CELEX: 62002CJ0467
Associācijas līgums starp EEK un Turciju
Brīva darba ņēmēju pārvietošanās
Asociācijas Padomes lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa un 14. panta 1. punkts
Turku izcelsmes darba ņēmēja pilngadību sasnieguša bērna uzturēšanās tiesības
Lēmuma par izraidīšanu priekšnoteikumi
Kriminālā sodāmība


Verwaltungsgericht
Stuttgart
lūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretējami Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80
(turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”) 6., 7. un 14. pants. Asociācijas padome tika izveidota ar līgumu, ko Ankarā 1963. gada
12. septembrī parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, ar kuru nodibināta
asociācija starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju un kas Kopienas vārdā ir noslēgts, aprobēts un parakstīts ar Padomes
1963. gada 23. decembra Lēmumu Nr. 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp., turpmāk tekstā – “Asociācijas līgums”).
Šis lūgums ticis iesniegts saistībā ar lietas iztiesāšanu starp Turcijas pilsoni Inanu Cetinkaju [
Inan Cetinkaya
] un
Land Baden‑Württemberg
par izraidīšanu no Vācijas teritorijas.

Atbilstošās tiesību normas

Lēmums Nr. 1/80
Saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. un 2. punktu:
“1. Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, Turcijas darba ņēmējam, kas iesaistīts dalībvalsts
legālajā darba tirgū, ir:
–        pēc viena gada likumīgas nostrādāšanas šajā dalībvalstī – tiesības iesniegt pieprasījumu darba atļaujas atjaunošanai pie tā
paša darba devēja;
–        pēc trīs gadu likumīgas nostrādāšanas šajā dalībvalstī un ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas dalībvalsts darba
ņēmējiem, – tiesības pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie darba devēja pēc paša izvēles, ja šis piedāvājums izteikts
normālos apstākļos un reģistrēts nodarbinātības dienestā;
–        pēc četru gadu likumīgas nostrādāšanas šajā dalībvalstī – brīva pieeja atalgotam darbam pēc paša izvēles.
2. Ikgadējais atvaļinājums un dzemdību atvaļinājums, darba nespēja vai īss slimības periods tiek pielīdzināti likumīgai nodarbinātībai.
Bezdarba periodi, ko paredzētajā kārtībā konstatējušas kompetentās iestādes, un darba kavējumi ilgstošas slimības dēļ netiek
ieskaitīti likumīgas nodarbinātības laikā, tomēr neskarot tiesības, kas iegūtas iepriekšējā darba perioda laikā.”
Lēmuma Nr. 1/80 7. pants nosaka:
“Dalībvalstī likumīgi nodarbināta Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju viņam pievienoties:
–        ir tiesības ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm tiek dota priekšroka, pieņemt ikvienu darba piedāvajumu,
ja vien tie likumīgā kārtā valstī nodzīvojuši vismaz trīs gadus;
–        ir brīva pieeja ikvienai atalgotai darbībai pēc viņu izvēles, ja vien viņi likumīgā kārtā valstī nodzīvojuši vismaz piecus
gadus.
Turcijas darba ņēmēja bērni, kas mītnes valstī ieguvuši arodizglītību, neatkarīgi no viņu uzturēšanās ilguma šajā dalībvalstī
ar noteikumu, ka viņu vecāki likumīgi šajā dalībvalstī nostrādājuši vismaz trīs gadus, var pieņemt ikvienu darba piedāvājumu.”
Saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punktu:
“Šīs sadaļas noteikumi ir piemērojami, ievērojot ierobežojumus, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības un
veselības apsvērumiem.”

Valsts tiesiskais regulējums

Ausländergeset
(Likums par ārvalstniekiem, turpmāk tekstā – “
AuslG
”) 47. panta 1. un 2. punkts nosaka:
“(1) Ārvalstnieks tiek izraidīts:
1.      ja viņš izdarījis vienu vai vairākus tīšus noziedzīgus nodarījumus, par ko viņam piespriesta brīvības atņemšana uz laiku ne
mazāk par trim gadiem vai īpašs sods, kas tiek piemērots nepilngadīgiem likumpārkāpējiem, kas nav pārsūdzams, vai ja viņam
piespriesti vairāki šīs kategorijas sodi, kas kopā sastāda vismaz trīs gadus piecu gadu perioda ietvaros, vai ja pēc pēdējā
piespriestā soda, kas nav pārsūdzams, izdots rīkojums par medicīniska rakstura piespiedu līdzekļu piemērošanu, vai
2.      ja viņš bez pārsūdzības iespējas notiesāts ar nepilngadīgiem likumpārkāpējiem piemērojamu sodu uz laiku ne mazāk par diviem
gadiem vai brīvības atņemšanu bez pārbaudes laika saskaņā ar likumu par narkotiskajām vielām, par noziedzīgu nodarījumu pret
sabiedrisko kārtību, kas izdarīts atbilstoši Krimināllikuma 125.a panta otrajai daļai, vai par noziedzīgu nodarījumu pret
sabiedrisko kārtību atbilstoši Krimināllikuma 125. pantam, proti, ar aizliegtu sanāksmi vai demonstrāciju.
