CELEX: 62003CJ0537
Kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás
84/5/EGK és a 90/232/EGK irányelv
Polgári jogi felelősségi rendszer
Utas közrehatása a károkozásban
Kártérítési igény kizárása vagy korlátozása

1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről
szóló, 1983. december 30‑i 84/5/EGK második tanácsi irányelv (HL 1984. L 8., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet,
7. kötet, 3. o., a továbbiakban: második irányelv) és a gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi felelősség biztosítására
vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1990. május 14‑i 90/232/EGK harmadik tanácsi irányelv (HL L 129., 33. o.;
magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 249. o., a továbbiakban: harmadik irányelv) értelmezésére irányul.
2       A kérelmet a K. Candolin, J.‑A. Viljaniemi, valamint V.‑M. Paananen és a Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola biztosítótársaság
(a továbbiakban: Pohjola), valamint J. Ruokoranta között gépjárműbalesetet követően fizetendő kártérítés tárgyában folyó jogvita
keretében nyújtották be.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
3       A tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről
szóló, 1972. április 24‑i 72/166/EGK tanácsi irányelv (HL L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 10. o.,
a továbbiakban: első irányelv) 3. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A 4. cikk értelmében minden tagállam időben megteszi a szükséges intézkedéseket, hogy a saját területén nyilvántartásba vett
gépjárművek rendelkezzenek gépjármű-felelősségbiztosítással. A fedezett felelősség mértékét és a fedezet feltételeit ezen
intézkedések alapján kell meghatározni.”
4       A második irányelv hetedik és kilencedik preambulumbekezdése értelmében:
„mivel a balesetet elszenvedők érdeke azt kívánja, hogy bizonyos kizárási záradékok csak a biztosító és a balesetben felelős
személy közötti viszonyt szabályozzák; […]
[…]
mivel a biztosított személy, sofőr vagy bármely más felelős személy családtagjai részére ugyanolyan védelmet kell nyújtani
személyi sérülés esetén, mint egyéb harmadik fél esetében”.
5       A második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Valamennyi tagállam megtesz minden szükséges intézkedést, amely garantálja, hogy bármely törvényi rendelkezést vagy bármely
szerződési záradékot, amely a 72/166/EGK irányelv 3. cikke (1) bekezdésének megfelelően kiállított biztosítási kötvényben
szerepel, és amely kizárja a biztosítás köréből azokat az eseteket, amikor a gépjárművet olyan személy használja vagy vezeti,
aki:
–       ezen tevékenységhez nem rendelkezik kifejezett vagy hallgatólagos engedéllyel,
vagy
–       nem rendelkezik az adott gépjármű vezetésére feljogosító jogosítvánnyal,
vagy
–       megszegte az adott gépjármű műszaki állapotára és biztonságosságára vonatkozó, törvény által megszabott műszaki előírásokat,
a 72/166/EGK irányelv 3. cikk (1) bekezdésének alkalmazásában érvénytelennek tekintsenek olyan harmadik fél kárigényének vonatkozásában,
aki balesetet szenvedett el.
Mindazonáltal az első francia bekezdésben említett rendelkezés vagy előírás felhasználható olyan személyek ellenében, akik
saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe, amely a kárt vagy a sérülést okozta, amennyiben a biztosító bizonyítani tudja,
hogy tudomásuk volt arról, hogy a gépjármű lopott volt.
[…]”
6       A harmadik irányelv 1. cikke így rendelkezik:
„A 84/5/EGK irányelv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése sérelme nélkül a 72/166/EGK irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében
említett biztosítás a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi utasnak a gépjárműhasználatból eredő személyi sérülésével
kapcsolatos felelősségre.
[…]”

A nemzeti szabályozás
7       Az alapügy tényállása idején a 656/1994. törvénnyel módosított 1959. június 26‑i gépjármű-biztosításról szóló törvény (liikennevakuutuslaki
[279/1959]) 7. cikkének (1) és (3) bekezdése a következőket mondta ki:
„1.      Ha a közlekedési baleset károsultja is felelős a baleset bekövetkezéséért, a személyi sérülésen kívüli károk megtérítésére
vonatkozó igénye kizárható vagy korlátozható vétkessége, vezetői magatartása és a károkozáshoz vezető egyéb körülmény alapján.
