CELEX: 62005CJ0346
Előzetes döntéshozatal iránti kérelem
EK 39. cikk, valamint az 1408/71/EGK rendelet 3. és 67. cikke
A munkanélküli járadék nyújtásának a joghatósággal rendelkező tagállamban teljesített szolgálati időtől való függővé tétele

Az előzetes döntéshozatali kérelem tárgya az EK 39. cikk (2) bekezdésének, valamint az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi
rendelettel (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) módosított és naprakésszé tett,
a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő
alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (a továbbiakban: 1408/71 rendelet) 3. cikke (1) bekezdésének,
valamint 67. cikke (2) és (3) bekezdésének értelmezése.
A kérelmet M. Chateignier és az Office national de l’emploi (a továbbiakban: ONEM) közötti jogvitában terjesztették elő, amelynek
tárgya, hogy az ONEM megtagadta a munkanélküli-járadék folyósítását M. Chateignier részére, mivel nem dolgozott legalább egy
napot Belgiumban, ahol az említett járadék megszerzésére irányuló kérelme benyújtásakor lakóhellyel rendelkezett.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az 1408/71 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének értelmében:
„E rendelet különös rendelkezéseire is figyelemmel az e rendelet hatálya alá tartozó olyan személyeket, akik egy tagállam
területén lakóhellyel rendelkeznek, bármely tagállam jogszabályai szerint ugyanolyan kötelezettségek terhelik, és ugyanolyan
előnyök illetik, mint az adott tagállam állampolgárait.”
Az 1408/71 rendelet 67. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében:
„(2)      Azon tagállam illetékes intézménye, amely tagállam jogszabályai az ellátásokra való jogosultság megszerzését, fenntartását
vagy feléledését szolgálati idő megszerzésétől teszik függővé, a szükséges mértékben figyelembe veszi a más tagállamok jogszabályai
szerint szerzett biztosítási vagy szolgálati időt, mintha az az általa alkalmazott jogszabályok szerint szerzett szolgálati
idő volna.
(3)      A 71. cikk (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontjában és b) pontjának ii. alpontjában említett esetek kivételével az (1) és
(2) bekezdések rendelkezései azzal a feltétellel alkalmazandók, hogy az érintett személy utoljára
–        az (1) bekezdés esetén biztosítási időt
–        a (2) bekezdés esetén szolgálati időt
szerzett azon tagállam jogszabályai rendelkezéseinek megfelelően, amelyek szerint az ellátást igényli.”

A nemzeti szabályozás
Amikor az ONEM megtagadta M. Chateignier részére a munkanélküli-járadék folyósítását, a munkanélküliségről szóló 1991. november
25‑i királyi rendelet (
Moniteur Belge
, 1991. december 31., 29 888. o.; a továbbiakban: királyi rendelet) volt a hatályos jogszabály.
A királyi rendelet 37. cikkének (2) bekezdése kimondja:
„A külföldi munkavégzést [a munkanélküli-járadékra való jogosultság megállapításához] akkor kell figyelembe venni, ha arra
olyan állásban került sor, amely után – ha az Belgiumban állna fenn – társadalombiztosítási járulékot kellene fizetni, beleértve
a munkanélküliséggel kapcsolatban fizetett járulékokat is.”
A királyi rendelet 43. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése kimondja:
„A 35., 36., 37. cikk (2) bekezdése és a 38. cikk (2) bekezdése csak akkor alkalmazandó, ha azt nemzetközi egyezmény előírja.
A 35. és 36. cikk ugyanakkor alkalmazandó a külföldi munkavállalók Belgiumban történő foglalkoztatására vonatkozó kétoldalú
egyezmények elfogadásáról szóló 1976. december 13‑i törvényben felsorolt országok állampolgáraira is.”
Az említett 43. cikk alkotmányosságával kapcsolatban a belga Cour de cassation (semmítőszék) 2002. március 25‑i ítéletében
kimondta, hogy e rendelkezés nem alkalmazható.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A francia állampolgárságú M. Chateignier 1994. október 8‑án belga állampolgárhoz ment férjhez, majd ezt követően Belgiumban
telepedett le.
1994. október 17‑én M. Chateignier munkanélküli-járadék iránt nyújtott be kérelmet, amelyben előadta, hogy francia állampolgár.
Másnap újabb kérelmet nyújtott be, amelyben viszont azt jelezte, hogy házasságkötés okán belga állampolgár. Ez utóbbi kérelmet
1994. december 9‑én annak mellékleteivel együtt továbbították a területileg illetékes hivatalnak. 1995. február 1‑jei határozatában
e hivatal kimondta, hogy az érintett személy a kérelem benyújtásának időpontjától jogosult az említett ellátásra.
