bol braný do úvahy, trvanie konania by bolo o trochu kratšie
ako 22 mesiacov, čo by neznamenalo, že poriadková lehota 18 mesiacov uvedená vyššie by bola neodôvodnene predĺžená (rozsudok
Súdu prvého stupňa z 27. novembra 2003, Regione Siciliana/Komisia, T‑190/00, Zb. s. II‑5015, bod 139).
70     Taktiež sa nezdá, že by Komisia porušila svoju povinnosť lojálnej spolupráce s Talianskou republikou, za okolností daného
sporu, ktoré charakterizuje skutočnosť, že podnik pôsobí v dvoch oblastiach činnosti a vedie len jedno účtovníctvo, boli predložené
dve po sebe nasledujúce oznámenia, najprv podľa Zmluvy ESUO a potom podľa Zmluvy ES, a Komisia bola povinná preveriť skutočnú
povahu, ESUO alebo ES, činností, ktoré boli predmetom pomoci. Článok 3 napadnutého rozhodnutia, ktorý sa zmieňuje, že konanie
začaté po oznámení vykonanom podľa Zmluvy ESUO je ukončené, sa v tejto súvislosti nevyhnutne obmedzuje na formálne ukončenie
konania začatého 3. júna 1999.
71     Z vyššie uvedeného vyplýva, že Ferriere nemôže oprávnene tvrdiť, že Komisia nedodržala procesné lehoty. Druhý žalobný dôvod
musí byť preto zamietnutý.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení práva na obranu
–       Tvrdenia účastníkov konania
72     Ferriere tvrdí, že Komisia porušila právo na obranu použitím po sebe nasledujúcich pravidiel o štátnej pomoci na ochranu životného
prostredia. Po začatí formálneho konania podľa pravidiel z roku 1994 prijala napadnuté rozhodnutie na základe pravidiel z roku
2001, bez výzvy na predloženie pripomienok adresovanej Talianskej republike a oprávneným subjektom vzhľadom na nové pravidlá.
73     Komisia tvrdí, že v konaní zahrňujúcom posúdenie štátnej pomoci je jedinou osobou s právom na obranu členský štát, ktorému
sú rozhodnutia určené. Žalovaný ďalej tvrdí, že žalobca bol informovaný o začatí formálnych konaní, že dvakrát predložil pripomienky,
ktoré boli zobraté do úvahy a mohol predložiť nové pripomienky po uverejnení pravidiel z roku 2001. Naviac kritériá na preskúmanie
zostali po uverejnení nových pravidiel v podstate nezmenené.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
74     Je potrebné najprv uviesť, že žalobný dôvod Ferriere musí byť skúmaný nie z pohľadu práva na obranu, ktoré majú vo veciach
poskytovania štátnej pomoci len štáty, ale s ohľadom na právo, na základe ktorého podľa článku 88 ods. 2 ES môžu predložiť
„dotknuté osoby“ svoje pripomienky počas doby preskúmavania, na ktorú odkazuje toto ustanovenie (rozsudok Súdu prvého stupňa
zo 6. marca 2003, Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Spolková krajina Severné Porýnie Vestfálsko/Komisia, T‑228/99 a T‑233/99,
Zb. s. II‑435, body 122 až 125).
75     Je nesporné, že keď boli uverejnené pravidlá z roku 2001, dotknuté osoby už predložili svoje pripomienky so zohľadnením pravidiel
z roku 1994. Z pravidiel z roku 2001 vyplýva, najmä z ich úvodných ustanovení, že sledujú pravidlá z roku 1994 a vymedzujú
nový prístup Komisie v zmysle vnútroštátneho a medzinárodného rozvoja koncepcií, predpisov a metód vzťahujúcich sa na ochranu
životného prostredia. No za predpokladu, že Komisia, považovaná za oprávnenú, mohla pri prijímaní napadnutého rozhodnutia
právoplatne použiť nové pravidlá, čo bude skúmané v bodoch 134 až 140 nižšie, nemohla byť oprávnená, bez popretia procesných
práv dotknutých osôb, založiť svoje rozhodnutie na nových zásadách zavedených pravidlami z roku 2001 bez výzvy dotknutých
osôb na predloženie ich pripomienok v danej veci.
76     Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia vyhlásila pomoc za nezlučiteľnú so spoločným trhom na základe dvoch dôvodov,
konkrétne že hlavný dôvod investície bol ekonomický (odôvodnenie č. 31), kým prospech s ohľadom na životné prostredie bol
len okrajovým následkom tejto investície (odôvodnenie č. 33) a že dodatočné investičné náklady vynaložené v prospech životného
prostredia nemôžu byť oddelené (odôvodnenie č. 32).
77     Zásady ustanovené dvomi pravidlami sú, s ohľadom na tieto dôvody, svojou podstatou rovnaké, ako Komisia uviedla v odôvodnení
č. 31 (poznámka pod čiarou 3) napadnutého rozhodnutia. Aj keď pravidlá z roku 1994, ako aj pravidlá z roku 2001 ustanovujú,
že investície zamerané na ochranu životného prostredia sú oprávnené (bod 3.2.1 pravidiel z roku 1994 a bod 36 pravidiel z roku
2001, citované v bodoch 6 a 10 vyššie), pravidlá z roku 1994 výslovne vylučujú poskytnutie pomoci zdanlivo určenej na opatrenia
na ochranu životného prostredia, ale v skutočnosti na všeobecné investície. Obidve pravidlá taktiež obsahujú rovnakú metódu
výpočtu oprávnených nákladov na pomoc (bod 3.2.1 pravidiel z roku 1994 a bod 37 pravidiel z roku 2001, citovaný v bode 11
vyššie).
78     Žalobca na pojednávaní tvrdil, že výmaz určitých podrobností v pravidlách z roku 2001 nie je bez dôsledkov, najmä čo sa týka
novej továrne, pre ktorú podľa neho pravidlá z roku 1994 povoľovali poskytnutie pomoci za predpokladu, že továreň má pozitívny
vplyv na životné prostredie. V tomto bode Ferriere vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že keďže pravidlá z roku 1994
vo svojom bode 3.2.1 vylúčili, v prípade novej investície alebo náhrady, náklady základných investícií určené na vytvorenie
alebo výmenu výrobnej kapacity bez zlepšenia vplyvu na životné prostredie, to naopak znamená, že pomoc môže byť poskytnutá
na novú továreň, ktorá bude mať pozitívny vplyv na ochranu životného prostredia.
79     V skutočnosti sa poznámky žalobcu týkajú určenia „oprávnených nákladov“ predpokladaných v bode 3.2.1 pravidiel z roku 1994,
ktoré musia byť „striktne obmedzené na dodatočné investičné náklady nevyhnutné na naplnenie cieľov týkajúcich sa životného
prostredia“. Pravidlá citované v bode 6 vyššie ustanovili, že „teda v prípade novej investície alebo náhrady, náklady základných
investícií určené najmä na vytvorenie alebo výmenu výrobnej kapacity bez zlepšenia vplyvu na životné prostredie neprichádzajú
do úvahy“. Pravidlá z roku 2001 nemôžu byť preto považované za obsahujúce doplnenia a zmeny predchádzajúcich ustanovení. Bez
ohľadu na to, či sa investície týkajú novej alebo starej továrne, len dodatočné náklady týkajúce sa ochrany životného prostredia
môžu byť predmetom pomoci. Hoci pravidlá z roku 2001 neobsahujú rovnaké ustanovenia ako pravidlá z roku 1994, vzťahujú sa
na ne rovnaké podmienky možnosti poskytnúť pomoc.