Az a személy, aki szándékosan vagy súlyos gondatlansággal saját testi épségében kárt okozott, csak abban a mértékben jogosult
kártérítésre, amennyiben a kár keletkezésében más körülmény is közrehatott.
[…]
3.      Aki gépjárművezetés során testi épségében károsul, és a vezetés időpontjában vagy azt követően véralkoholszintje meghaladta
az 1,2 ezreléket vagy légalkoholszintje a 0,60 mg/l értéket, vagy a kárt azért okozta, mert a gépjármű vezetésekor szeszes
italtól vagy/és hátrányosan ható szertől befolyásolt állapotban volt, és ez jelentősen csökkentette a hibátlan cselekvésre
való képességét, csak különös indokból igényelhet a biztosítótól kártérítést. A gépjárművezető kártérítési igényére vonatkozó
fenti rendelkezések azokra az utasokra is alkalmazandóak, akik a káresemény bekövetkezésekor a gépjárműben tartózkodtak annak
ellenére, hogy ismerték vagy ismerniük kellett volna a gépjárművezető állapotát.”
8       Az Európai Közösségek Bizottságának a Finn Köztársasághoz intézett 2002. március 20‑i indokolással ellátott véleménye folytán
az 548/2002. törvény módosította a 7. cikk (3) bekezdésének második mondatát. Az új rendelkezés értelmében:
„A káresemény bekövetkezésekor az ilyen állapotú vezető gépjárművében tartózkodó utas kártérítése a közrehatása arányában
ésszerű mértékben korlátozható.”
9       2003. február 1‑jei hatálybalépése óta az 1144/2002. törvény 7. cikkének (1) bekezdése a következőket állapítja meg:
„Az a személy, aki szándékosan közrehatott a saját testi épségében történt károkozásban, csak abban a mértékben jogosult kártérítésre,
amennyiben a kár keletkezésében más körülmény is közrehatott. Amennyiben ez a körülményeket figyelembe véve méltányos, kizárható
vagy korlátozható az olyan személynek nyújtandó kártérítés, aki súlyos gondatlansággal közrehatott a saját testi épségében
történt kár okozásában.”

Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
10     1997. április 21‑én K. Candolin édesanyja, T. Candolin, valamint J.‑A. Viljaniemi és V.‑M. Paananen ez utóbbi gépjárművében
utaztak, amelyet J. Ruokoranta vezetett. Az utazás során közlekedési baleset történt, melynek során T. Candolin életét vesztette,
a többi utas pedig súlyosan megsérült.
11     Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a gépjárművezető és valamennyi utas ittas volt.
12     A Porin käräjäoikeus (pori elsőfokú bíróság) J. Ruokorantát szabadságvesztésre és K. Candolin, valamint J.‑A. Viljaniemi és
V.‑M. Paananen számára történő kártérítés megfizetésére kötelezte. A Pohjola által nyújtandó kártérítés kérdésében ez a bíróság
úgy határozott, hogy mivel szerinte a gépjármű többi utasának észre kellett volna vennie a gépjárművezető ittasságát, a 656/1994.
törvénnyel módosított gépjármű-biztosításról szóló törvény 7. cikkének (3) bekezdése alapján elvileg egyikük sem támaszthat
igényt az említett biztosítótársaság által nyújtandó kártérítés iránt. Ha azonban e rendelkezés értelmében „különös indok”
állna fenn a kártérítés kifizetésére, a Pohjola köteles lenne ennek eleget tenni. Figyelembe véve V.‑M. Paananen súlyos sérülését
és azt, hogy J. Ruokoranta pénzügyi helyzetére tekintettel valószínűleg nem tudná megfizetni a kártérítést, a Porin käräjäoikeus
úgy határozott, hogy a Pohjolának kell kifizetnie a kártérítést. K. Candolin és J.‑A. Viljaniemi esetében azonban úgy ítélte
meg, hogy semmilyen „különös indokra” nem lehet hivatkozni.
