CELEX: 62002CJ0350
Valsts pienākumu neizpilde
Personas datu apstrāde un privātās dzīves aizsardzība telekomunikāciju nozarē
Direktīvas 97/66/EK 6. un 9. pants
Nepieciešamība precīzi identificēt iebildumus argumentētajā atzinumā

Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 1. oktobrī, Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši EKL 226.
pantam cēla prasību nolūkā atzīt, ka, nepieņemot visus vajadzīgos normatīvos un administratīvos aktus, lai valsts tiesībās
transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/66/EK par personas datu apstrādi un privātās
dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē (OV L 24, 1998, 1. lpp.) 6. un 9. pantu, vai vismaz nepaziņojot Komisijai par šīm
tiesību normām, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi tai ar līgumu uzliktos pienākumus.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesību normas
Saskaņā ar Direktīvas 97/66 1. panta 1. punktu, kas bija spēkā faktu rašanās laikā, tā attiecās uz "dalībvalstu to noteikumu
saskaņošanu, ar kuriem jānodrošina pamattiesību un pamatbrīvību līdzvērtīgs aizsardzības līmenis, un jo īpaši attiecībā uz
tiesībām uz privāto dzīvi saistībā ar personas datu apstrādi telekomunikāciju nozarē, kā arī jānodrošina šo datu un telekomunikāciju
iekārtu un pakalpojumu brīva aprite Kopienā".
Direktīvas 97/66 6. pantā ir noteikts:
"1. Informācija par datu plūsmu, kas attiecas uz abonentiem un lietotājiem un ko publisko telekomunikāciju tīkla pakalpojumu
sniedzējs un/vai publiski pieejamu telekomunikāciju pakalpojuma sniedzējs apstrādā, lai izveidotu savienojumu, vai uzglabā,
ir jādzēš vai jāpadara anonīma, līdz ar savienojuma beigām, neierobežojot šā panta 2., 3. un 4. punktu.
2. Lai abonentam sagatavotu rēķinu un veiktu norēķinus par starpsavienojumiem, var apstrādāt pielikumā minētos datus. Šāda
apstrāde ir pieļaujama tikai tik ilgi, kamēr nav beidzies termiņš, kura laikā var likumīgi apstrīdēt rēķinu vai saņemt maksājumu.
3. Savu telekomunikāciju pakalpojumu tirdzniecības nolūkā publiski pieejamu telekomunikāciju pakalpojuma sniedzējs var apstrādāt
2. punktā minētos datus, ja abonents ir devis savu piekrišanu.
4. Informācijas par datu plūsmu un rēķinu sagatavošanu apstrāde ir jāierobežo līdz personām, kas darbojas ar pilnvaru no publisko
telekomunikāciju tīklu pakalpojumu sniedzējiem un/vai tādu publiski pieejamu telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējiem, kas
apstrādā rēķinu sagatavošanas vai datu plūsmas pārvaldi, klientu pieprasījumus, pārkāpumu noteikšanu un pakalpojuma sniedzēja
telekomunikāciju pakalpojumu tirdzniecību, un tā jāierobežo līdz līmenim, kas nepieciešams šādu darbību veikšanai.
5. Šā panta 1., 2., 3. un 4. punktu piemēro, neierobežojot kompetento iestāžu iespējas saņemt informāciju par rēķinu sagatavošanu
vai datu plūsmu saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem, lai izšķirtu strīdus, jo īpaši tādus strīdus, kas rodas par starpsavienojumiem
vai rēķiniem."