80     Z uvedeného sa zdá, že Komisia neodvodila z nových pravidiel žiadne zásady alebo kritériá na skúmanie, ktoré by zmenili jej
rozbor oznámenej pomoci. Za týchto okolností nebolo potrebné sa znova radiť s dotknutými osobami. Žalobca mohol predložiť
svoje pripomienky, ktoré sú zhrnuté v odôvodneniach č. 13 až 16 napadnutého rozhodnutia, na zásadách a kritériách posúdenia,
v podstate rovnakých v obidvoch pravidlách, ktoré Komisiu viedli k vyhláseniu pomoci za nezlučiteľnú so spoločným trhom.
81     Komisia preto nezaložila svoje rozhodnutie na dôvodoch, ku ktorým žalobca nemohol predložiť svoje pripomienky, a teda ani
neporušila článok 88 ods. 2 ES.
82     Ferriere preto nemôže oprávnene tvrdiť, že došlo k porušeniu práva na obranu, tu pochopeného ako procesné práva, ktoré článok
88 ods. 2 ES priznáva „dotknutým osobám“. Následne tretí žalobný dôvod musí byť zamietnutý.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery
–       Tvrdenia účastníkov konania
83     Ferriere tvrdí, že Komisia zlyhala pri poskytnutí ochrany, ktorá náleží legitímnej dôvere procesnej povahy. Keďže Komisia
nikdy nepožiadala talianske úrady alebo žalobcu o predloženie dokumentov, ktoré by preukazovali environmentálny účel investície,
nemôže podľa žalobcu vo svojom rozhodnutí právoplatne tvrdiť, že jej žiadne dokumenty v tomto ohľade neboli predložené.
84     Talianska republika tvrdí, že kritika v rozhodnutí Komisie, že nebol predložený dôkaz o environmentálnom účele investície,
porušuje pravidlá týkajúce sa dôkazného bremena, pretože pokiaľ ide o konanie o preskúmaní zlučiteľnosti so zmluvou a nie
o schvaľovacie konanie, nesie dôkazné bremeno Komisia.
85     Komisia tvrdí, že neporušila zásadu ochrany legitímnej dôvery a že talianska vláda a podnik boli jasne vyzvané rozhodnutím
o začatí formálneho konania predložiť dôkazy o environmentálnom účele investície.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
86     Tento dôvod sa skladá z dvoch častí, prvá sa týka podkladov, ktoré mala Komisia požadovať od dotknutých osôb a druhá pravidiel
dokazovania.
87     Po prvé Ferriere kritizuje Komisiu za to, že ju alebo Taliansku republiku nevyzvala predložiť dokumenty týkajúce sa environmentálneho
účelu investície a potom uviedla vo svojom rozhodnutí, že jej žiadne dôkazy v tomto ohľade neboli poskytnuté (odôvodnenie
č. 30).
88     Zásada ochrany legitímnej dôvery, o ktorú sa žalobca opiera, znamená, že Komisia má počas konania o preskúmaní štátnej pomoci
zohľadniť legitímnu dôveru, ktorá mohla vzniknúť z údajov uvedených v rozhodnutí o začatí konania o preskúmaní (rozsudok Súdu
prvého stupňa z 5. júna 2001, ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi/Komisia, T‑6/99, Zb. s. II‑1523, bod 126), a následne, že nezaloží
svoje konečné rozhodnutie na nedostatku podkladov, ktoré dotknuté osoby nemohli so zreteľom na tieto údaje považovať za podklady,
ktoré jej boli povinné poskytnúť.
89     Z rozhodnutia z 3. júna 1999 o začatí formálneho konania uvedeného v bode 20 vyššie je zjavné, že Komisia v tomto rozhodnutí
uviedla, že má pochybnosti o tom, že hlavný cieľ investície je ochrana životného prostredia, že v tom čase usúdila, že jej
účinky v tomto ohľade budú veľmi obmedzené a že uvedený prospech týkajúci sa ochrany životného prostredia sa zdá byť viac
napojený na ochranu zamestnancov, ktorá nepatrí ani pod pravidlá pomoci oceliarskemu priemyslu, ani pod pravidlá z roku 1994.
Komisia taktiež zdôraznila, že rozhodnutie uskutočniť nevyhnutné investície z ekonomických dôvodov z dôvodu veku továrne nebolo
oprávnené na poskytnutie pomoci.
90     V rozhodnutí zo 14. augusta 2000 o začatí formálneho konania, uvedenom v bode 24 vyššie, Komisia naznačila svoje úvodné hodnotenie
investície z hľadiska ochrany životného prostredia. Uviedla, že talianske úrady nepreukázali, že získanie valcovacej linky
malo ako hlavný cieľ zlepšiť ochranu životného prostredia alebo pracovných podmienok zamestnancov, a Komisii sa naopak zdá,
že Ferriere v podstate hľadal možnosť, ako zameniť alebo zlepšiť svoje výrobné kapacity získaním veľmi výkonného zariadenia.
Komisia usúdila, že v tomto bode jej skúmania sa účinky investície na pracovné podmienky a životné prostredie zdajú také,
že predstavujú len veľmi okrajové následky investície.
91     Takto opakované informácie boli dostatočne jasné a určité pre talianske úrady a žalobcu, aby posúdili, že boli vyzvaní predložiť
všetky príslušné dôkazy schopné preukázať prevažne environmentálny účel investície. Výhradu Ferriere založenú na porušení
legitímnej dôvery procesnej povahy preto nemožno prijať.
92     Po druhé Ferriere tvrdí, že Komisia založila svoje rozhodnutie na domnienkach bez toho, aby vykonala konkrétny prieskum, ktorý
je povinná vykonať. Talianska republika ďalej tvrdí, že dôkaz, že účel investície sa netýka životného prostredia, musí byť
predložený Komisiou a že rozhodnutie obrátilo dôkazné bremeno.
93     Keď Komisia rozhodne o začatí formálneho konania, je na členských štátoch a potenciálnom príjemcovi pomoci, aby predložili
argumenty, prostredníctvom ktorých sa snažia preukázať, že plánovaná pomoc zodpovedá výnimkám stanoveným podľa Zmluvy, keďže
zámerom formálneho konania je práve objasniť všetky skutočnosti veci Komisii (pozri v tomto zmysle rozsudok Nemecko/Komisia,
už citovaný, bod 13).
94     Hoci je Komisia povinná jasne vyjadriť svoje pochybnosti o zlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom pri začatí formálneho konania,
aby umožnila členskému štátu a dotknutým osobám odpovedať čo najlepšie, faktom zostáva, že je na žiadateľovi o pomoc rozptýliť
tieto pochybnosti a dokázať, že jeho investície sú v súlade s podmienkou poskytnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho
dvora z 22. marca 2001, Francúzsko/Komisia, C‑17/99, Zb. s. I‑2481, body 41 a 45 až 49). Bolo teda na Talianskej republike
a Ferriere dokázať, že dotknutá investícia mohla byť predmetom pomoci týkajúcej sa ochrany životného prostredia a najmä, že
mala environmentálny účel požadovaný dvoma pravidlami uplatňovanými po sebe (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora zo
14. septembra 1994, Španielsko/Komisia, C‑278/92 až C‑280/92, Zb. s. I‑4103, bod 49, a z 19. septembra 2002, Španielsko/Komisia,
C‑113/00, Zb. s. I‑7601, bod 70).