13     A fellebbezési eljárásban a Turun hovioikeus (turkui fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy a Pohjolának nem kell viselnie
azt a kártérítést, amellyel J. Ruokoranta tartozik V.‑M. Paanennek.
14     K. Candolin, valamint J.‑A. Viljaniemi és V.‑M. Paananen felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Turun hovioikeus ítélete ellen
a Korkein oikeushoz (legfelsőbb bíróság). Kérik, hogy a biztosítótársaság a gépjármű-felelősségbiztosítás alapján térítse
meg a kárukat. A Pohjola azzal az indokolással vitatja megtérítési kötelezettségét, hogy ha egy utas úgy száll be a gépjárműbe,
hogy tudja, hogy az átlagosnál nagyobb kárkockázatot vállal, akkor magának kell viselnie cselekménye következményeit.
15     Mivel a Korkein oikeus úgy ítélte meg, hogy a tényállás időpontjában hatályos jogszabályi rendelkezéseket a közösségi jognak
megfelelően kell értelmezni, úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdéseket terjeszti előzetes döntéshozatalra
a Bíróság elé:
„1)      A harmadik irányelv 1. cikke […], amely szerint a felelősségbiztosítás a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi
utasnak a gépjárműhasználatból eredő személyi sérülésével kapcsolatos felelősségre, vagy másik közösségi jogi aktus vagy alapelv
korlátozza‑e a nemzeti jog szerint az utas károkozásban történt közrehatásának figyelembevételét a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás
által nyújtandó kártérítési igénye vizsgálatánál?
2)      Megfelel‑e a közösségi jognak – […] a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében foglalt eseteken kívül –
a gépjármű utasának a baleset következtében szenvedett kára kötelező felelősségbiztosítás által történő megtérítése iránti
igényének az utas magatartása miatt történő kizárása vagy korlátozása? Fennállhat‑e ez akkor például, ha az érintett annak
ellenére szállt be a gépjárműbe, hogy észrevehette volna, hogy a baleseti és kárkockázat az átlagosnál nagyobb?
3)      Ellentétes‑e a közösségi joggal olyan szempontként figyelembe venni a gépjárművezető ittasságát, mint amely befolyásolja a
biztonságos gépjármű-vezetési képességét?
4)      Ellentétes‑e a közösségi joggal, ha a többi utasénál szigorúbb megítélés alá kerül annak a gépjármű-tulajdonosnak a személyi
sérülése felelősségbiztosítás által történő megtérítése iránt támasztott kártérítési igénye, aki ittas személynek átengedte
a gépjármű vezetését?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
16     Ezekkel az együttesen vizsgálandó kérdésekkel a kérdést feltevő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy a második irányelv
2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése és a harmadik irányelv 1. cikke ellentétes‑e a nemzeti joggal, amely szerint
a károkozásban történt közrehatása miatt kizárt vagy korlátozott a gépjármű utasának azon kártérítési igénye, amelyet a kötelező
gépjármű-felelősségbiztosítással szemben támaszt az általa szenvedett károk megtérítése iránt, és hogy eltér‑e a válasz, ha
az utas a gépjármű tulajdonosa.
17     Bevezetésként arra kell emlékeztetni, hogy az első, a második és a harmadik irányelv arra irányul, hogy egyrészt szabad mozgást
biztosítson az általában a Közösség területén található gépjárműveknek és utasaiknak, másrészt függetlenül attól, hogy a Közösségen
belül hol történt a baleset, hasonló elbánást biztosítson az ilyen gépjárművek által okozott balesetek károsultjainak (a C‑129/94. sz.
Ruiz Bernáldez-ügyben 1996. március 28‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑1829. o.] 13. pontja).