Direktīvas 97/66 9. panta redakcija ir šāda:
"Dalībvalstis nodrošina caurskatāmas procedūras, ar kurām regulē veidu, kādā publisko telekomunikāciju tīkla pakalpojuma sniedzēja
un/vai publiski pieejamu telekomunikāciju sakaru pakalpojuma sniedzējs var neievērot izsaucēja līnijas identifikācijas uzrādīšanas
liegšanu:
a)    uz laiku – pēc abonenta iesnieguma, kurā tas pieprasa ļaunprātīgu vai traucējošu zvanu reģistrēšanu. Šādā gadījumā datus,
kas iekļauj izsaucēja abonenta identifikāciju, publiskā telekomunikāciju tīkla pakalpojumu sniedzējs un/vai publiski pieejamu
telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs saglabā un dara pieejamus saskaņā ar valsts tiesību aktiem;
b)    attiecībā uz katru atsevišķu līniju organizācijām, kas atbild uz zvaniem avārijas dienestiem, un kuras par tādām atzīst dalībvalstis,
tostarp tiesībaizsargājošas iestādes, ātrās palīdzības dienestus un ugunsdzēsības dienestus, šādu zvanu atbildēšanas nolūkā."
Direktīvas 97/66 pielikumā ir minēts:
"6. panta 2. punkta nozīmē var apstrādāt zemāk minētos datus, kas atspoguļo:
–        abonenta numuru vai vietu;
–        abonenta adresi un vietas veidu;
–        kopējo vienību skaitu, par kurām sagatavojami rēķini par rēķinu sagatavošanas periodu;
–        izsauktā abonenta numuru;
–        zvanu veidu, laiku, kurā zvani tiek uzsākti, un veikto zvanu ilgumu, un/vai pārraidīto datu daudzumu;
–        datumu, kad veikts zvans vai sniegts pakalpojums;
–        citu informāciju saistībā ar maksājumiem - tādiem, kas attiecas uz avansa maksājumiem, sadalītajiem maksājumiem, atvienošanu
un atgādinājumiem."
Direktīvas 97/66 15. panta 1. punkta 1. daļa paredz, ka vēlākais līdz 1998. gada 24. oktobrim dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie
un administratīvie tiesību akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības.

Valsts tiesību normas

Wet houdende regels inzake de telecommunicatie
(likums "Par regulējumu telekomunikāciju nozarē", turpmāk tekstā – "Telecommunicatiewet"), izsludināts 1998. gada 19. oktobrī
(
Staatsblad
, 610. lpp.), satur 11. sadaļu nolūkā transponēt Direktīvu 97/66.

Telecommunicatiewet
11.5. panta, kas attiecas uz Direktīvas 97/66 6. panta transponēšanu, redakcija ir šāda:
"1. Ņemot vērā personas datu un privātās dzīves aizsardzību, publisko telekomunikāciju tīkla pakalpojuma sniedzējam un publisko
telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējam ir jārīkojas tā, lai līdz ar savienojuma beigām ar abonentiem un lietotājiem saistīti
plūsmas dati, kas tiks noteikti vispārīgā administratīvā kārtā, tiktu dzēsti vai padarīti anonīmi.
2. Atkāpjoties no 1. punkta, plūsmas datus var apstrādāt vienīgi tiktāl, cik tas ir nepieciešams, un attiecīgā apmērā:
a)      lai sagatavotu rēķinu abonentam vai tai personai, kas juridiski ir uzņēmusies saistības pret pakalpojumu sniedzēju samaksāt
šo rēķinu, vai maksājumu veikšanai, vai īpašai pieejai;
b)      lai pakalpojumu sniedzējam ļautu veikt tirgus izpēti vai nodarboties ar savu telekomunikāciju pakalpojumu tirdzniecību, ja
abonents tam devis savu piekrišanu;
c)      strīdu izskatīšanai vai izšķiršanai 12.1. panta nozīmē vai priekšrakstu noteikšanai 6.3. panta nozīmē;
d)      lai pārvaldītu plūsmu;
e)      lai sniegtu informāciju klientiem, ja tā attiecas uz to datu plūsmu, kas saistīti ar pašiem klientiem;
f)     lai atklātu krāpšanu;
vai
g)     ja to atļauts darīt saskaņā ar likumu.