95     Zo spisu a najmä z napadnutého rozhodnutia je zjavné, že Komisia, ktorá vyjadrila svoje pochybnosti o zlučiteľnosti pomoci
so spoločným trhom a dostala pripomienky dotknutých osôb a Talianskej republiky vo vzťahu k predmetnej plánovanej pomoci,
uskutočnila presnú a náležite odôvodnenú analýzu predložených dôkazov, v odôvodneniach č. 23 až 36 rozhodnutia, ako bola povinná
urobiť.
96     Z vyššie uvedeného vyplýva, že Ferriere nemôže oprávnene tvrdiť, že Komisia porušila zásadu ochrany legitímnej dôvery počas
konania. Štvrtý žalobný dôvod musí byť preto zamietnutý.
O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady správneho úradného postupu
–       Tvrdenia účastníkov konania
97     Ferriere tvrdí, že Komisia porušila zásadu správneho úradného postupu pochybením vo svojom skúmaní príslušného právneho základu
– Zmluvy ESUO a potom Zmluvy ES – a začatím formálneho konania vo vzťahu k opatreniu uplatňujúcemu schválenú schému.
98     Komisia tvrdí, že neporušila zásadu správneho úradného postupu. Keďže jej boli predložené dve oznámenia, na základe Zmluvy
ESUO a potom na základe Zmluvy ES, bolo potrebné v prípade oceliarenského podniku, ktorý nevedie osobitné účtovníctvo, preskúmať
pomoc z pohľadu oboch zmlúv.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
99     Zo spisu vyplýva, že Ferriere je oceliarenský podnik vyrábajúci výrobky, z ktorých niektoré podliehajú Zmluve ESUO a iné Zmluve
ES, že talianske úrady najprv oznámili dotknutú pomoc podľa Zmluvy ESUO, že počas správneho konania Talianska republika a Ferriere
uviedli, že zvárané oceľové pletivo, na ktorého výrobu bola plánovaná investícia do valcovacej linky, nie je ESUO výrobok,
ale ES výrobok a že nové oznámenie bolo urobené podľa Zmluvy ES. V tomto ohľade vedľajší účastník konania na pojednávaní vysvetlil,
že bolo obťažné určiť príslušný právny rámec v prípadoch podnikov, na ktorých činnosť sa vzťahujú obe zmluvy.
100   Naviac v prípade oceliarenského podniku bez oddeleného účtovníctva, akým je Ferriere, Komisia oprávnene zisťovala, či dotknutá
pomoc nebude zneužitá na činnosti ESUO (rozsudok ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi/Komisia, už citovaný, body 74 a 125).
101   Za týchto okolností Komisii nemožno pripisovať domnelé procesné chyby, hoci na prvý pohľad nebolo jasné, či sa investícia
vzťahuje na Zmluvu ESUO alebo na Zmluvu ES, keď plánovaná pomoc jej bola postupne oznámená podľa obidvoch zmlúv a keď v každom
prípade bolo potrebné overiť, či pomoc nebude skôr v prospech iných činností ako tých, v prospech ktorých by mala byť poskytnutá.
Prieskum Komisie zameraný na zistenie právneho základu, na ktorom malo byť jej rozhodnutie založené, jednoducho nemôže predstavovať
porušenie zásady správneho úradného postupu.
102   Naviac z úzko procedurálneho pohľadu skutočnosť začatia dvoch formálnych konaní v tomto prípade neznamená porušenie zásady
správneho úradného postupu, keď, ako je uvedené v odpovedi na prvý žalobný dôvod (body 50, 54 a 57 vyššie), oboje z týchto
konaní boli právoplatne začaté po oznámení, ktoré urobili talianske úrady. Čo sa týka tvrdenia Ferriere o porušení zásady
správneho úradného postupu následkom začatia formálneho konania, zatiaľ čo vec zahŕňala opatrenie uplatňujúce schválenú schému,
to tvorí otázku vo veci samej, či, ako tvrdí žalobca, dotknuté opatrenie o pomoci predstavuje takéto opatrenie, čo bude preskúmané
spolu s prvým dôvodom týkajúcim sa veci samej (pozri body 116 až 128 nižšie).
103   Z vyššie uvedeného vyplýva, že Ferriere nemôže oprávnene tvrdiť, že Komisia porušila zásadu správneho úradného postupu. Piaty
žalobný dôvod musí byť preto zamietnutý.
O šiestom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia
–       Tvrdenia účastníkov konania
104   Ferriere tvrdí, že Komisia dostatočne neodôvodnila svoje rozhodnutie, pretože len jednoducho konštatovala, v odôvodnení č. 30
(poznámka pod čiarou č. 1), že neexistujú žiadne špecifické právne obmedzenia na továreň tohto typu.
105   Komisia tvrdí, že sa nemohla spoliehať na žiadne iné podklady, keď zistila, že neexistujú žiadne normy.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
106   Podľa ustálenej judikatúry je povinnosť odôvodnenia ustanovená článkom 253 ES podstatnou procesnou náležitosťou, ktorá by
mala byť odlíšená od otázky dôvodnosti odôvodnenia, čo sa posudzuje v rámci skúmania vo veci samej týkajúceho sa zákonnosti
sporného aktu. Odôvodnenie musí byť primerané povahe dotknutého aktu a musí jasne a jednoznačne ukázať uvažovanie orgánu,
ktorý dotknuté opatrenie prijal, takým spôsobom, aby mohli dotknuté osoby zistiť dôvody opatrenia a príslušný súd bol schopný
vykonať svoje preskúmanie. Otázka, či odôvodnenie je v súlade s požiadavkami článku 253 ES, musí byť položená s ohľadom nielen
na jeho znenie, ale tiež na súvislosti a na všetky právne predpisy vzťahujúce sa na predmetnú oblasť (rozsudky Súdneho dvora
zo 14. februára 1990, Delacre a i./Komisia, C‑350/88, Zb. s. I‑395, body 15 a 16, a z 19. septembra 2002, Španielsko/Komisia,
C‑114/00, Zb. s. I‑7657, body 62 a 63).
107   V zmysle tejto judikatúry sa nezdá, že Komisia v tomto prípade porušila svoju povinnosť uviesť dostatočné odôvodnenie napadnutého
rozhodnutia.
108   Napadnuté rozhodnutie cituje, v odôvodnení č. 1 (poznámka pod čiarou č. 3), článok 15 ods. 1 regionálneho právneho predpisu
č. 47 z 3. júna 1978, v zmenenom a doplnenom znení, citovanom v bode 13 vyššie, ktorý ustanovuje, že pomoc môže byť poskytnutá
na investície priemyselných podnikov, ktoré prispôsobia svoje výrobné postupy alebo továrne novým pravidlám uloženým normami,
ktoré sa vzťahujú na túto oblasť. Napadnuté rozhodnutie odkazuje v odôvodnení č. 14 na žalobcove pripomienky týkajúce sa existencie
záväzných hraničných hodnôt, s ktorými sú ich továrne v súlade, a v tomto ohľade uvádza v odôvodnení č. 30 (poznámka pod čiarou
č. 1), že v protiklade s tvrdeniami spoločnosti žiadne špecifické právne obmedzenia pre takýto typ továrne nie sú stanovené.