Elköltözését követően 1995. október 2‑án M. Chateignier újabb iratot nyújtott be az illetékes intézménynek, amelyben előadta,
hogy továbbra is francia állampolgár. Az ezt követően indított vizsgálat megállapította, hogy M. Chateignier megtartotta francia
állampolgárságát.
1995. december 15‑i határozatával az ONEM 1995. december 18‑i hatállyal megvonta M. Chateignier‑től a munkanélküli-járadékot,
azzal az indokolással, hogy arra nem jogosult, tekintettel állampolgárságára, valamint arra a tényre, hogy egyetlen napot
sem dolgozott Belgiumban. A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint a királyi rendelet 43. cikkének alkalmazása az
alapügyben – a Cour de cassation fent hivatkozott 2002. március 25‑i ítélete értelmében – nem lehetséges, ezért az ONEM a
szolgálati idő megszerzésére vonatkozó követelményt csak az 1408/71 rendelet 67. cikkének (3) bekezdése alapján írhatja elő.
1995. december 21‑én M. Chateignier újból munkanélküli-járadék iránti igénylést nyújtott be, miután egy napot dolgozott Belgiumban.
Ez alapján az ONEM 1995. december 15‑i határozatát megsemmisítették, majd új kérelmének benyújtására visszamenő hatállyal,
1995. december 21‑től elismerték az érintett személynek az említett ellátásokra való jogosultságát.
Egyebekben 1996. május 10‑i határozatában az ONEM megállapította, hogy M. Chateignier első kérelmének időpontjában nem felelt
meg az említett ellátásra való jogosultsághoz szükséges feltételeknek, következésképpen köteles visszafizetni az 1994. október
11‑e és 1995. december 10‑e közötti időszakban jogtalanul felvett összegeket.
E határozatot elsőfokon a tribunal du travail de Namur (namuri munkaügyi bíróság, Belgium) ítélete is megerősítette, amely
ellen M. Chateignier a kérdést előterjesztő bírósághoz nyújtott be fellebbezést.
E körülmények alapján a cour de travail de Liège úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és az alábbi előzetes döntéshozatali
kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Az [EK] 39. cikk (2) [bekezdése] és az 1408/71/EGK rendelet 3. cikkének (1) [bekezdése] alapján, amely biztosítja a tagállami
munkavállalók közötti egyenlő bánásmódot és a személyek, köztük a munkavállalók szabad mozgását, úgy kell‑e az 1408/71/EGK
rendelet 67. cikkének (3) bekezdését értelmezni, hogy a munkanélküli-ellátásra való jogosultsághoz a tagállami állampolgár
munkavállalót akkor is a lakóhely szerinti tagállamban szükséges gyakorlat elvégzésére kötelezi, ha e tagállam belső szabályozása
sem a harmadik államból, sem a más tagállamból származó külföldi munkavállalóra nem ír elő ilyen kötelezettséget?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságáról
Elsőként az ONEM négy érv alapján az előzetes döntéshozatali kérelem elfogadhatatlanságára hivatkozik. Egyrészt a Bíróságnak
nincs hatásköre a belga jog közösségi joggal való összeegyeztethetőségének megállapítására. Másodrészt valamely másodlagos
közösségi jogi rendelkezés értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatali kérdéssel kapcsolatban a Bíróság nem nyilatkozhat
annak érvényességéről. Harmadrészt a közösségi jog nem alkalmazható a kérdést előterjesztő bíróság által összehasonlításként
meghatározott helyzetre, nevezetesen a nem európai uniós államok állampolgárainak helyzetére. Negyedrészt az ONEM arra hivatkozik,
hogy az előzetes döntéshozatali kérelem alapjául szolgáló állítás pontatlan, nevezetesen az, hogy a nem közösségi állampolgár
külföldiekre kedvezőbb rendszer létezik, mint amely a tagállami állampolgárokra vonatkozik.
Igaz ugyan, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében a Bíróságnak valóban nincs hatásköre az EK 234. cikk alkalmazásával
összefüggésben a nemzeti jognak a közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről határozni, ugyanakkor ebből az is következik,
hogy a Bíróság a nemzeti bíróság által előadott tényekre tekintettel az e bíróság által előterjesztett kérdések szövegéből
levezethet a közösségi jog értelmezésére vonatkozó olyan tényeket, amelyek alapján a nemzeti bíróság megoldhatja az előtte
lévő jogi problémát (lásd a C‑330/90. és C‑331/91. sz., López Brea és Hidalgo Palacios egyesített ügyekben 1992. január 28‑án
hozott ítélet [EBHT 1992., I‑323. o.] 5. pontját, valamint a C‑224/01. sz. Köbler-ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet
[EBHT 2003., I‑10 239. o.] 60. pontját).