3. Noteikumi šī panta izpildei tiek pieņemti vispārsaistošu administratīvu noteikumu formā. Šie noteikumi var attiekties tikai
uz datiem, ko var apstrādāt kopā ar plūsmas datiem, mērķi, ar kādu notiek kopējā apstrāde, apstrādei atvēlēto laiku, kā arī personām,
kas atbildīgas par attiecīgo datu apstrādi."

Pirmstiesas procedūra
Ar 1999. gada 7. janvāra vēstuli Nīderlandes Karaliste Komisijai darīja zināmu
Telecommunicatiewet
redakciju, norādot, ka tas uzskatāms par Direktīvas 97/66 transpozīciju valsts tiesībās.
Atbilstoši EKL 226. pantam Komisija, uzskatot, ka nav pareizi transponēts Direktīvas 97/66 6., 9., 11. un 12. pants, ar 2000. gada
6. novembra vēstuli aicināja Nīderlandes Karalisti sniegt rakstveida apsvērumus.
Ar 2001. gada 8. janvāra vēstuli Nīderlandes valdība atbildēja uz šo brīdinājuma vēstuli, norādot, ka likumdošanas akti ir
sagatavošanas stadijā, lai pilnībā izpildītu pienākumus, ko uzliek Direktīva 97/66.
2001. gada 18. jūlijā Komisija Nīderlandes Karalistei nosūtīja argumentētu atzinumu, kurā tā uzsvēra – pēc tam, kad tā pārbaudījusi
attiecīgās valsts tiesību normas un sagatavošanas stadijā esošos likumdošanas aktus, tā uzskata, ka šī dalībvalsts nav izpildījusi
tai ar Direktīvas 97/66 6. un 9. pantu uzliktos pienākumus. Nīderlandes Karaliste tika aicināta ieviest atzinuma prasības
divu mēnešu laikā no tā paziņošanas brīža.
Nīderlandes Karaliste uz argumentēto atzinumu atbildēja ar 2001. gada 29. oktobra vēstuli. Šī atbilde Komisiju neapmierināja,
un tā nolēma celt šo prasību.

Par prasību

Saistībā ar pieņemamību
Pamatojot savu prasību, Komisija ir formulējusi četrus iebildumus saistībā ar Nīderlandes likumdošanas aktiem, ar kuriem veikta
transponēšana. Trīs no tiem atsaucas uz Direktīvas 97/66 6. pantu, un ceturtais – uz tās 9. pantu.
Viens no iebildumiem par Direktīvas 97/66 6. pantu ir pamatots ar nepareizu šīs direktīvas 6. panta, 2. līdz 5. punkta transponēšanu
Telecommunicatiewet
11.5. panta 2. punktā. Komisija uzskata, ka Nīderlandes tiesību norma nav saderīga ar Direktīvu 97/66, kas attiecas uz atkāpēm
no šīs direktīvas 6. panta 1. punktā minētā principa, jo to ir vairāk, nekā to pieļauj šī direktīva.
Nīderlandes Karaliste iebilst, ka šis iebildums netika minēts argumentētajā atzinumā un ka tādējādi tas nav pieņemams.
Tiesas sēdes laikā Komisija uzsvēra, ka argumentētais atzinums būtu lasāms kontekstā ar brīdinājuma vēstuli, kurā noteikti
minēts attiecīgais iebildums.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka prasībā sakarā ar pienākumu neizpildi pirmstiesas procedūras mērķis ir iesaistītajai dalībvalstij
dot iespēju, no vienas puses, izpildīt šos pienākumus, kas izriet no Eiropas tiesībām, un, no otras puses, attiecīgi uzsvērt
aizstāvības pamatus saistībā ar Komisijas formulētajiem iebildumiem (skat., jo īpaši, 1988. gada 2. februāra spriedumu lietā
293/85 Komisija/Beļģija,
Recueil 1988
, 305. lpp., 13. punkts, 1997. gada 20. marta spriedumu lietā C-96/95 Komisija/Vācija,
Recueil 1997
, I-1653. lpp., 22. punkts, un 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-439/99 Komisija/Itālija,
Recueil 2002
, I-305. lpp., 10. punkts).