Dôvod založený na neexistencii noriem vzťahujúcich sa na továreň Ferriere je jasne formulovaný v právnych a skutkových súvislostiach,
ktoré umožňujú žalobcovi pochopiť jeho zmysel.
109   Ferriere nemôže preto oprávnene tvrdiť, že napadnuté rozhodnutie je neplatné z dôvodu nedostatočného odôvodnenia. Následne
šiesty žalobný dôvod musí byť zamietnutý.
110   Z vyššie uvedeného vyplýva, že šesť žalobných dôvodov týkajúcich sa konania musí byť zamietnutých v celom rozsahu.

O veci samej
111   Na podporu svojej žaloby Ferriere rozvinul tri typy dôvodov týkajúcich sa veci samej, podľa ktorých, po prvé, jeho investícia
predstavuje opatrenie uplatňujúce schválenú schému a nie novú pomoc, po druhé, napadnuté rozhodnutie malo byť prijaté v zmysle
pravidiel z roku 1994 a nie pravidiel z roku 2001, a po tretie, jeho investícia napĺňa environmentálny účel, čím ho na tomto
základe oprávňuje na pomoc v prospech ochrany životného prostredia.
O prvom dôvode týkajúcom sa veci samej založenom na tom, že investícia Ferriere predstavuje opatrenie uplatňujúce schválenú
schému a nie novú pomoc
–       Tvrdenia účastníkov konania
112   Ferriere tvrdí, že jeho investícia patrí do pôsobnosti regionálnej schémy schválenej Komisiou roku 1992 a iba uplatňuje opatrenie,
takže napadnutým rozhodnutím Komisia porušuje svoje vlastné rozhodnutie o schválení pomoci.
113   Tvrdí, že Komisia chybne vyložila schému pomoci schválenú roku 1992, keďže prispôsobenie sa „normám zavedeným právnymi predpismi“
neodkazuje na prispôsobenie sa „záväzným normám týkajúcim sa životného prostredia“, ale môže byť pochopená ako prispôsobenie
sa čisto normám odporúčajúceho charakteru a z toho dôvodu nezáväzným. Tento výklad sa zhoduje s koncepciou pravidiel z roku
1994 a pravidiel z roku 2001, ktoré zahŕňajú stimulatívnu povahu pomoci. Okrem toho pravidlá z roku 2001 ustanovujú, že pomoc
môže byť schválená na investície uskutočnené pri neexistencii záväzných noriem. Naviac environmentálne normy týkajúce sa znečisťujúcich
emisií alebo neprípustného obťažovania zvukom a normy s cieľom zlepšiť pracovné podmienky sa vyskytujú vo vnútroštátnych ustanoveniach
alebo v ustanoveniach Spoločenstva a boli brané do úvahy pri dokončení novej továrne žalobcu.
114   Talianska republika tvrdí, že pomoc patrí do pôsobnosti schémy schválenej roku 1992. Naviac Komisia roku 1998 povolila refinancovanie
tejto schémy za podmienok, ktoré preukazujú, ako to tiež vyplýva z pravidiel z roku 1994 a pravidiel z roku 2001, že poskytnutie
pomoci nie je podmienené existenciou záväzných noriem. Komisia preto schválenú schému vyložila chybne.
115   Komisia tvrdí, že dotknutá pomoc nie je zlučiteľná so schémou pomoci schválenou roku 1992. Táto schéma ukladá ako podmienku
poskytnutia pomoci to, že príslušná investícia je zameraná na prispôsobenie novým normám v oblasti. Podľa Komisie pritom predchádzajúca
továreň Ferriere spĺňala existujúce normy a nová továreň nemá žiadnu spojitosť so vstupom nových noriem do platnosti. Normy,
na ktoré sa žalobca odvoláva, nie sú ani nové, ani záväzné, alebo sa na ne v tomto konaní odvoláva po prvýkrát. Komisia ďalej
uvádza, že zlepšenie pracovných podmienok a opatrení týkajúcich sa hygieny alebo bezpečnosti vo vnútri továrne nie sú opatreniami
týkajúcimi sa ochrany životného prostredia.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
116   Otázka, či dotknutá pomoc predstavuje opatrenie na realizáciu schémy pomoci schválenej roku 1992 alebo novú pomoc, závisí
od výkladu ustanovenia zavádzajúceho túto schému, citovaného v bode 13 vyššie, podľa ktorého investície určené na zavedenie
zlepšenia z pohľadu životného prostredia alebo pracovných podmienok „v súlade s novými normami zavedenými právnymi predpismi,
ktoré sa vzťahujú na túto oblasť“ môžu byť predmetom pomoci.
117   Zo samotného znenia tohto ustanovenia vyplýva, že normy sa musia uplatňovať v oblasti, v ktorej je žiadateľ o pomoc činný,
že museli byť uvedené v poslednom čase a že preto, aby boli oprávnené, musí investícia uviesť továreň do súladu s týmito normami.
118   Takýto výklad potvrdzujú aj okolnosti, za ktorých bola, počas skúmania plánovanej schémy pomoci, podmienka vzťahujúca sa na
prispôsobenie novým normám zavedená. Z dvoch listov Komisie adresovaných trvalému zastúpeniu Talianska vyplýva, že v prvom
liste z 21. mája 1992 sa Komisia pýtala, či je podľa plánovaného ustanovenia poskytnutie pomoci podmienené súladom s novým
normatívnym štandardom a v druhom liste z 9. septembra 1992 jednoznačne uviedla, že „pomoc [musí] mať za cieľ napomáhať prispôsobeniu
sa podnikov novým povinnostiam uložených verejnými úradmi v oblasti zníženia znečistenia“.
119   Žiadna zmena alebo doplnenie tohto ustanovenia, týkajúce sa najmä podmienky vzťahujúcej sa na prispôsobenie novým normám,
nebolo prijaté, keď Komisia listom z 18. septembra 1998 dala svoj súhlas na refinancovanie schémy pomoci schválenej roku 1992.
Stručný prehľad schválenej schémy v tomto liste nemôže byť vykladaný ako dodatok schémy. Napokon Talianska republika a Komisia
uviedli vo svojich odpovediach na otázky položené Súdom prvého stupňa, uvedené v bode 36 vyššie, že konanie začaté roku 1998
bolo zamerané na prosté refinancovanie existujúcej schémy a nemalo za následok ovplyvniť obsah alebo rozsah tejto schémy.
120   Žiadosť Ferriere o pomoc z 26. marca 1997 adresovaná autonómnej oblasti Friuli – Venezia Giulia sa nezmieňovala o žiadnej
norme, ktorú sa továreň usilovala dodržať. Naviac list oblasti z 15. februára 1999, pripojený k oznámeniu predloženému talianskymi
úradmi 18. februára 1999, uvedený v bodoch 53 a 54 vyššie, výslovne uvádza, že neexistujú žiadne záväzné normy alebo iné právne
záväzky, ktorým by bol podnik podriadený, a ďalej uvádza, že investícia, vykonaná s cieľom zlepšiť výsledky z pohľadu životného
prostredia presahuje normy Spoločenstva. Navyše, ako je uvedené v bodoch 53 a 54 vyššie, talianske úrady v čase druhého oznámenia
netvrdili, že pomoc poskytnutá Ferriere predstavuje opatrenie na realizáciu schválenej schémy.