(2) Ārvalstnieks parasti tiek izraidīts:
1.      ja viņš ticis notiesāts bez pārsūdzības iespējas un ne nosacīti ar nepilngadīgiem likuma pārkāpējiem piemērojamu sodu uz laiku
ne mazāku par diviem gadiem vai ar brīvības atņemšanu par vienu vai vairākiem tīšiem noziedzīgiem nodarījumiem;
2.      ja viņš, pārkāpjot normas likumā par narkotiskajām vielām, audzē, izgatavo, importē, transportē vai eksportē narkotiskās vielas,
pārdod narkotiskās vielas, nodod narkotiskās vielas citiem vai citādā veidā laiž narkotikas apgrozībā, tirgojas ar narkotiskajām
vielām vai arī kūda vai darbojas kā starpnieks minētajās darbībās.”

AuslG
48. panta 1. punkts paredz:
“(1)      Ārvalstnieks, kam:
1.      ir uzturēšanās atļauja,
2.      ir beztermiņa uzturēšanās atļauja un kurš ir dzimis valsts teritorijā vai ieradies tajā, būdams nepilngadīgs,
3.      ir beztermiņa uzturēšanās atļauja un kas ir apprecējies vai izveidojis brīvu savienību ar ārvalstnieku, kas atbilst iepriekš
1. un 2. punktā minētajiem kritērijiem,
[..]
var tikt izraidīts vienīgi nopietnu valsts drošības un sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ. Šie apsvērumi parasti pastāv gadījumos,
kas aprakstīti 47. panta 1. punktā.”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
No lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu izriet, ka Inans Cetinkaja, prasītājs pamata prāvā, ir dzimis 1979. gada 24. janvārī
Vācijā, kur arī viņš visu mūžu ir dzīvojis. Kopš 1995. gada 9. marta viņam ir bijusi beztermiņa uzturēšanās atļauja šajā dalībvalstī.
1995. gada jūlija mēnesī Inans Cetinkaja saņēma vidējās izglītības diplomu. Divus mēnešus vēlāk viņš uzsāka mācības, lai kļūtu
par galdnieku, taču mācības viņš pameta nākamā gada februārī. Pēc tam viņš strādāja īsākus laika periodus pie vairākiem darba
devējiem. 1996. gada vasarā viņš tādējādi pāris nedēļu strādāja par viesmīli kādā restorānā. Tā paša gada rudenī viņš atsāka
mācības, lai iegūtu darba vietu mazumtirdzniecībā, taču pameta tās pēc īsa laika perioda. Pēc tam viņš no 1996. gada novembra
līdz 1997. gada janvārim strādāja restorānā. Vēlāk, līdz 1998.gada jūnijam, viņš strādāja kādā sabiedrībā un pēc tam kādā
citā sabiedrībā 1998. gada augustā un septembrī. Pēc bezdarba perioda, kas ilga līdz 1999. gada jūlijam, Inans Cetinkaja vienu
mēnesi nostrādāja par noliktavas pārzini. Kopš 1999. gada 1. augusta viņš strādāja kādā transporta sabiedrībā, ko viņš pēc
īsa brīža pameta. Visbeidzot viņš tika iekārtots darbā kā mašīnstrādnieks, taču pameta šo darba vietu 1999. gada decembrī.
Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu precizē, ka Inana Cetinkajas vecāki un piecas vecākās māsas, no kurām trīs ir ieguvušas
Vācijas pilsonību, arī dzīvo Vācijā, kur viņu tēvs ir bijis nodarbināts līdz pensionēšanās vecumam. Inana Cetinkajas vecāki
un divas māsas, kam ir Turcijas pilsonība, ir iesnieguši iesniegumus par Vācijas pilsonības iegūšanu naturalizācijas ceļā.