Šīs procedūras atbilstoša izpilde ir būtiska garantija, ko prasa Līgums, proti – ne tikai aizsargāt attiecīgās dalībvalsts
tiesības, bet arī nodrošināt to, ka iespējamā tiesas procedūra būs par skaidri definētu strīda priekšmetu (skat., jo īpaši,
2001. gada 13. decembra spriedumu lietā C-1/00 Komisija/Francija,
Recueil 2001
, I-9989. lpp., 53. punkts, un 2002. gada 20. jūnija spriedumu lietā C-287/00 Komisija/Vācija,
Recueil 2002
, I-5811. lpp., 17. punkts).
No tā izriet, ka saskaņā ar EKL 226. pantu celtās prasības priekšmeta robežas nosaka šajā normā paredzētā pirmstiesas procedūra.
Komisijas argumentētajam atzinumam un prasībai ir jābūt pamatotai ar tiem pašiem argumentiem un pamatiem, proti – Tiesa nevar
izskatīt iebildumu, kas nav formulēts argumentētajā atzinumā (1989. gada 11. maija spriedums lietā C-76/86 Komisija/Vācija,
Recueil 1989
, 1021. lpp., 8. punkts), kam jāsatur loģisks un detalizēts to iemeslu izklāsts, kas Komisijai radījuši pārliecību, ka attiecīgā
dalībvalsts nav izpildījusi kādu no pienākumiem, ko tai uzliek Līgums (skat. iepriekš minētā sprieduma Komisija/Itālija 12. punktu,
kā arī sprieduma Komisija/Vācija 19. punktu).
Tāpat ir jāatzīmē – kaut gan brīdinājuma vēstule, kurā pirmoreiz kodolīga kopsavilkuma veidā izklāstīta pārmestā pienākumu
neizpilde, var būt noderīga, lai saprastu argumentēto atzinumu, tad, neskatoties uz to, Komisijai – pēc tam, kad tā pieņēmusi
zināšanai dalībvalsts iesniegtos apsvērumus, pamatojoties uz EKL 226. panta 1. daļu – šajā atzinumā precīzi jāidentificē iebildumi,
kurus tā jau vispārīgā veidā uzsvērusi brīdinājuma vēstulē un kurus tā izvirza pret attiecīgo dalībvalsti. Šāda veida prasība
ir vajadzīga, lai skaidri norobežotu strīda priekšmetu, pirms, iespējams, tiek uzsākta EKL 226. panta 2. daļā paredzētā tiesvedība,
kā arī lai nodrošinātu, ka attiecīgā dalībvalsts skaidri zina iebildumus, ko Komisija pret šo dalībvalsti izvirzījusi, un
var izpildīt minētos pienākumus vai arī uzsvērt savus aizstāvības argumentus, pirms Komisija vēršas Tiesā.
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka 2000. gada 6. novembra brīdinājuma vēstulē Komisija minēja trīs īpašus iebildumus saistībā
ar Direktīvas 97/66 6. panta transponēšanu Nīderlandes tiesībās. Pirmais iebildums attiecas uz Direktīvas 97/66 1. punkta
transponēšanu
Telecommunicatiewet
11.5. panta 2. punktā. Otrais iebildums ir izvirzīts par
Telecommunicatiewet
11.5. panta 2. punkta nesaderību ar Direktīvas 67/99 6. panta 2. līdz 5. punktu, un ar to pamatots viedoklis, ka Nīderlandes
tiesību norma ietver vairāk atkāpju, nekā to pieļauj šie 6. panta punkti. Trešais iebildums ir saistīts ar to, ka netika paziņoti
izpildes noteikumi, kas minēti
Telecommunicatiewet
11.5. panta 3. punktā.