121   Nesporne počas správneho konania Ferriere vo svojom liste z 13. novembra 2000, uvedenom v bode 25 vyššie, odkazoval, bez udania
právneho základu, na „hraničné hodnoty“ stanovené platnými právnymi predpismi, vysvetľujúc, že tieto hodnoty sú taktiež v súlade
so zameraním smernice Rady 96/61/ES z 24. septembra 1996 o integrovanej prevencii a kontrole znečisťovania životného prostredia
(Ú. v. ES L 257, s. 26; Mim. vyd. 15/003, s. 80), ktorá bola prevzatá do vnútroštátneho práva legislatívnym dekrétom č. 372
zo 4. augusta 1999, t. j. časovo neskôr ako jej žiadosť o pomoc a oznámenie z februára 1999. Tieto dokumenty, ktoré samé osebe
neobsahujú žiadne hodnoty v číslach, však iba vyjadrujú odporúčania na vydanie povolenia v súvislosti s priemyselnou továrňou,
ktorá nemá žiadnu súvislosť s vecou týkajúcou sa pomoci v danom prípade.
122   Vo svojej žalobe Ferriere taktiež odkazuje na smernicu Rady č. 86/188/EHS z 12. mája 1986 o ochrane zamestnancov pred rizikami
vyplývajúcimi z vystavenia hlukom v zamestnaní (Ú. v. ES L 137, s. 28), prevzatej do vnútroštátneho právneho systému v Taliansku
legislatívnym dekrétom č. 277 z 15. augusta 1991, a odkazuje v poznámke pod čiarou na rôzne opatrenia Spoločenstva alebo vnútroštátneho
práva ukladajúce hraničné hodnoty, s ktorými musí byť jeho investícia v súlade. Žalobca odkazuje na právo Spoločenstva, smernicu
Rady 91/689/EHS z 12. decembra 1991 o nebezpečnom odpade (Ú. v. ES L 377, s. 20; Mim. vyd. 15/002, s. 78), zmenenú a doplnenú
smernicou Rady 94/31/ES z 27. júna 1994 (Ú. v. ES L 168, s. 28; Mim. vyd. 15/002, s. 376) a prevzatú do vnútroštátneho práva
Talianska legislatívnym dekrétom č. 22 z 5. februára 1997. Žalobca taktiež uvádza niekoľko opatrení vnútroštátneho práva,
napríklad dekrét prezidenta republiky č. 203 z 24. mája 1988 o dymových a prachových emisiách v ovzduší, zákon č. 447 z 26. októbra
1995 o emisiách z neprípustného obťažovania hlukom vedľa priemyselných tovární a jeden z jeho vykonávacích predpisov, vykonávací
dekrét predsedu Rady ministrov č. 675900 zo 14. novembra 1997.
123   Bez ohľadu na skutočnosť, že v deň žiadosti o pomoc, 26. marca 1997, neboli tieto požiadavky z väčšej časti nové, však Ferriere
neurčil ani počas správneho konania, ani počas tohto konania normy, ktoré, podľa jeho názoru, tieto ustanovenia zavádzali
a s ktorými mala jeho investícia prispôsobiť priemyselnú továreň. Keďže tieto informácie neboli predložené, a teda ani nemohli
byť brané do úvahy pri vypracúvaní napadnutého rozhodnutia, nemožno sa na ne odvolávať pri posudzovaní zákonnosti (rozsudok
Súdneho dvora z 10. júla 1986, Belgicko/Komisia, 234/84, Zb. s. 263, body 11 a 16). Naviac, čo sa týka ustanovení práva Spoločenstva,
na ktoré sa žalobca odvoláva, po prvé je zjavné, že smernica 86/188 sa týka informácií, ochrany a zdravotného dohľadu nad
zamestnancami vystavenými určitým úrovniam hluku v mieste ich pracoviska, ale nezaoberá sa normami, ktoré musia podniky dodržiavať.
Po druhé v spise nič nenasvedčuje tomu, že Ferriere vyrába nebezpečný odpad, na ktorý sa vzťahuje smernica 91/689, a mal by
byť preto touto smernicou dotknutý.
124   Je teda potrebné uviesť, že Ferriere nebol schopný počas správneho a ani v tomto konaní zodpovedať otázku, s akými novými
normami vzťahujúcimi sa na oblasť, v ktorej pôsobí, mala byť jeho investícia v súlade. Tvrdenia založené na ustanoveniach
práva Spoločenstva alebo vnútroštátneho práva, ktoré nie sú nové alebo ktoré nemajú súvislosť s poskytnutím dotknutej pomoci,
sú sčasti neprípustné, pretože boli prvýkrát predložené Súdu prvého stupňa, a sčasti nedôvodné, pretože nemajú súvislosť s dotknutou
investíciou. Preto je potrebné dospieť k záveru, že Ferriere sa nepodarilo preukázať vzťah medzi jeho investíciou a novými
normami vzťahujúcimi sa na oblasť jeho pôsobenia.
125   Nie je potrebné posúdiť, či normy, na ktoré odkazuje schválená schéma pomoci, sú záväzné alebo majú odporúčajúci charakter,
alebo hľadať, či by akékoľvek norma zavedená po začatí prevádzky továrne v 70. rokoch, ktorá má byť nahradená, mala byť posudzovaná
ako nová, keďže sa Ferriere ako žalobcovi nepodarilo uviesť žiadne normy, s ktorými chcel svoju továreň uviesť do súladu.
Podobne tvrdenie, že pravidlá z roku 1994 a pravidlá z roku 2001 by umožňovali poskytnúť pomoc cestou stimulu pri neexistencii
záväzných noriem alebo za okolností, že investícia ide nad rámec noriem, s ktorými musí byť v súlade, nie je relevantné, keďže
ustanovenia zavádzajúce schválenú schému vyžadujú, aby na účely poskytnutia pomoci bola investícia určená na prispôsobenie
továrne novým normám, ktoré sa vzťahujú na túto oblasť.
126   Z predchádzajúceho vyplýva, že Komisia správne posúdila, že sporná pomoc nemôže byť považovaná za opatrenie zavádzajúce schválenú
schému, ale tvorí nové opatrenie.
127   Z toho navyše vyplýva, že tvrdenie Ferriere, citované v bode 102 vyššie, že Komisia porušila zásadu správneho úradného postupu
začatím formálneho konania vzhľadom na opatrenie zavádzajúce schválenú schému, nie je možné akceptovať.
128   Prvý dôvod týkajúci sa veci samej musí byť preto zamietnutý.
O druhom dôvode týkajúcom sa veci samej založenom na tom, že napadnuté rozhodnutie malo byť prijaté v zmysle pravidiel z roku
1994 a nie pravidiel z roku 2001.
–       Tvrdenia účastníkov konania
129   Ferriere tvrdí, že jeho investícia mala byť preskúmaná v zmysle pravidiel z roku 1994. Vyhlasuje, že napadnuté rozhodnutie
vychádza z nesprávneho právneho základu. Pomoc mala byť posúdená na základe kritérií stanovených pravidlami z roku 1994 a nie
s odkazom na tie stanovené pravidlami z roku 2001. Komisia v tomto bode taktiež porušila zásadu ochrany legitímnej dôvery.
130   Žalobca uvádza, že bod 82 pravidiel z roku 2001 (citovaných v bode 12 vyššie) je, tak ako je vykladaný Komisiou, protiprávny.
Nové pravidlá mohli byť uplatnené na pomoc, ktorá už bola oznámená, iba vtedy, pokiaľ o nej nebolo ešte začaté formálne konanie.