Tāpat lūgumā sniegt prejudiciālo nolēmumu norādīts, ka Inans Cetinkaja 1996. gada 1. augustā Vācijā ticis notiesāts, piespriežot
80 stundas sabiedrisko darbu par zādzību grupā, izspiešanu grupā un pieciem izspiešanas mēģinājumiem grupā, 1997. gada 15. aprīlī
viņš notiesāts, piespriežot divu nedēļu ieslodzījumu nepilngadīgajiem, ņemot vērā iepriekšējo sodāmību, 1998. gada 24. martā
viņš bija notiesāts, piespriežot nosacīti sešu mēnešu ieslodzījumu nepilngadīgo likumpārkāpēju ieslodzījuma vietā par miesas
bojājumu nodarīšanu grupā, 1999. gada 26. oktobrī, ņemot vēra iepriekšējo sodāmību par pretlikumīgu tirdzniecību ar narkotiskajām
vielām lielā apmērā, viņš tika notiesāts ar divu gadu ieslodzījumu nepilngadīgo likumpārkāpēju ieslodzījuma vietā, 2000. gada
26. septembrī, ņemot vērā abas iepriekšējās sodāmības par divkārtēju pretlikumīgu narkotisko vielu iegūšanu un tirdzniecību
ar tām kā arodu, divkārtēju narkotisko vieglu glabāšanu lielā apjomā tirdzniecībai ar tām divās epizodēs un pretlikumīgu narkotisko
vielu importu lielā apmērā, kas apvienota ar narkotisko vielu tirdzniecību kā arodu, viņam piespriests trīs gadu ieslodzījums
nepilngadīgo likumpārkāpēju ieslodzījuma vietā.
Inans Cetinkaja 2000. gada 7. janvārī tika arestēts un ievietots nepilngadīgo likumpārkāpēju izvietošanas centrā. 2001. gada
22. janvārī viņš tika atbrīvots, lai varētu apmeklēt ārstēšanas kursu un tā atbrīvotos no narkotiku atkarības. Pēc divu kursu
apmeklēšanas un pamešanas bez sekmīga iznākuma, Inans Cetinkaja no 2001. gada 10. septembra sāka apmeklēt jaunu ārstēšanas
kursu, ko viņš veiksmīgi pabeidza 2002. gada vasarā. Ar tiesas 2002. gada 20. augusta lēmumu tika noteikts, ka atlikusī izciešamā
soda daļa ir nosacīta atbilstoši
Betäubungsmittelgesetz
(Vācijas likumam par narkotiskajām vielām, turpmāk tekstā – “
BtMG
”), kas saskaņā ar iesniedzējtiesu nozīmē, ka tikušas ņemtas vērā arī iedzīvotāju drošības intereses.
Kopš 2002. gada augusta Inans Cetinkaja ir atsācis mācības vidusskolā un divreiz nedēļā nodrošina detoksikācijas centra nakts
pakalpojumus.
2000. gada 3. novembrī
Regierungspräsidium Stuttgart
, kompetentā valsts iestāde, darīja zināmu, ka Inans Cetinkaja visdrīzākajā laikā izraidāms no Vācijas un brīdināja viņu par
to, ka viņam nekavējoties jādodas uz Turciju. Saskaņā ar šīs iestādes viedokli, pastāv nopietni apsvērumi, kas saistīti ar
valsts drošību un sabiedrisko kārtību
AuslG
48. panta 1. punkta trešā teikuma izpratnē, skatot to kopsakarā ar 47. panta 1. daļas 1. punktu, kas pamato tiesisko prezumpciju
par labu izraidīšanai. Tika uzskatīts, ka izraidīšana ir nepieciešama vispārēju un specifisku sabiedrības aizsardzības mērķu
vārdā un ka tā nav pretrunā Lēmuma Nr. 1/80 7. pantam, jo, ievērojot cietumsodus un tiem sekojošo ārstniecības kursu, lai
atbrīvotos no narkotiku atkarības, kas viņam bija jāiziet, viņš vairs nepiederēja darba tirgum. Pat ja viņš varētu atsaukties
uz Lēmuma Nr. 1/80 7. pantā paredzētajām uzturēšanās tiesībām, šīs tiesības ir nosacītas ar šī paša lēmuma 14. pantu, jo izpildīti
visi tajā paredzētie priekšnoteikumi.