Ar 2001. gada 8. janvāra vēstuli atbildot uz brīdinājuma vēstuli, Nīderlandes valdība atzina, ka iebildumi ir pamatoti attiecībā
uz Direktīvas 67/99 6. panta 1. punkta transponēšanu, kā arī to, ka netika paziņoti
Telecommunicatiewet
11.5. panta 3. punktā norādītie izpildes noteikumi, norādot, ka tiesību akti atrodas sagatavošanas stadijā, lai novērstu
šo pienākumu neizpildi. Šī valdība turpretī apstrīdēja apgalvojumu, ka
Telecommunicatiewet
11.5. panta 2. punkts ietver vairāk atkāpju, nekā to pieļauj attiecīgās direktīvas 6. panta 2. līdz 5. punkts.
Jākonstatē, ka Komisija savā 2001. gada 18. jūlija argumentētajā atzinumā nav ietvērusi iebildumu par nepareizu Direktīvas
67/99 6. panta 2. līdz 5. punkta transponēšanu
Telecommunicatiewet
11.5. panta 2. punktā. Otrkārt, attiecīgais argumentētais atzinums nesatur nekādu novērtējumu, kas attiecas uz iebildēm,
ko par šo iebildumu savā atbildes vēstulē uz brīdinājuma vēstuli izteikušas Nīderlandes iestādes.
Šajā argumentētajā atzinumā Komisija balstījās vienīgi uz nepilnīgu Direktīvas 67/99 6. panta transponēšanu sakarā ar to,
ka tai nav bijuši paziņoti Nīderlandes valdības atbildē minētie tiesību akti. Pretēji brīdinājuma vēstulei, attiecīgais argumentētais
atzinums nesatur nevienu norādi, kas ļautu saprast, ka
Telecommunicatiewet
11.5. panta 2. punkts nav saderīgs ar attiecīgās direktīvas 6. panta 2. līdz 5. punktu. Ja šis argumentētais atzinums skar
6. panta 1. punktu, kā arī izpildes noteikumus, par kuriem minēts
Telecommunicatiewet
11.5. panta 3. punktā, tas turpretī nenorāda ne uz tā paša 6. panta 2. līdz 5. punktu, ne arī uz 11.5. panta  2. punktu.
Savā argumentētajā atzinumā Komisija tādējādi nepārprotami ir devusi iemeslu domāt, ka, atšķirībā no diviem pārējiem brīdinājuma
vēstulē minētajiem iebildumiem saistībā ar Direktīvas 97/66 6. pantu, iebildums par nepareizu šī tiesību akta 2. līdz 5. punkta
transponēšanu
Telecommunicatiewet
11.5. panta 2. punktā tika noraidīts tāpat kā iebildumi par attiecīgās direktīvas 11. un 12. panta transponēšanu. Tādējādi
savā 2001. gada 29. oktobra vēstulē, atbildot uz argumentēto atzinumu, Nīderlandes iestādes tikai aprobežojās ar to, ka pieminēja
2001. gada 8. janvāra vēstulē minēto likumdošanas pasākumu attīstību, neizsakot viedokli par attiecīgajiem iebildumiem.
Kas attiecas uz Direktīvas 97/66 6. pantu, tad vispārīga atsauce uz brīdinājuma vēstuli argumentētā atzinuma ietvaros šajā
kontekstā nav atzīstama par pietiekamu norādi, lai Nīderlandes Karalistei liktu saprast, ka Komisija ir uzturējusi spēkā savu
iebildumu par nepareizu šīs direktīvas 6. panta 2. līdz 5. panta transponēšanu.
Šādos apstākļos Komisijas prasības pieteikumā ietvertā atsauce uz iebildumu par nepareizu Direktīvas 97/66 6. panta 2. līdz
5. punkta transponēšanu
Telecommunicatiewet
11.5. panta 2. punktā ir uzskatāma par neatbilstošu noteikumiem, jo tā, no vienas puses, paplašina strīda priekšmetu, salīdzinot
ar to, kas formulēts argumentētajā atzinumā, un, no otras puses, Nīderlandes Karalistei iebilduma pieminēšanas trūkuma dēļ
attiecīgajā atzinumā tika liegta iespēja pielikt punktu tai pārmesto pienākumu neizpildei vai izteikties saistībā ar šo jautājumu,
pirms lieta pēc Komisijas iniciatīvas tiek izskatīta Tiesā.