131   Talianska republika tvrdí, že pomoc mala byť posúdená v zmysle pravidiel z roku 1994, ktoré boli v platnosti v čase jej poskytnutia,
t. j. 8. októbra 1998, a nie na základe práva platného v čase prijatia napadnutého rozhodnutia.
132   Komisia uvádza, že plánovaná pomoc bola nezlučiteľná so spoločným trhom v zmysle pravidiel z roku 2001 a že by nebola oprávnená
ani v zmysle pravidiel z roku 1994.
133   Ďalej tvrdí, že námietka protiprávnosti, pokiaľ sa týka bodu 82 pravidiel z roku 2001, nebola vznesená v žalobe, takže podľa
článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa je neprípustná. V každom prípade sa bod 82 obmedzuje iba na uplatnenie
nového systému v súlade so všeobecnými zásadami práva
ratione temporis
, čo nijako neporušuje zásadu ochrany legitímnej dôvery.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
134   Zlučiteľnosť plánovanej pomoci zameranej na ochranu životného prostredia so spoločným trhom sa posudzuje podľa ustanovení
článku 6 ES v spojitosti s článkom 87 ES a v rámci pravidiel Spoločenstva, ktoré Komisia vopred prijala na účely takéhoto
skúmania. Komisia je totiž viazaná pravidlami a oznámeniami, ktoré prijala v oblasti dohľadu nad štátnou pomocou, pokiaľ sa
neodchyľujú od noriem Zmluvy a sú prijaté členskými štátmi (rozsudok Súdneho dvora z 26. septembra 2002, Španielsko/Komisia,
C‑351/98, Zb. s. I‑8031, bod 53). Dotknuté osoby sa preto môžu na ne odvolávať a súd preskúma, či Komisia dodržala pravidlá,
ktoré sama sebe uložila, keď prijímala napadnuté rozhodnutie (rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. januára 2002, Keller a Keller
Meccanica/Komisia, T‑35/99, Zb. s. II‑261, body 74 a 77).
135   V danom prípade musí byť najprv rozhodnuté, ktoré pravidlá Spoločenstva o štátnej pomoci na ochranu životného prostredia mala
Komisia uplatniť pri prijímaní svojho rozhodnutia.
136   Námietka protiprávnosti výslovne vznesená v replike je v protiklade s tvrdením Komisie prípustná, keďže predstavuje v bodoch
12 až 18 repliky rozšírenie dôvodu žaloby uplatneného v bode 54 žaloby (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo
17. júla 1998, Thai Bicycle/Rada, T‑118/96, Zb. s. II‑2991, bod 142).
137   Z bodov 81 a 82 pravidiel vyplýva (pozri bod 12 vyššie), že nadobudli účinnosť v deň svojho uverejnenia, teda 3. februára 2001,
a že Komisia bola potom povinná uplatniť ich na všetky oznámené plánované pomoci, aj keď boli oznámené pred ich uverejnením.
V protiklade s výkladom žalobcu nie je okamžité uplatnenie nových pravidiel predmetom žiadnej výhrady, a preto nevylučujú
vec, ako je táto, v ktorej začalo formálne konanie.
138   Na jednej strane informácie uvedené v bodoch 81 a 82, ktoré sú odvodené od článku 254 ods. 2 ES týkajúceho sa nadobudnutia
účinnosti nariadení a smerníc Rady a Komisie, vychádzajú so zásady, že nariadenia orgánov sú bezprostredne uplatniteľné, pokiaľ
nie je uvedené inak (rozsudky Súdneho dvora z 10. júla 1986, Licata/CES, 270/84, Zb. s. 2305, bod 31, a z 2. októbra 1997,
Saldanha a MTS, C‑122/96, Zb. s. 5325, body 12 až 14).
139   Na druhej strane sa tu nemožno oprávnene dovolávať zásady ochrany legitímnej dôvery, keďže sa rovnako ako zásada právnej istoty
týka situácií uskutočnených pred nadobudnutím účinnosti nových ustanovení (rozsudok Súdneho dvora z 15. júla 1993, Grusa Fleisch,
C‑34/92, Zb. s. 4147, bod 22). Ferriere sa nenachádza v takej situácii, ale v dočasnej situácii, v ktorej členský štát oznámil
plánovanú novú pomoc Komisii a požiadal o preskúmanie jej zlučiteľnosti s pravidlami Spoločenstva, pričom poskytnutie pomoci
závisí od výsledku takéhoto preskúmania. Naviac, keďže, ako už bolo uvedené (pozri bod 77 vyššie), dve po sebe idúce pravidlá
sú v podstate rovnaké, žalobcova legitímna dôvera nemohla byť dotknutá.
140   Následkom toho napadnuté rozhodnutie bolo oprávnene prijaté na základe pravidiel z roku 2001, ktoré nadobudli účinnosť 3. februára
2001.
O treťom dôvode týkajúcom sa veci samej založenom na tom, že investícia Ferriere sleduje environmentálny účel, čím ho na tomto
základe oprávňuje na pomoc v prospech ochrany životného prostredia
–       Tvrdenia účastníkov konania
141   Ferriere tvrdí, že jeho investícia mohla byť predmetom pomoci v prospech ochrany životného prostredia. Napĺňa ciele politiky
Spoločenstva v oblasti životného prostredia ustanovené v článku 174 ES a uspokojuje požiadavky smerníc a odporúčaní Spoločenstva.
Investícia predovšetkým spôsobí zlepšenie z pohľadu znečistenia ovzdušia, zníženie nebezpečného odpadu, neprípustného obťažovania
hlukom a zlepšenia pracovných podmienok, z ktorých posledné dve sú výslovne uvedené v ustanoveniach zavádzajúcich schválenú
schému.
142   Žalobca taktiež tvrdí, že bolo možné oddeliť z celkových nákladov náklady vzťahujúce sa na ochranu životného prostredia, ktoré
oblasť ohodnotila na 11 miliárd ITL z celkovej sumy investície vo výške 20 miliárd ITL.
143   Komisia nezobrala do úvahy environmentálny účel projektu a svojvoľne zhodnotila, že účel investície bol prevažne ekonomický,
zatiaľ čo účelom nového postupu bolo výslovne vytvoriť ekologický systém výroby. Hoci je logické, že nová továreň bude ekonomicky
výkonnejšia ako predchádzajúca, valcovacia linka bola stále bezchybne vyhovujúca po stránke funkčnej aj technologickej a bola
vymenená inovovaným zariadením na účely zníženia nevýhod, ktoré pre životné prostredie predstavoval starý výrobný postup.
144   Talianska republika tvrdí, že sporná investícia bola určená najmä na základe dôvodov spojených s ochranou životného prostredia.
145   Komisia tvrdí, že pomoc nebola v tomto prípade oprávnená, keďže investícia by bola vykonaná v každom prípade bez ohľadu na
ochranu životného prostredia, keďže zníženie neprípustného obťažovania a znečistenia bolo nevyhnutným a skutočným následkom
prevažne a nevyhnutne ekonomickej a technologickej voľby. Tiež nie je možné oddeliť dodatočné náklady vzťahujúce sa na hľadisko
životného prostredia. Navyše podklady predložené po prvýkrát v replike za predpokladu, že sú prípustné, nemôžu mať vplyv na
oprávnenosť napadnutého rozhodnutia, ktoré bolo prijaté na základe informácií predložených v rámci správneho konania.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
146   Komisia posúdila pomoc ako nezlučiteľnú z dôvodov uvedených v bode 30 vyššie, podľa ktorých investícia, ktorá bola určená
na výmenu starého zariadenia za inovované, nebola založená na cieľoch týkajúcich sa životného prostredia, ale bola vykonaná
z ekonomických a priemyselných dôvodov, čo bráni poskytnutiu pomoci v prospech ochrany životného prostredia. Ďalej uvádza,
že výhody ochrany životného prostredia boli sprievodným javom investície, z ktorej nebolo možné oddeliť od celkových nákladov
časť investície zodpovedajúcu za ochranu životného prostredia (odôvodnenia č. 29 a 31 až 33 rozhodnutia).