18     A károsultak védelmét mint célkitűzést szem előtt tartva határozott a bíróság úgy, hogy az első irányelv 3. cikkének (1) bekezdésébe
ütközik az a rendelkezés, miszerint a biztosító törvényi rendelkezésre vagy bármely szerződési záradékra hivatkozással megtagadhatja
a kártérítést a biztosított gépjárművel okozott baleset harmadik fél károsultjaitól (a fent hivatkozott Ruiz Bernáldez-ügyben
hozott ítélet 20. pontja).
19     A Bíróság továbbá úgy határozott, hogy a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének első albekezdése csak az olyan törvényi
rendelkezéseket vagy szerződési záradékokat illetően vonatkozik erre a kötelezettségre, amelyek bizonyos eseteket (amikor
a gépjárművet olyan személy használja vagy vezeti, aki nem rendelkezik engedéllyel, nem rendelkezik jogosítvánnyal, vagy megszegte
az adott gépjármű műszaki állapotára és biztonságosságára vonatkozó, törvény által megszabott műszaki előírásokat) kizárnak
a biztosítás köréből (a fent hivatkozott Ruiz Bernáldez-ügyben hozott ítélet 21. pontja).
20     E kötelezettségtől eltérve a 2. cikk (1) bekezdésének második albekezdése szerint – tekintettel arra, hogy maguk idézték elő
a helyzetet – a biztosítónak nem kell megtérítenie bizonyos személyek kárát (akik olyan gépjárműbe szálltak be, amelyről tudták,
hogy lopott) (a fent hivatkozott Ruiz Bernáldez-ügyben hozott ítélet 21. pontja).
21     Mivel azonban általános szabály alól kivételt teremtő rendelkezésről van szó, a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének
második albekezdését szűken kell értelmezni.
22     Amint azt a főtanácsnok indítványa 42. pontjában jogosan fejtette ki, minden más értelmezés lehetővé tenné a tagállamok számára,
hogy bizonyos esetekben korlátozzák a közlekedési balesetek harmadik fél károsultjai számára nyújtandó kártérítést, holott
az említett irányelvnek éppen ezt kell megakadályoznia.
23     Ebből következően a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a gépjármű használatát
vagy vezetését a biztosítás köréből kizáró törvényi rendelkezés vagy biztosítási szerződési záradék csak akkor használható
fel olyan személyek ellenében, akik saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe, amely a kárt vagy a sérülést okozta, ha a
biztosító bizonyítani tudja, hogy tudomásuk volt arról, hogy a gépjármű lopott volt.
24     A kötelező felelősségbiztosítás által nyújtandó kártérítési igénynek a balesetet szenvedett utas közrehatása miatt történő
kizárását vagy korlátozását illetően az első, a második és a harmadik irányelv céljából és szövegéből az következik, hogy
ezek nem a tagállamok felelősségbiztosítási rendszereinek harmonizálására irányulnak, és hogy a közösségi jog jelenlegi állapotában
a tagállamok továbbra is szabadon határozhatják meg a gépjárműbalesetekből eredő károkra alkalmazandó polgári jogi felelősséget
(a C‑348/98. sz., Mendes Ferreira és Delgado Correia Ferreira ügyben 2000. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6711. o.]
23. és 29. pontja).
25     E tekintetben a Pohjola, valamint a finn, a német, az osztrák és a norvég kormány azt állítják, hogy a közösségi jog nem korlátozza
azt, hogy milyen jelentőséget tulajdonítson a felelősségbiztosításra vonatkozó nemzeti jog az utasnak az általa elszenvedett
kár okozásában tanúsított közrehatásának.
26     Ez az érv nem fogadható el.
27     A tagállamoknak a közösségi jogot betartva kell hatáskörüket gyakorolniuk, figyelemmel különösen az első irányelv 3. cikkének
(1) bekezdésére, a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésére és a harmadik irányelv 1. cikkére, amelyeknek az a céljuk,
hogy valamennyi gépjárműbalesetet szenvedett utas számára biztosítsák, hogy a kötelező felelősségbiztosítás megtérítse az
őket ért kárt.