2000. gada 8. decembrī Inans Cetinkaja iesniedzējtiesai iesniedza sūdzību par minēto lēmumu.
2002. gada 3. septembrī
Regierungspräsidium Stuttgart
grozīja iepriekš minēto lēmumu tādējādi, ka Inanam Cetinkajam tika noteikts termiņš, 2002. gada 4. oktobris, lai viņš brīvprātīgi
aizbrauktu no Vācijas. Lēmumu pamatojot,
Regierungspräsidium
norādīja, ka Inans Cetinkaja 2001. gada 22. janvārī ticis atbrīvots, lai apmeklētu ārstniecības kursu, tādēļ var noteikt tikai
termiņu, kurā tam brīvprātīgi jāizbrauc no Vācijas teritorijas.
2002. gada 6. septembrī Inans Cetinkaja iesniedza sūdzību arī par šo lēmumu Štutgartes
Verwaltungsgericht
, kas apvienoja abas izskatāmās lietas un izlēma uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai uz darba tirgum piederoša Turcijas darba ņēmēja Vācijā dzimušu bērnu attiecas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa [..],
ja bērnam kopš dzimšanas vai, jebkurā gadījumā, līdz pilngadības sasniegšanas dienai ir bijusi uzturēšanās atļauja vai šāda
atļauja nav bijusi nepieciešama, un bērns sākumā ir varējis uzturēties valstī tikai tāpēc, lai nodrošinātu ģimenes apvienošanos,
un tikai šo iemeslu dēļ viņa uzturēšanās nav tikusi izbeigta?
2)      Vai ģimenes locekļa tiesības uz pieeju darba tirgum un uzturēšanās tiesību pagarinājumu valstī atbilstoši 7. panta pirmās
daļas otrajam ievilkumam var ierobežot tikai ar Lēmuma Nr. 1/80 14. pantu?
3)      Vai tas, ka persona ir notiesāta uz trim gadiem nepilngadīgo likumpārkāpēju ieslodzījuma vietā, nozīmē, ka tā pilnībā pamet
darba tirgu un tādējādi zaudē savas tiesības saskaņā ar 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu, pat ja pastāv konkrēta iespēja,
ka personai būs jāizcieš tikai daļa no soda, taču persona tiks atbrīvota ar nosacījumu, ka tai būs jāapmeklē ārstniecības
kurss, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, kura laikā persona nebūs darba tirgus rīcībā?
4)      Ja persona zaudē darbu vai ir bez darba un nevar meklēt darbu tāpēc, ka tikusi notiesāta, piespriežot (nenosacītu) brīvības
atņemšanu, vai ir jāuzskata, ka šāda darba zaudēšana ir brīvprātīgs bezdarba periods Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta otrā
teikuma izpratnē, kas neizslēdz to, ka attiecīgā persona zaudē tiesības, kas paredzētas Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta
un 7. panta pirmajā daļā?
5)      Vai tas tā ir, pat ja persona var rēķināties ar atbrīvošanu drīzā un pārredzamā laika periodā, taču atbrīvošana ir nosacīta
ar pienākumu apmeklēt ārstniecības kursu, lai atbrīvotos no narkotiku atkarības, un darbu tā varēs atsākt tikai pēc augstāku
kvalifikāciju apliecinoša diploma saņemšanas?
6)      Vai Lēmuma Nr. 1/80 14. pants ir interpretējams tādējādi, ka tiesas procesā jāņem vērā attiecīgās personas vai attiecīgo personu
situācijas izmaiņas, kas notikušas pēc pēdējā valsts iestādes lēmuma pieņemšanas un kas varētu nozīmēt, ka vairs nav izpildīts
kāds Lēmuma Nr. 1/80 14. panta piemērošanas priekšnoteikums?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa interpretējama tādējādi, ka uz pilngadīgu
personu, kas ir dalībvalsts darba tirgū iesaistīta Turcijas darba ņēmēja bērns, attiecas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta 1. daļa
pat tad, ja šis bērns ir dzimis un vienmēr ir dzīvojis minētajā dalībvalstī.
Proti, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai apstāklis, ka Inans Cetinkaja ir dzimis un vienmēr dzīvojis attiecīgajā dalībvalstī,
kas nozīmē, ka viņš nav saņēmis atļauju apvienoties ar darba ņēmēju minētajos noteikumos paredzētajā nozīmē, iespaido šīs
normas piemērošanu.
Ievērojot Tiesai iesniegtos apsvērumus, uz šo jautājumu sniedzama noliedzoša atbilde.
