CELEX: 61979CJ0044
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße
Nemecko

Uznesením
zo 14. decembra 1978 doručeným na Súdny dvor 20. marca 1979
Verwaltungsgericht v Neustadt an der Weinstraße položil Súdnemu
dvoru v zmysle článku 177 Zmluvy EHS dve prejudiciálne otázky
týkajúce sa výkladu nariadenia Rady č. 1162/76 zo 17. mája
1976 o opatreniach zameraných na prispôsobenie vinohradníckych
plôch trhovým požiadavkám (Ú. v. ES L 135, s. 32),
zmeneného a doplneného nariadením Rady č. 2776/78
z 23. novembra 1978 (Ú. v. ES L 333,
s. 1).
Zo
spisu vyplýva, že 6. júna 1975 žalobkyňa v konaní vo veci
samej požiadala príslušný správny orgán spolkovej krajiny Porýnie-Falcko
o povolenie na výsadbu vinice na pozemku, ktorého je vlastníčkou
v regióne Bad Dürkheim. Toto povolenie jej bolo pôvodne zamietnuté
z dôvodu skutočnosti, že podľa nemeckých právnych noriem platných
v tejto oblasti, teda podľa zákona o vinohradníctve
a vinárstve (Weinwirtschaftsgesetz) z 10. marca 1977,
predmetná parcela nebola pokladaná za vhodnú na pestovanie vinnej révy.
Dňa 22. januára 1976 sa odvolala proti tomuto rozhodnutiu.
V priebehu odvolacieho konania pred príslušným správnym orgánom
nadobudlo účinnosť nariadenie č. 1162/76 zo 17. mája 1976,
ktorého článok 2 obsahuje zákaz na obdobie 3 rokov akejkoľvek novej
výsadby viníc. Dňa 21. októbra toho istého roku správny orgán
zamietol odvolanie, pričom uviedol dva dôvody: na jednej strane
nevhodnosť pozemku a na strane druhej zákaz výsadby vyplývajúci
z uvedeného nariadenia Spoločenstva.
Keďže
žalobkyňa podala opravný prostriedok na Verwaltungsgericht, správny
orgán, na základe expertíz vykonaných na hrozne z tejto oblasti
a vzhľadom na transakciu, ku ktorej došlo s rozličnými inými
vlastníkmi priľahlých parciel k jej parcele, pripustil, že pozemok
navrhovateľky môže byť pokladaný za vhodný na pestovanie vinnej révy
podľa minimálnych noriem stanovených vnútroštátnou legislatívou. Týmto
sa správny orgán vyslovil, že je pripravený udeliť povolenie, hneď ako
sa skončí obdobie zákazu novej výsadby uloženého nariadením
Spoločenstva. Z toho teda vyplýva, že spor medzi účastníkmi sa
teraz týka výlučne otázok podliehajúcich právu Spoločenstva.
Žalobkyňa
v konaní vo veci samej sa domnieva, že požadované povolenie jej
malo byť udelené z dôvodu, že ustanovenia nariadenia
č. 1162/76 sa neuplatnia v prípade žiadosti, ktorá bola podaná
oveľa skôr ako nadobudlo účinnosť toto nariadenie. Aj za predpokladu,
že nariadenie je použiteľné v prípade žiadostí podaných pred
nadobudnutím jeho účinnosti, jeho ustanovenia nie sú namietateľné voči
žalobkyni, keďže by porušili jej vlastnícke právo a právo slobodne
vykonávať svoje povolanie, zaručené článkami 12 a 14 Základného
zákona Spolkovej republiky Nemecko.
V záujme
vyriešenia tohto sporu Verwaltungsgericht predložil dve otázky
nasledujúceho znenia:
1.      Má
sa nariadenie Rady č. 1162/76 zo 17. mája 1976, zmenené
a doplnené nariadením Rady č. 2776/78 z 23. novembra
1978, vykladať v tom zmysle, že sa jeho článok 2 ods. 1
vzťahuje aj na žiadosti o povolenie na novú výsadbu viniča vo forme
viníc, ktoré boli podané pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia?
2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:
Má
sa vykladať článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1162/76 v tom
zmysle, že ním vyjadrený zákaz udeľovať povolenie na novú výsadbu –
odhliadnuc od oslobodenia ustanoveného v článku 2 ods. 2
nariadenia – platí všeobecne, to znamená v konkrétnom prípade
nezávisle od otázky nevhodnosti pozemku, ktorú rieši článok 1
ods. 1 druhá veta a článok 2 Weinwirtschaftsgesetz (nemecký
zákon o opatreniach v oblasti vinohradníctva
a vinárstva)?