147   Prospech z ustanovení Spoločenstva týkajúcich sa štátnej pomoci na ochranu životného prostredia závisí od účelu investície,
na ktorú sa pomoc žiada. Pravidlá z roku 2001 (body 36 a 37, citované v bodoch 10 a 11 vyššie), ktoré sú v tomto ohľade rovnaké
ako pravidlá z roku 1994 (bod 3.2.1, citovaný v bode 6 vyššie), tak uvádzajú investície zamerané na zníženie, odstránenie
znečistenia, neprípustného obťažovania alebo prispôsobenie metód výroby, a stanovujú, že iba dodatočné investičné náklady
spojené s ochranou životného prostredia môžu byť predmetom pomoci. Spôsobilosť investície spĺňajúcej, medzi iným, hospodárske
hľadiská byť pomocou na ochranu životného prostredia predpokladá, že tieto hľadiská nie sú samé osebe dostatočné na odôvodnenie
investície vo vybranej forme.
148   Zo štruktúry pravidiel z roku 2001, ktoré sú v tomto ohľade rovnaké ako pravidlá z roku 1994, totiž vyplýva, že nie akákoľvek
investícia, ktorá prispôsobuje továreň normám, či už záväzným alebo nie, vnútroštátnym alebo Spoločenstva, ktorá presiahne
tieto normy alebo ktorá je uskutočnená pri absencii akýchkoľvek noriem, je spôsobilá byť predmetom pomoci, ale len tá, ktorej
skutočným cieľom je takýto vplyv na životné prostredie.
149   Komisia bola preto oprávnená rozhodnúť, že zámer je nezlučiteľný so spoločným trhom, pokiaľ nespĺňa tieto požiadavky.
150   Skutočnosť, že žalobca tvrdí, že jeho investícia prináša zlepšenie z pohľadu ochrany životného prostredia, rovnako ako skutočnosť,
že napadnuté rozhodnutie uznáva prínos investície z pohľadu ochrany životného prostredia alebo zdravia a bezpečnosti pracovníkov,
je preto nepodstatná.
151   Prirodzene, je možné, že zámer mohol mať za cieľ zlepšenie hospodárskej produktivity a súčasne ochranu životného prostredia,
ale existencia druhého cieľa nemôže byť odvodzovaná od samotného zistenia, že nové zariadenie má menej negatívne účinky na
životné prostredie ako staré zariadenie, čo môže byť iba sprievodným javom zmeny technológie z ekonomických dôvodov alebo
obnovy použitého zariadenia. Aby mohol byť cieľ investície týkajúci sa životného prostredia iba sčasti v rovnakom prípade
prijateľný, je nevyhnutné potvrdiť, že rovnaký ekonomický výkon by mohol byť dosiahnutý použitím menej nákladného, ale životné
prostredie viac poškodzujúceho zariadenia.
152   Výsledok sporu preto nezávisí na otázke, či investícia priniesla zlepšenie životného prostredia, alebo či presiahla existujúce
normy týkajúce sa životného prostredia, ale najmä, či bola uskutočnená s cieľom priniesť takéto zlepšenia.
153   V tomto bode žalobca tvrdí, že cieľom nového výrobného postupu bolo urobiť výrobný systém ekologickým, ako bolo podrobne vysvetlené
v prílohách B a C jeho žiadosti o pomoc z 26. marca 1997. Tieto dokumenty preukazujú technologický pokrok znázornený novým,
plne automatickým výrobným postupom zváraného oceľového pletiva, ktorý má za následok zníženie hluku z továrne a odstránenie
emisií prachu. Preto potvrdzujú význam takejto továrne z ekonomického a priemyselného hľadiska, ktorý postačuje na oprávnenosť
rozhodnutia investovať.
154   Ferriere taktiež tvrdí, že jeho predchádzajúca továreň bola ešte plne uspokojujúco funkčná, keď sa ju rozhodol zameniť s cieľom
získať inovovanú techniku odstraňujúcu negatívne vplyvy starého výrobného postupu na životné prostredie. V tomto ohľade dokumenty
predložené po prvýkrát s replikou, ktoré teda neboli oznámené Komisii v správnom konaní, nemôžu mať žiadny vplyv na zákonnosť
napadnutého rozhodnutia (pozri rozsudok Belgicko/Komisia, už citovaný, bod 16). Tieto dokumenty naviac ukazujú, že už v rokoch
1993 – 1994 podnik plánoval získať inovovanú továreň. Navyše, skutočnosť, ktorú, zdá sa, Komisia akceptuje v bode 29 napadnutého
rozhodnutia, že nová valcovacia linka nespôsobuje zvýšenie výrobnej kapacity, nepreukazuje environmentálny účel investície.
155   Zdá sa, že Ferriere prevádzkoval zariadenie staré viac ako 25 rokov, ktoré sa rozhodol zameniť za nové zariadenie s technologicky
inovovaným výrobným postupom, ktorého výkon na ochranu životného prostredia bol rovnaký ako výkon iného moderného zariadenia.
Je preto jasné, že investícia nasleduje po rozhodnutí podniku modernizovať svoje výrobné zariadenie a že by bola aj tak v takej
forme vykonaná.
156   Komisia preto neurobila chybu v posúdení, keď prijala názor, že nebolo dokázané, že investícia mala skutočne environmentálny
účel. Komisia bola oprávnená usúdiť, že prospech investície na ochranu životného prostredia bol sprievodným javom inovovanej
továrne. Navyše, analýzy výhod investície z pohľadu pracovných podmienok nie sú v rozpore s dôvodmi, ktoré žalobca uvádza,
keďže podľa bodu 6 pravidiel z roku 2001 činnosti zamerané na bezpečnosť a hygienu nie sú týmito ustanoveniami pokryté.
157   Po druhé okrem zistenia, že životné prostredie nebolo účelom investície, napadnuté rozhodnutie uvádza, že náklady investície
určené na ochranu životného prostredia nemohli byť oddelené od celkových nákladov operácie. Tento dôvod napadnutého rozhodnutia
nie je nadbytočný, keďže cieľ investície týkajúci sa životného prostredia možno vyvodiť z existencie vyšších nákladov projektu
vybratého v porovnaní s odlišným, hypotetickým projektom, ponúkajúcim rovnaký ekonomický výkon za menej priaznivých podmienok
týkajúcich sa životného prostredia (pozri bod 151 vyššie).
158   V tomto bode Ferriere uvádza, že časť investície týkajúca sa životného prostredia zodpovedá časti celkových nákladov investície,
ktorá bola uznaná autonómnou oblasťou Friuli – Venezia Giulia ako oprávnená na pomoc, konkrétne 11 miliárd ITL (5,68 milióna
eur).