Egyebekben emlékeztetni kell arra, hogy szintén a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében a Bíróság feladata, hogy
az adott esetben nem megfelelően vagy az EK 234. cikkben részére meghatározott kereten túllépve előadott kérdések esetén a
nemzeti bíróság által meghatározott tények összességéből – különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból – kiemelje
azokat a közösségi jogi elemeket, amelyeket – a jogvita tárgyára tekintettel – értelmezni kell, illetve amelyek érvényességéről
határozni szükséges (lásd a 83/78. sz., Pigs Marketing Board ügyben 1978. november 29‑én hozott ítélet [EBHT 1978., 2347. o.]
26. pontját és a C‑107/98. sz. Teckal-ügyben 1999. november 18‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑8121. o.] 34. pontját).
Ezzel kapcsolatban az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az következik, hogy M. Chateignier‑nek a munkanélküli-járadékból
az ONEM 1995. december 15‑i határozatával történő kizárásának egyedüli jogalapja az, hogy az érintett személy a járadék folyósítását
végző szervezetet tájékoztatta arról a tényről, hogy az ellátás folyósítása iránt benyújtott első kérelmében előadottakkal
ellentétben nem rendelkezik belga állampolgársággal, hanem megőrizte francia állampolgárságát.
E körülmények alapján magának az előzetes döntéshozatalra utaló határozatnak a szövegéből következik, hogy az egyenlő bánásmód
elvére hatással lehet az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzet, következésképpen az jellege folytán a Bíróságnak az EK 234. cikkben
meghatározott hatáskörébe tartozik.
Végül az ONEM azon érvelésével kapcsolatban, amely szerint az előterjesztett kérdés pontatlan állításon alapul, meg kell állapítani,
hogy olyan helyzetben, ahol eltér vagy eltérni látszik valamely tagállam közigazgatási vagy bírói hatóságainak valamely nemzeti
jogszabály értelmezésével, különösen pedig annak pontos hatályával kapcsolatos álláspontja, nem a Bíróság feladata annak eldöntése,
hogy mely értelmezés áll összhangban vagy áll leginkább összhangban a közösségi joggal. Ellenkezőleg, a kérdést előterjesztő
bíróság által közölt ténybeli és jogi helyzet figyelembevételével a Bíróság feladata a közösségi jog értelmezése annak érdekében,
hogy a kérdést előterjesztő bíróság rendelkezésére bocsássa az előtte folyó jogvita eldöntéséhez szükséges tényeket (lásd
a C‑108/96. sz., Mac Quen és társai ügyben 2001. február 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2001., I‑837. o.] 18. pontját).
A fenti megállapításokból következik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.

Az ügy érdeméről
Még akkor is, ha a kérdést előterjesztő bíróság kérelmét – az alapügy felperesének helyzetét a nem közösségi munkavállalók
helyzetével összehasonlítva – formailag az 1408/71 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének, valamint 67. cikke (2) és (3) bekezdésének
értelmezésére korlátozta, ez a körülmény nem akadálya annak, hogy a Bíróság a közösségi jog értelmezésének minden olyan elemét
biztosítsa a kérdést előterjesztő bíróság részére, amelyet az előtte folyó jogvita megoldásához fel tud használni, függetlenül
attól, hogy arra a kérdésekben történt‑e hivatkozás, vagy sem (lásd különösen a C‑241/89. sz. SARPP-ügyben 1990. december
12‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑4695. o.] 8. pontját és a C‑456/02. sz. Trojani-ügyben 2004. szeptember 7‑én hozott ítélet
[EBHT 2004., I‑7573. o.] 38. pontját).
Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az alapügyben értelmezést igénylő közösségi jogi elem a közösségi munkavállalók
közötti egyenlő bánásmód elve, mivel az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból egyértelműen következik, hogy a munkanélküli-járadék
folyósításakor egy belga állampolgárt és egy olyan személyt, aki nem a Belga Királyság állampolgára, hasonló helyzetben nem
részesítenek azonos elbánásban.
Ugyanis – mivel az előzetes döntéshozatalra utaló határozat értelmében egy belga állampolgár esetén, „aki külföldön dolgozott,
az ott ledolgozott fizetett szolgálati idejét a társadalombiztosítási járulékok, köztük a munkanélküliséggel kapcsolatban
fizetett járulékok szempontjából Belgiumban végzett munkavégzésnek kell tekinteni, miközben [olyan közösségi állampolgár esetén,
aki nem a Belga Királyság állampolgára] – az európai uniós állampolgárokra vonatkozó speciális rendelkezések körén kívül – semmilyen
külföldi munkavégzés nem vehető figyelembe” – meg kell vizsgálni, hogy a közösségi munkavállalók közötti egyenlő bánásmód
elve alapján ez a következmény összhangban áll‑e a közösségi joggal.