28     A gépjárműbalesetekből eredő károk megtérítésére vonatkozó nemzeti rendelkezések ezért nem csorbítják az említett rendelkezések
hatékony érvényesülését.
29     Ez különösen akkor lenne így, ha – kizárólag az utas károkozásban való közrehatása alapján –az általános és absztrakt kritériumokon
alapuló nemzeti szabályozás kizárná vagy aránytalanul korlátozná az utasnak a kötelező felelősségbiztosítás által nyújtandó
kártérítési igényét.
30     A károsultnak nyújtandó kártérítés mértékét csak rendkívüli körülmények esetén, egyéni mérlegelés alapján lehet korlátozni.
31     Annak megítélésekor, hogy fennáll‑e ilyen körülmény, és hogy arányos‑e a kártérítés korlátozása – amely a nemzeti bíróság
hatáskörébe tartozik –, nincsen jelentősége annak a ténynek, hogy az érintett utas a tulajdonosa annak a gépjárműnek, amelynek
vezetője a balesetet okozta.
32     Mivel a harmadik irányelv 1. cikke szerint a gépjármű-felelősségbiztosítás a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi
utas személyi sérülésével kapcsolatos felelősségre, ez a rendelkezés egyedül a vezető és a többi utas között tesz megkülönböztetést.
33     Ezen túlmenően a fenti 18. és 20. pontban idézett, védelemre vonatkozó célkitűzések megkövetelik, hogy a balesetben nem vezetőként,
hanem utasként részt vevő gépjármű-tulajdonos jogi helyzete megegyezzen a balesetet szenvedő gépjármű többi utasáéval.
34     Ezt az értelmezést a közösségi jog fejlődése is alátámasztja. A második irányelv hetedik preambulumbekezdése szerint a balesetet
szenvedők érdeke azt kívánja, hogy bizonyos kizárási záradékok csak a biztosító és a balesetben felelős személy közötti viszonyt
szabályozzák. Azért, hogy az irányelv kilencedik preambulumbekezdésének megfelelően egyéb harmadik fél ugyanolyan védelemben
részesüljön, a 3. cikk kiterjeszti a biztosítás körét a biztosított személy, a sofőr vagy bármely más, a magánjog értelmében
felelős személy családtagjainak személyi sérüléseire. A harmadik irányelv 1. cikke még tágabban fogalmaz, amikor megállapítja,
hogy a kártérítés a gépjármű vezetője kivételével valamennyi utas személyi sérülésére kiterjed. Nincsen ezért kizárva a kártérítésből
a gépjármű tulajdonosa, aki egyben utasa is volt.
35     A fenti szempontokra tekintettel a feltett kérdésekre ezért azt a választ kell adni, hogy az alapügy tényállása mellett a
második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésébe és a harmadik irányelv 1. cikkébe ütközik az a nemzeti szabályozás, amely szerint
a károkozásban történt közrehatása miatt kizárható vagy aránytalanul korlátozható a gépjármű utasának azon kártérítési igénye,
amelyet a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítással szemben támaszt az általa elszenvedett károk megtérítése iránt. Nem releváns
az a körülmény, hogy a gépjármű érintett utasa a tulajdonosa annak a gépjárműnek, amelynek vezetője a balesetet okozta.

A költségekről
36     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
Az alapügy tényállása mellett a tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló,
1983. december 30‑i 84/5/EGK második tanácsi irányelv 2. cikkének (1) bekezdésébe és a gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári
jogi felelősség biztosítására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1990. május 14‑i 90/232/EGK harmadik tanácsi
irányelv 1. cikkébe ütközik az a nemzeti szabályozás, amely szerint a károkozásban történt közrehatása miatt kizárható vagy
aránytalanul korlátozható a gépjármű utasának azon kártérítési igénye, amelyet a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítással
szemben támaszt az általa elszenvedett károk megtérítése iránt. Nem releváns az a körülmény, hogy a gépjármű érintett utasa
a tulajdonosa annak a gépjárműnek, amelynek vezetője a balesetet okozta.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: finn.