159   Po písomnej výzve Súdu prvého stupňa, uvedenej v bode 35 vyššie, ktorou vyzval na uvedenie dôkazov, na základe ktorých dodatočné
náklady investície týkajúce sa ochrany životného prostredia môžu byť ohodnotené na 11 miliárd ITL z 20 miliárd ITL predstavujúcich
celkové náklady investícii, Ferriere iba poukázal na ohodnotenie urobené oblasťou. Na pojednávaní žalobca pripustil, že bolo
obťažné vykresliť rozdiel v prípade konania, ktoré samo osebe zlepšilo ochranu životného prostredia, a naznačil, že oblasť
vylúčila všeobecné výdavky.
160   Listy od Ferriere oblasti z 26. mája a 26. júna 1998, predložené v spise, ktoré predstavujú detailný rozpočet investície rozdelený
na rôzne zložky, neodpovedajú na otázku. Žiadne ďalšie vysvetlenie, ktoré by pomohlo porozumieť metóde vedúcej k záveru, že
11 miliárd ITL predstavuje náklady investície týkajúce sa životného prostredia, nebolo Súdu prvého stupňa poskytnuté. Kým
je možné porozumieť obťažnosti pri oddeľovaní nákladov v prípade, ako je tento, kde prospech pre životné prostredie je sprievodným
javom výrobného postupu, zásady uvedené v pravidlách z roku 2001, ktoré sú v tomto ohľade obdobné ako pravidlá z roku 1994,
vylučujú, aby celkové náklady investície mohli byť predmetom pomoci, a požadujú, aby boli pri dosahovaní cieľa ochraňujúceho
životné prostredie zistené dodatočné náklady.
161   Ani žalobca, ani Talianska republika však neposkytli v tomto bode vysvetlenie. Predovšetkým neurčili spôsob použitý autonómnou
oblasťou Friuli – Venezia Giulia na určenie sumy investície oprávnenej na pomoc.
162   Následne Komisia mohla oprávnene rozhodnúť v napadnutom rozhodnutí, že nebolo možné oddeliť v investícii výdavky špecificky
určené na ochranu životného prostredia.
163   Podľa toho Komisia bola oprávnená rozhodnúť, že investícia Ferriere nebola oprávnená na pomoc v prospech ochrany životného
prostredia.
164   Z vyššie uvedeného vyplýva, že Komisia mohla oprávnene vyhlásiť pomoc za nezlučiteľnú so spoločným trhom. Ferriere a Talianska
republika nie sú preto oprávnení domáhať sa zrušenia napadnutého rozhodnutia. Žaloba na zrušenie tohto rozhodnutia musí byť
preto zamietnutá.

O návrhu na náhradu spôsobenej škody

Tvrdenia účastníkov konania
165   Ferriere tvrdí, že mu bola následkom neoprávnenosti napadnutého rozhodnutia spôsobená škoda z titulu poškodenia slobody podnikania
a vlastníckeho práva, v dôsledku začatia formálneho konania, až do ukončenia tohto konania. Keďže nemohol nakladať s pomocou,
ktorú mu oblasť bola pripravená poskytnúť, musel si na financovanie investície požičať a bol zbavený možnosti použiť sumu
na iné účely.
166   Žalobca uplatňuje náhradu za obdobie, počas ktorého nemohol s pomocou nakladať. Náhrada by sa mala rovnať sume umožňujúcej
zaplatiť príslušné úroky a náhradu za peňažné znehodnotenie a mala by byť počítaná od 26. apríla 1999, t. j. od konca dvojmesačnej
lehoty nasledujúcej po doručení oznámenia, 25. februára 1999, do dňa, v ktorý Komisia mala uznať pomoc za zlučiteľnú so spoločným
trhom.
167   Komisia tvrdí, že nie sú splnené podmienky na uznanie zodpovednosti. Medzi základnými právami len tie, ktoré ochraňujú právnu
istotu a legitímnu dôveru, sú teoreticky spôsobilé, aby boli zahrnuté do kategórie pravidiel, ktorých porušenie môže urobiť
orgány zodpovedné. Navyše skutočná a jasná povaha porušenia v predmetnom spore v každom prípade chýba. Žalobca navyše nepreukázal
údajný zásah do slobody podnikania a vlastníckeho práva.
168   Komisia ďalej tvrdí, že údajná škoda nie je ani určitá, ani určiteľná, keďže podniky nemajú právo získať štátnu pomoc, ešte
menej v stanovený dátum. Dokonca aj pri predpoklade, že pomoc by bola poskytnutá podľa schválenej schémy, oneskorenie jej
poskytnutia by nebolo pripísateľné Komisii, ale talianskym úradom, ktoré sa rozhodli oznámiť pomoc a následne odsunúť jej
poskytnutie. Návrh na úroky z omeškania nie je, pokiaľ sa týka odškodnenia, podložený. Nakoniec čo sa týka peňažného znehodnotenia,
existencia škoda nie je dokázaná.

Posúdenie Súdom prvého stupňa
169   Návrh Ferriere na odškodnenie predložený podľa článku 235 ES a 288 ES chce preukázať existenciu mimozmluvnej zodpovednosti
Spoločenstva následkom škody údajne spôsobenej Ferriere v dôsledku neoprávneného rozhodnutia, ktoré sa napáda.
170   Podľa ustálenej judikatúry vznik mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva predpokladá, že žalobca dokázal neoprávnenosť konania,
ktoré príslušnej inštitúcie vytýka, existenciu škody a existenciu príčinnej súvislosti medzi týmto konaním a vymáhanou škodou
(rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra 1982, Oleifici Mediterranei/EHS, 26/81, Zb. s. 3057, bod 16, a rozsudok Súdu prvého
stupňa z 28. novembra 2002, Scan Office Design/Komisia, T‑40/01, Zb. s. II‑5043, bod 18). Ak jedna z týchto podmienok nie
je splnená, žaloba musí byť zamietnutá v celom rozsahu a nie je nevyhnutné zvážiť iné podmienky zodpovednosti (rozsudok Súdneho
dvora z 15. septembra 1994, KYDEP/Rada a Komisia, C‑146/91, Zb. s. I‑4199, body 19 a 81, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. februára 2002,
Förde-Reederei/Rada a Komisia, T‑170/00, Zb. s. II‑515, bod 37).
171   Keďže prvá podmienka týkajúca sa mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva v zmysle článku 288 druhého odseku ES, týkajúca sa
neoprávnenosti napadnutého opatrenia, nie je naplnená, žaloba na náhradu škody musí byť zamietnutá v celom rozsahu a nie je
potrebné skúmať iné podmienky tejto zodpovednosti, najmä existenciu škody a existenciu príčinnej súvislosti medzi konaním
Komisie a vymáhanou škodou.
172   Z vyššie uvedeného vyplýva, že návrh musí byť zamietnutý v celom rozsahu.

O trovách
173   Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Článok 87 ods. 4 toho istého rokovacieho poriadku stanovuje, že členské štáty, ktoré
vstúpili do konania ako vedľajší účastník, znášajú svoje trovy konania.
174   Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu svojich trov konania a trov konania Komisie v zmysle
jej návrhov.
175   V súlade s článkom 87 ods. 4 rokovacieho poriadku Talianska republika znáša svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (štvrtá rozšírená komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Žalobca znáša vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Komisie.
3.
Talianska republika znáša svoje vlastné trovy konania.
Legal
Tiili
Meij
Vilaras

Forwood
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 18. novembra 2004.
Tajomník

Predseda komory
H. Jung

H. Legal
*
Jazyk konania: taliančina.