No tā izriet, ka prasība atzīstama par nepieņemamu, ciktāl tā attiecas uz iebildumu par nepareizu Direktīvas 6. panta 2. līdz
5. punkta transponēšanu
Telecommunicatiewet
11.5. panta 2. punktā.

Saistībā ar lietas būtību
Prasības pieteikumā formulēti trīs citi iebildumi: pirmie divi – par nepilnīgu Direktīvas 97/66 6. panta transponēšanu un
trešais – par nepilnīgu šīs direktīvas 9. panta transponēšanu.
Pirms šo iebildumu izvērtēšanas vispirms ir jāatgādina, kā jau Tiesa to atkārtoti nospriedusi, ka tas, vai pastāv pienākumu
neizpilde, ir jānovērtē, vadoties pēc stāvokļa, kāds bijis, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam (skat.,
jo īpaši, 2000. gada 25. maija spriedumu lietā C-384/97 Komisija/Grieķija,
Recueil 2000
, I-3823. lpp., 35. punkts, un 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C-152/98 Komisija/Nīderlande,
Recueil 2001
, I-3463. lpp., 21. punkts).
Tā rezultātā elementi, uz kuriem Nīderlandes Karaliste norāda savos apsvērumos un kas, no vienas puses, attiecas uz Direktīvas
97/66 atcelšanu ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 12. jūlija Direktīvas 2002/58/EK par personas datu apstrādi un
privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) (OV
L 201, 37. lpp.) 19. panta 1. daļu, sākot no 2003. gada 31. oktobra, un, no otras puses, uz to, ka pastāv likumprojekts, kura
mērķis ir transponēt šo pēdējo minēto direktīvu Nīderlandes tiesībās, neietekmē to, kā tiek novērtēti Nīderlandes Karalistes
pienākumi, kas pastāvējuši, beidzoties argumentētajā atzinumā minētajam divu mēnešu termiņam.
Par iebildumiem, kas attiecas uz nepilnīgu Direktīvas 97/66 6. panta transponēšanu
Pirmkārt, Komisija uzskata, ka ar
Telecommunicatiewet
11.5. panta 1. punktu ir pārkāpts Direktīvas 97/66 6. panta 1. punktā noteiktais vispārējais princips. Tā uzsver – lai attiecīgā
tiesību norma atbilstu šai direktīvai, paredzētajai vispārīgajai administratīvai kārtībai ir jāsatur izsmeļošs datu saraksts.
Pieņemot, ka neviens šāda veida pasākums, kas ietver šo sarakstu, tai nav paziņots, Komisija uzskatīja, ka Direktīvas 97/66
6. pants nav pilnībā transponēts.
Nīderlandes valdība atzīst, ka visas tiesību normas, kas vajadzīgas Direktīvas 97/66 6. panta 1. punkta transponēšanai, nav
pieņemtas; Komisijas minētais iebildums ir atzīstams par pamatotu.
Otrkārt, Komisija uzsver – lai gan
Telecommunicatiewet
11.5. panta 3. punkts ietver atsauci uz izpildes noteikumiem, neviens no tiem tai nav paziņots. Tā uzskata, ka tādējādi Direktīvas
97/66 6. pants nav pilnībā transponēts.
Nīderlandes iestādes atbild, ka attiecīgie izpildes noteikumi nav pieņemti un tās nevar Komisijai tos paziņot.
Tomēr ir jāatzīmē – Nīderlandes valdība neapstrīd to, ka, ņemot vērā spēkā esošā
Telecommunicatiewet
11.5. panta redakciju, šī panta 3. punktā paredzētie izpildes noteikumi ir jāpieņem, lai ļautu pilnībā pabeigt Direktīvas
97/66 transponēšanu.