O prvej otázke (časová pôsobnosť nariadenia č. 1162/76)
Žalobkyňa
v konaní vo veci samej presadzuje v tomto smere, že jej
žiadosť podaná na príslušný správny orgán 6. júna 1975 mala
normálne vyústiť do rozhodnutia v jej prospech pred nadobudnutím
účinnosti nariadenia Spoločenstva, pokiaľ by správne konanie prebiehalo
riadne a pokiaľ by správny orgán bez omeškania uznal skutočnosť, že
jej parcela je vhodná na pestovanie viniča podľa požiadaviek
vnútroštátneho zákona. V tejto situácii by bolo vhodné zohľadniť
časovú pôsobnosť nariadenia Spoločenstva o to viac, že produkcia
predmetného vinohradu by nijako výrazne nevplývala na podmienky trhu
vzhľadom na čas, ktorý uplynie medzi výsadbou vinohradu a začiatkom
jeho výnosnosti.
Tvrdenia
zdôraznené žalobkyňou v konaní vo veci samej nemožno vziať do
úvahy. V skutočnosti sa v druhom pododseku článku 2
ods. 1 nariadenia č. 1162/76 výslovne ustanovuje, že členské
štáty viac neudeľujú povolenie na novú výsadbu „od dňa nadobudnutia
účinnosti tohto nariadenia“. Pokiaľ ide o povoľujúci akt, toto
ustanovenie vylučuje zohľadnenie momentu, keď bola žiadosť podaná.
Naznačuje zámer zabezpečiť okamžitú účinnosť nariadenia do tej miery, že
aj vykonávanie práv výsadby alebo opätovnej výsadby nadobudnutých pred
nadobudnutím účinnosti nariadenia je pozastavené počas obdobia zákazu
účinkom článku 4 toho istého nariadenia.
Tak
ako sa uvádza v šiestom odôvodnení preambuly, pokiaľ ide
o toto posledné ustanovenie, zákaz novej výsadby je vynútený
„nespochybniteľným verejným záujmom“ spočívajúcim v obmedzení
rozvoja nadprodukcie vína v Spoločenstve, v navrátení
rovnováhy trhu a v predchádzaní vzniku štrukturálnych
prebytkov. Z toho teda vyplýva, že nariadenie č. 1162/76 je
zamerané na okamžité zastavenie rozširovania jestvujúcich vinohradov.
Výnimka teda nie je prípustná v prospech žiadosti podanej pred
nadobudnutím jeho účinnosti.
Na
prvú otázku treba odpovedať tak, že nariadenie Rady č. 1162/76 zo
17. mája 1976, zmenené a doplnené nariadením č. 2276/78
z 23. novembra 1978, treba vykladať v tom zmysle, že
článok 2 ods. 1 sa uplatní aj na žiadosti o povolenie na novú
výsadbu viníc podané pred nadobudnutím účinnosti prvého nariadenia.

O druhej otázke (vecný dosah nariadenia č. 1162/76)
Svojou
druhou otázkou Verwaltungsgericht žiada Súdny dvor, aby sa vyslovil, či
zákaz udeliť povolenia na novú výsadbu ustanovený článkom 2 ods. 1
nariadenia č. 1162/76 sa uplatní všeobecne, teda či zahŕňa aj
pozemky uznané za vhodné na pestovanie viniča podľa kritérií
vnútroštátnej legislatívy.
V tomto
smere je znenie nariadenia jasné v tom, že článok 2 zakazuje
„akúkoľvek novú výsadbu“ bez rozdielu kvality dotknutej pôdy. Tak zo
znenia, ako aj z cieľov uvedených v nariadení č. 1162/76
vyplýva, že zákaz musí zahŕňať novú výsadbu nezávisle od charakteru pôdy
a od jej klasifikácie v zmysle vnútroštátnej legislatívy.
Nariadenie je v skutočnosti zamerané, tak ako vyplýva
z druhého odôvodnenia jeho preambuly, na
zastavenie nadprodukcie európskeho vinárstva
a na opätovné nastolenie tak z krátkodobého, ako aj
z dlhodobého hľadiska rovnováhy trhu. Len článok 2 ods. 2
nariadenia pripúšťa zopár výnimiek zo všeobecného zákazu
vysloveného odsekom 1 toho istého článku, ale je nesporné, že nijaká
z týchto výnimiek sa nevzťahuje na tento prípad.
Na
druhú otázku teda treba odpovedať tak, že článok 2 ods. 1
nariadenia č. 1162/76 treba vykladať v tom zmysle, že ním
vyjadrený zákaz udeľovať povolenia na novú výsadbu – odhliadnuc od
oslobodenia ustanoveného v článku 2 ods. 2 nariadenia –
sa uplatní všeobecne, v konkrétnom prípade nezávisle od otázky, či
pozemok je alebo nie je vhodný na pestovanie viniča podľa ustanovení
vnútroštátneho zákona.