Fakts, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta 1. daļa skaidri regulē gadījumus, kad Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļiem ir “ticis
atļauts viņam pievienoties”, nenozīmē, ka iecerēts liegt šādas tiesības attiecīgajā dalībvalstī dzimušajiem ģimenes locekļiem,
kam tādējādi nav bijis nepieciešams lūgt atļauju pievienoties Turcijas darba ņēmējam šajā dalībvalstī, lai tādējādi apvienotu
ģimeni.
Noteikums, ka ģimenes locekļiem ir jāsaņem atļauja pievienoties Turcijas darba ņēmējam, ir skaidrojams ar to, ka noteikumi
par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turcijas Republiku (turpmāk tekstā – “EEK – Turcijas asociācija”)
neierobežo dalībvalstu pilnvaras regulēt gan Turcijas pilsoņu iebraukšanu attiecīgajā valstī, gan arī noteikumus, kas regulē
šādu Turcijas pilsoņu pirmreizējo nodarbinātību, kas nozīmē, ka vienīgi attiecīgās valsts tiesības nosaka kārtību, kādā šādiem
Turcijas pilsoņiem izsniedzama pirmā atļauja iebraukšanai šajā dalībvalstī (skat. jo īpaši 2004. gada 30. septembra spriedumu
lietā C‑275/02
Ayaz
,
Recueil
, I‑8765. lpp., 35. punkts).
Tā kā šis noteikums izslēdz no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas piemērošanas sfēras Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļus,
kas ieradušies attiecīgajā dalībvalstī un uzturas tajā, pārkāpjot šīs dalībvalsts likumos noteikto kārtību, tad to nevar attiecināt
uz šādas ģimenes locekli, kas, līdzīgi kā pamata prāvā, ir dzimis un vienmēr ir dzīvojis minētajā dalībvalstī un kam tādējādi
nav bijusi nepieciešama atļauja pievienoties minētajam darba ņēmējam.
Turklāt nekas nenorāda uz to, ka ar Lēmumu Nr. 1/80 bijis iecerēts izšķirt Turcijas darba ņēmēja bērnus pēc to dzimšanas vietas,
lai attiecīgajā dalībvalstī dzimušie bērni nebaudītu tiesības pieņemt darba piedāvājumus un uzturēties valstī, kas izriet
no šī Lēmuma 7. panta, salīdzinot ar ģimenes locekļiem, kas saņēmuši atļauju pievienoties minētajam darba ņēmējam.
Šāda interpretācija ir vienīgā, kas nodrošina pastāvošās sistēmas iekšējo loģiku un ļauj pilnībā sasniegt 7. panta pirmās
daļas mērķus, proti, radīt labvēlīgus priekšnoteikumus ģimeņu apvienošanas īstenošanai attiecīgajā dalībvalstī, atļaujot emigrējušā
darba ņēmēja ģimenes locekļiem apmesties kopā ar darba ņēmēju un pēc zināma laika nostiprinot viņu stāvokli dalībvalstī, piešķirot
viņiem tiesības pieņemt darba piedāvājumu šajā valstī (skat. jo īpaši 1997. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C‑351/95
Kadiman
,
Recueil
, I‑2133. lpp., 34.–36. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Ayaz
, 41. punkts).
Līdz ar to tāda Turcijas darba ņēmēja bērns atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai var atsaukties uz šīm normām,
kaut arī šis bērns ir dzimis un vienmēr ir dzīvojis attiecīgajā dalībvalstī.
Vācijas valdība tomēr jautā, vai Inans Cetinkaja izpilda citu 7. panta pirmās daļas piemērošanas priekšnoteikumu, proti, vai
viņa tēvs ir darba ņēmējs, kas “pieder darba tirgum”. Saskaņā ar šīs valdības viedokli, Turcijas darba ņēmējam, kura dēļ pastāv
šīs tiesības, ir jāatbilst priekšnoteikumiem, kas uzskaitīti Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā, uzturēšanās laikā, kurā
šīs ģimenes loceklis, kam nav profesionālās izglītības, atsaucas uz tiesībām, kuras izriet no šīs normas. Taču lūgumā sniegt
prejudiciālo nolēmumu nav norādīts ne tas, vai Inana Cetinkajas tēvs pirms vai pēc izraidīšanas lēmuma pieņemšanas ir zaudējis
darba ņēmēja statusu, ne arī tas, vai viņa māte veikusi profesionālu darbību.