Ezzel kapcsolatban az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy első kérelmének időpontjában M. Chateignier
francia állampolgár volt, illetve az Európai Közösség egyik tagállamának állampolgáraként tartózkodási engedéllyel rendelkezett.
Egyebekben e kérelem feltételezte, hogy a kérelmező munkakeresőként nyilvántartásba volt véve. Az sem vitatott, hogy az alapügyben
szóban forgó ellátás az 1408/71 rendelet 67–71. cikke értelmében munkanélküli-ellátásnak minősül.
Mindebből következően M. Chateignier – másik tagállamban munkát kereső, tagállami állampolgárként – az EK 39. cikk hatálya
alá tartozik, következésképpen megilleti őt az ugyanezen rendelkezés (2) bekezdésében foglalt egyenlő bánásmód. A társadalombiztosítással
kapcsolatban e jogot az 1408/71 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése kifejezetten meg is említi.
E jog hatályával kapcsolatban a Bizottság már kimondta, hogy az EK 39. cikkben foglaltakhoz hasonló rendelkezések célja a
munkavállalók szabad mozgásával kapcsolatosan megszüntetni minden olyan akadályt, amely egy másik tagállam állampolgárára
vonatkozóan szigorúbb elbánást ír elő, vagy amely – azonos körülmények esetén – az adott tagállam állampolgárához képest számára
jogilag vagy ténylegesen kedvezőtlenebb helyzetet teremt (lásd a 251/83. sz., Haug-Adrion ügyben 1984. december 13‑án hozott
ítélet [EBHT 1984., 4277. o.] 14. pontját).
Az alapügyben semmilyen kétség nincs afelől, hogy az 1408/71 rendeletben foglalt szabályoknak az ONEM által történt alkalmazása
a belga állampolgárok és más tagállamok állampolgárai között eltérő bánásmódhoz vezet.
Ilyen eltérő bánásmód csak akkor igazolható, ha az az érintett személyek állampolgárságától független objektív megfontolásokon
alapul, amely arányos a nemzeti jog által elérni kívánt jogszerű céllal (a C‑237/94. sz. O’Flynn-ügyben 1996. május 23‑án
hozott ítélet [EBHT 1996., I‑2617. o.] 19. pontja és a C‑138/02. sz. Collins-ügyben 2004. március 23‑án hozott ítélet [EBHT 2004.,
I‑2703. o.] 66. pontja).
Az alapügyben – a Bírósághoz benyújtott iratok alapján – sem az ONEM, sem a belga kormány nem adott elő olyan tényt, amely
alátámasztaná, hogy az előző pontban felsorolt feltételeknek megfelelően tértek el az egyenlő bánásmód elvétől.
Igaz ugyan, hogy az 1408/71 rendelet 67. cikkének (2) és (3) bekezdése lehetővé teszi a tagállamoknak, hogy a kért ellátásokra
vonatkozó jogszabályok rendelkezései alapján a munkanélküli-ellátásokra való jogosultság megszerzését, fenntartását vagy feléledését
szolgálati idő letöltésétől tegyék függővé.
Ugyanakkor sem a kérdést előterjesztő bíróság által a Bírósághoz benyújtott iratokból, sem a belga kormány észrevételeiből
nem következik, hogy a nemzeti szabályozás a belga munkavállalók által egy másik tagállam jogszabályai alapján végzett munkavállalásra
vonatkozóan ilyen szolgálati idő letöltését írná elő.
A fenti észrevételekre tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 39. cikk (2) bekezdését és az 1408/71
rendelet 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amelynek értelmében
a lakóhely szerinti tagállam illetékes intézménye arra hivatkozva tagadja meg egy másik tagállam állampolgárától a munkanélküli-járadékhoz
való jogot, hogy az ellátás iránti kérelem benyújtásának időpontjában az érintett személy az említett lakóhely szerinti tagállam
területén nem teljesített meghatározott szolgálati időt, miközben e feltételt ez utóbbi tagállam állampolgáraitól nem követeli
meg.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
Az EK 39. cikk (2) bekezdését, valamint az 1996. december 2‑i 118/97/EK rendelettel módosított és naprakésszé tett, a szociális
biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról
szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes
az a nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a lakóhely szerinti tagállam illetékes intézménye arra hivatkozva tagadja meg
egy másik tagállam állampolgárától a munkanélküli-járadékhoz való jogot, hogy az ellátás iránti kérelem benyújtásának időpontjában
az érintett személy az említett lakóhely szerinti tagállam területén nem teljesített meghatározott szolgálati időt, miközben
e feltételt ez utóbbi tagállam állampolgáraitól nem követeli meg.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.