Ievērojot to, ka, no vienas puses, Nīderlandes valdība ir atzinusi, ka argumentētajā atzinumā minētajā divu mēnešu termiņā
attiecīgie noteikumi Komisijai netika paziņoti un ka, no otras puses, šo noteikumu nepieņemšana minētajā termiņā nevar kalpot
par attaisnojumu pienākumu neizpildei, ir jāsecina, ka Komisijas minētais iebildums ir atzīstams par pamatotu.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija ir balstījusies uz pieņēmumu, ka Direktīvas 97/66 6. pants Nīderlandes tiesībās nav
pilnībā transponēts, pamatojoties uz to, ka, no vienas puses,
Telecommunicatiewet
11.5. panta 1. punkts ietver atsauci uz datu sarakstu, kas jānosaka vispārīgā administratīvā kārtā un kas tai nav paziņots,
un, no otras puses, arī attiecīgā 11.5. panta 3. punktā minētie izpildes noteikumi tai nav paziņoti.
Par iebildumu, kas attiecas uz nepilnīgu Direktīvas 97/66 9. panta transponēšanu
Komisija apgalvo, ka Direktīvas 97/66 9. panta a) apakšpunkts nav transponēts Nīderlandes tiesībās, kas nozīmē, ka šis pants
nav pilnībā transponēts.
Tā kā Nīderlandes tiesiskajā kārtībā trūkst Direktīvas 97/66 9. panta a) apakšpunkta transponēšanas pasākumu, kā to arī atzina
Nīderlandes valdība, tad var uzskatīt, ka Komisijas iebildums par nepilnīgu 9. panta transponēšanu ir pamatots.
Tātad ir jākonstatē, ka, nepilnīgi transponējot Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/66/EK
par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē 6. pantu, no vienas puses, saistībā ar atsauci
Wet houdende regels inzake de telecommunicatie
(
Telecommunicatiewet
) 11.5. panta 1. punktā par vispārēju administratīvu kārtību, kas Komisijai nav paziņota, un, no otras puses, saistībā ar
Telecommunicatiewet
11.5. panta 3. punktā minētajiem izpildes noteikumiem, kas Komisijai nav paziņoti, un nepilnīgi transponējot iepriekš minētās
direktīvas 9. pantu, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi tai ar šo direktīvu uzliktos pienākumus.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši šī paša reglamenta 69. panta 3. punktam,
Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši, ja abiem
lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs vai daļēji nelabvēlīgs. Nīderlandes Karalistei spriedums ir nelabvēlīgs
attiecībā uz trim no četriem Komisijas minētajiem iebildumiem. Tā kā Komisija to ir prasījusi prasības pieteikumā, tad Nīderlandes
Karalistei jāatlīdzina trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Tā kā Nīderlandes Karaliste nav prasījusi atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus, tad pārējos izdevumus lietas dalībnieki sedz paši.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
nepilnīgi transponējot Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/66/EK par personas datu apstrādi
un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē 6. pantu, no vienas puses, saistībā ar atsauci
Wet houdende regels inzake de telecommunicatie
(
Telecommunicatiewet
) 11.5. panta 1. punktā par vispārēju administratīvu kārtību, kas Komisijai nav paziņota, un, no otras puses, saistībā ar
Telecommunicatiewet
11.5. panta 3. punktā minētajiem izpildes noteikumiem, kas Komisijai nav paziņoti, un nepilnīgi transponējot iepriekš minētās
direktīvas 9. pantu, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi tai ar šo direktīvu uzliktos pienākumus;
2)
pārējā daļā prasību noraidīt;
3)
Nīderlandes Karalistei papildus saviem tiesāšanās izdevumiem jāatlīdzina trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem;
4)
Komisija sedz pārējos savus tiesāšanās izdevumus.
Jāns
La Pergola
fon Bārs
Silva de Lapuerta

Lēnartss
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 24. jūnijā.
Sekretārs

Pirmās palātas priekšsēdētājs
R. Grass [
R. Grass
]
P. Jāns
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.