Šie argumenti ir noraidāmi.
No Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas vārdiskā formulējuma neizriet, ka tajā minētie ģimenes locekļi zaudē savas šajā normā
paredzētās tiesības tāpēc, ka minētais darba ņēmējs kādā brīdī pārstāj piederēt attiecīgās dalībvalsts legālajam darba tirgum.
Kā norādījusi Tiesa, pēc minētā trīs gadu perioda notecēšanas, dalībvalstis vairs nevar uzstādīt noteikumus Turcijas darba
ņēmēja ģimenes locekļu uzturēšanās atļauju piešķiršanai, ja šis darba ņēmējs atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas
pirmajam ievilkumam ir nostrādājis trīs gadus, kuru laikā atkarīgajām personām faktiski ir jādzīvo kopā ar darba ņēmēju. Tam
vēl jo lielākā mērā jāattiecas uz Turcijas viesstrādnieku, kas izpilda priekšnoteikumus Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas
otrajā ievilkumā (skat. jo īpaši 2000. gada 16. marta spriedumu lietā C‑329/97
Ergat
,
Recueil
, I‑1487. lpp., 37.–39. punkts).
Tāpat, kas attiecas uz ģimenes locekļu, piemēram, Inana Cetinkajas, tiesībām atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai
daļai pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās kopā ar darba ņēmēju saskaņā ar šīs normas otro ievilkumu uz brīvu pieeju darba
tirgum attiecīgajā dalībvalstī, šī norma ne vien rada tiesības personai tieši uz Lēmuma Nr. 1/80 pamata attiecībā uz uzturēšanās
tiesībām un bez šo tiesību mērķtiecīgas izmantošanas, bet arī atbilstošas tiesības uzturēties attiecīgajā valstī, kas pamatojas
uz Kopienas tiesībām un kas nav atkarīgas no tā, vai izpildīti zināmi priekšnoteikumi (skat. jo īpaši iepriekš minēto spriedumu
lietā Nr. 329/97
Ergat
, 40. punkts).
Tādējādi Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā paredzētās tiesības ģimenes locekļi bauda pēc attiecīgi trīs un piecu gadu
nodzīvošanas ar dalībvalsts legālajam darba tirgum piederīgo Turcijas darba ņēmēju, pat ja šis darba ņēmējs pēc šī uzturēšanās
perioda vairs dalībvalsts darba tirgum nav piederīgs, jo ir izlēmis īstenot savas tiesības doties pensijā.
Tāpēc apstāklis, ka Turcijas darba ņēmējs, kā pamata prāvā, kura ģimenes loceklis, kas faktiski dzīvojis kopā ar šo darba
ņēmēju piecus gadus, kā paredzēts Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrajā ievilkumā, vēlas izmantot Lēmuma Nr. 1/80 7. panta
pirmajā daļā paredzētās tiesības, vairs nepieder dalībvalsts darba tirgum, nenozīmē, ka atkarīgās personas ir šīs tiesības
zaudējušas.
Šajos apstākļos uz pirmo jautājumu sniedzama atbilde, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa interpretējama tādējādi, ka šī
norma attiecas uz attiecīgās dalībvalsts darba tirgum piederoša vai piederējuša turku izcelmes darba ņēmēja bērnu pēc pilngadības
sasniegšanas arī tad, ja šis bērns ir dzimis un vienmēr ir dzīvojis minētajā dalībvalstī.

Par otro jautājumu
No lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu redzams, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa
liedz ierobežot tiesības, kas saskaņā ar šo normu ir Turcijas pilsonim Inana Cetinkajas situācijā, jo ieslodzījuma un tam
sekojoša ārstniecības kursa apmeklēšanas dēļ persona ilgākus laika periodus nepieder darba tirgum.
Tiesa jau ir norādījusi, ka uzturēšanās tiesības, kas izriet no pieejas darba tirgum un tiesībām faktiski strādāt, ko bauda
Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļi, var ierobežot divos veidos. No vienas puses, Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punkts dod
dalībvalstīm tiesības konkrētos gadījumos un ar attiecīgu šāda lēmuma pamatojumu ierobežot Turcijas viesstrādnieka uzturēšanos
attiecīgajā valstī, ja viņš ar savu uzvedību rada patiesu un nopietnu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, valsts drošībai
vai veselībai. No otras puses, ģimenes loceklis, kas likumā paredzētajā kārtībā ir saņēmis atļauju pievienoties Turcijas darba
ņēmējam vienā no dalībvalstīm, bet pamet šīs dalībvalsts teritoriju uz ilgāku laika periodu un bez pamatota iemesla, principā
zaudē savu likumīgo statusu, ko tas pirms tam ieguvis atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai (skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Ergat
, 45., 46. un 48. punkts).
Kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 40. punktā, Tiesas interpretācija, kas izmantota iepriekš minētajā spriedumā
lietā
Ergat
attiecībā uz tāda ģimenes locekļa situāciju, kurš pievienojies darba ņēmējam attiecīgajā dalībvalstī, vēl jo vairāk attiecas
uz pamata prāvas situāciju, kad šis ģimenes loceklis ir dzimis un vienmēr ir dzīvojis attiecīgajā dalībvalstī.
No tā izriet, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa interpretējama tādējādi, ka tiesības, ko šī norma paredz Turcijas darba
ņēmēja ģimenes locekļiem, kas izpildījuši minimālā uzturēšanās perioda prasības, var ierobežot vienīgi atsaucoties uz Lēmuma
Nr. 1/80 14. pantu, proti, uz valsts drošības, sabiedriskās kārtības un veselības pamata, vai tāpēc, ka attiecīgā persona
ir uz ilgāku laiku un bez pamatota iemesla pametusi attiecīgo dalībvalsti.
Tādējādi uz otro jautājumu sniedzama atbilde, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa liedz ierobežot tiesības, kas saskaņā
ar šo normu ir Turcijas pilsonim Inanam Cetinkajam situācijā, kad ieslodzījuma un tam sekojoša ārstniecības kursa apmeklēšanas
dēļ persona ilgākus laika periodus nepieder darba tirgum.

Par trešo, ceturto un piekto jautājumu
Ievērojot atbildi uz otro jautājumu, nav nepieciešams atbildēt uz trešo, ceturto un piekto jautājumu, kas uzdoti, pieņemot,
ka tiesības, ko Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļi bauda saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, var tikt ierobežotas
citu iemeslu dēļ, bez Lēmuma Nr. 1/80 14. pantā minētajiem, vai tāpēc, ka attiecīgā persona uz ilgāku laiku un bez pamatota
iemesla pametusi dalībvalsti.

Par sesto jautājumu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Lēmuma Nr. 1/80 14. pants interpretējams tādējādi, ka tas liedz valsts tiesai,
izvērtējot lēmumu par Turcijas pilsoņa izraidīšanu, ņemt vērā pārmaiņas, kas notikušas pēc pēdējā attiecīgās valsts iestādes
lēmuma pieņemšanas, un kas nozīmē, ka attiecīgās personas tiesības šīs normas izpratnē vairs nav ierobežojamas.
Tiesa no Asociācijas līguma 12. panta un tam pievienotā Protokola, kas parakstīts 1970. gada 23. novembrī Briselē un kas no
Kopienas puses noslēgts, aprobēts un parakstīts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (OV L 293, 1. lpp.)
(turpmāk tekstā – “Pievienotais Protokols”), 36. panta, un no Lēmuma Nr. 1/80 mērķa ir secinājusi, ka principi, kas minēti
EK līguma 48. pantā (jaunajā redakcijā – EKL 39. pants), EK līguma 49. pantā (tagad, pēc grozījumiem, EKL 40. pants) un EK
līguma 50. pantā (tagad EKL 41. pants), ciktāl iespējams, attiecināmi uz Turcijas darba ņēmēju, kas bauda minētajā lēmumā
paredzētās tiesības (skat. jo īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Ayaz
, 44. punkts).
No tā izriet, ka sabiedriskās kārtības izņēmuma apjoms atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punktam interpretējams tāpat,
kā šis jēdziens tiek interpretēts jautājumos par tādu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, kas ir Kopienas dalībvalsts pilsoņi.
Šādas interpretācijas pamatotību nostiprina tas, ka šī norma ir formulēta gandrīz identiski Līguma 48. panta 3. punktam (2000. gada
10. februāra spriedums lietā C‑340/97
Nazli
,
Recueil
, I‑957. lpp., 56. punkts).
Ciktāl tas attiecas uz 3. pantu Padomes 1964. gada 25. februāra Direktīvā 64/221/EEK par īpašu pasākumu saskaņošanu attiecībā
uz ārvalstnieku pārvietošanos un dzīvesvietu, kas ir attaisnojami ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības aizsardzību
(OV 1964, L 56, 850. lpp.), Tiesa ir norādījusi, ka kompetentajām valsts iestādēm, kuras lemj vai citas dalībvalsts pilsonis
var tikt izraidīts, atsaucoties uz sabiedriskās kārtības izņēmumu, katrā konkrētā gadījumā jānorāda uz darbībām vai apstākļiem,
kas liecina, ka pastāv patiess sabiedriskās kārtības apdraudējums. Ne Direktīvas 64/221 3. panta redakcija, ne Tiesas judikatūra
nesniedz tuvākus paskaidrojumus par laika brīdi, kad ir novērtējams apdraudējuma “patiesais” raksturs (2004. gada 29. aprīļa
spriedums lietās C‑482/01 un C‑493/01
Orfanopoulos
un
Oliveri
,
Recueil
, I‑5257. lpp., 77. punkts).
Iepriekš minētā sprieduma
Orfanopoulos
un
Oliveri
82. punktā Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 64/221 3. pants liedz īstenot valsts praksi, ar ko valsts tiesām, izvērtējot lēmumu
par citas Kopienas dalībvalsts pilsoņa izraidīšanu, nav jāizvērtē faktiskie apstākļi, kas radušies pēc pēdējā kompetentās
valsts iestādes pieņemtā lēmuma, un kas liecina, ka attiecīgās personas uzvedības radītais sabiedriskās kārtības apdraudējums
ir izbeidzies vai samazinājies līdz nenozīmīgam apmēram.
Kā jau minēts šī sprieduma 42. un 43. punktā, Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punkts uzliek kompetentajām valsts iestādēm konkrētus
ierobežojumus, kas līdzinās ierobežojumiem, kuri attiecas uz šādu lēmumu pieņemšanu attiecībā uz citas dalībvalsts pilsoni.
Tāpat kā Direktīvas 64/221 3. pantā, arī šajā Lēmumā nav noteikts, kad tieši izvērtējams apdraudējuma patiesais raksturs.
Ievērojot brīvas darba ņēmēju pārvietošanās principu attiecībā uz dalībvalstu pilsoņiem, kas attiecas arī uz Turcijas pilsoņiem,
kuri bauda tiesības saskaņā ar Lēmumu Nr. 1/80, valstu tiesām, izvērtējot lēmumu par Turcijas pilsoņa izraidīšanu, jāņem vērā
faktiskie apstākļi, kas radušies pēc kompetentas valsts iestādes pēdējā pieņemtā lēmuma un kas liecina, ka attiecīgās personas
uzvedības radītais sabiedriskās kārtības apdraudējums ir izbeidzies vai samazinājies līdz nenozīmīgam apmēram.
Tādējādi uz sesto jautājumu sniedzama atbilde, ka Lēmuma Nr. 1/80 14. pants liedz valstu tiesām, izvērtējot lēmumu par Turcijas
pilsoņa izraidīšanu, neņemt vērā faktiskos apstākļus, kas radušies pēc kompetentās valsts iestādes pēdējā lēmuma pieņemšanas
un kas vairs nepieļauj attiecīgās personas tiesību ierobežojumu šajā Lēmumā paredzētajā veidā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
1980. gada Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidošanu 7. panta pirmā daļa, ko pieņēmusi Asociācijas padome, kas izveidota
saskaņā ar Līgumu par asociācijas izveidi starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, interpretējams tādējādi, ka šī norma
attiecas uz attiecīgās dalībvalsts darba tirgum piederoša vai piederējuša Turcijas darba ņēmēja bērnu pēc pilngadības sasniegšanas
arī tad, ja šis bērns ir dzimis un vienmēr ir dzīvojis minētajā dalībvalstī;
2)
Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa iestājas pret to, ka tiesības, ko saskaņā ar šo normu bauda Turcijas pilsonis Inana Cetinkaja
situācijā, var tikt ierobežotas pēc ieslodzījuma un tam sekojoša ārstniecības kursa apmeklēšanas tāpēc, ka šī persona ilgākus
laika periodus nepieder darba tirgum;
3)
Lēmuma Nr. 1/80 14. pants iestājas pret to, ka valstu tiesās, izvērtējot lēmumu par Turcijas pilsoņa izraidīšanu, netiek ņemti
vērā faktiskie apstākļi, kas radušies pēc kompetentās valsts iestādes pēdējā lēmuma pieņemšanas un vairs nepieļauj attiecīgās
personas tiesību ierobežojumu šajā Lēmumā paredzētajā veidā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.