O otázke záruky základných práv v právnom poriadku Spoločenstva
Vo
svojom uznesení o prejudiciálnej otázke Verwaltungsgericht uvádza,
že v prípade, že nariadenie č. 1162/76 by sa malo vykladať
v tom zmysle, že vyslovuje zákaz všeobecného dosahu tak, že sa týka
aj pôdy vhodnej na pestovanie viniča, toto ustanovenie by sa malo
prípadne pokladať za neuplatniteľné v Spolkovej republike Nemecko
v dôsledku pochybnosti, ktorá vraj jestvuje vo veci jeho
zlučiteľnosti so základnými právami zaručenými článkami 12 a 14
Základného zákona, z ktorých jeden sa týka vlastníckeho práva
a druhý slobodného výkonu povolania.
Tak
ako to potvrdil Súdny dvor vo svojom rozsudku zo 17. decembra
1970, Internationale Handelsgesellschaft (Zb. s. 1125), otázka
týkajúca sa prípadného narušenia základných práv inštitucionálnym aktom
Spoločenstiev nemôže byť hodnotená inak ako v rámci samotného práva
Spoločenstva. Zavedenie osobitných hodnotiacich kritérií podliehajúcich
legislatíve alebo ústavnému poriadku určitého členského štátu by malo
v dôsledku toho, že by poškodzovalo vecnú jednotu a účinnosť
práva Spoločenstva, nevyhnutne za následok porušenie jednoty spoločného
trhu a ohrozenie súdržnosti Spoločenstva.
Súdny
dvor takisto zdôraznil v citovanom rozsudku a následne
v rozsudku zo 14. mája 1974, Nold (Zb. s. 491), že
základné práva sú nedeliteľnou súčasťou všeobecných právnych zásad,
ktorých dodržiavanie zabezpečuje, že pri zabezpečovaní ochrany týchto
práv je povinný vychádzať zo spoločných ústavných tradícií
členských štátov tak, aby v Spoločenstve nemohli byť prijaté
opatrenia nezlučiteľné so základnými právami priznanými ústavami týchto
štátov, že medzinárodné zmluvy týkajúce sa ochrany ľudských práv, na
ktorých členské štáty spolupracovali alebo ktoré prijali, môžu takisto
poskytnúť usmernenie, ktoré treba brať do úvahy v rámci práva
Spoločenstva. Táto koncepcia bola následne uznaná spoločným vyhlásením
Parlamentu, Rady a Komisie 5. apríla 1977, ktoré sa po
pripomenutí judikatúry Súdneho dvora odvoláva na jednej strane na práva
zaručené ústavami členských štátov a na strane druhej na Európsky
dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd zo
4. novembra 1950 (Ú. v. ES C 103, 1977, s. 1).
Za
týchto podmienok treba chápať pochybnosti, ktoré vyjadril
Verwaltungsgericht o zlučiteľnosti ustanovení nariadenia
č. 1162/76 s pravidlami týkajúcimi sa ochrany základných práv,
ako spochybnenie platnosti nariadenia z pohľadu práva
Spoločenstva. V tejto veci treba rozlišovať na jednej strane medzi
prípadným narušením vlastníckeho práva a na strane druhej medzi
prípadným obmedzením slobody povolania.

O otázke vlastníckeho práva
V právnom
poriadku Spoločenstva je vlastnícke právo zaručené v súlade
so spoločnými koncepciami ústav členských štátov, ktoré sa odrážajú
aj v prvom dodatkovom protokole k Európskemu dohovoru
o ochrane ľudských práv.
Článok 1 tohto protokolu stanovuje toto:
„Každá
fyzická alebo právnická osoba má právo pokojne užívať svoj majetok.
Nikoho nemožno zabaviť jeho majetku s výnimkou verejného záujmu
a za podmienok, ktoré stanovuje zákon a všeobecné zásady
medzinárodného práva. Predchádzajúce ustanovenie však nebráni právu
štátov prijímať zákony, ktoré považujú za nevyhnutné, aby upravili
užívanie majetku v súlade so všeobecným záujmom alebo zabezpečili
platenie daní alebo iných poplatkov alebo pokút.“
Po
vyslovení pokojného užívania majetku toto ustanovenie uvádza dve formy
možného zásahu do práv vlastníka, podľa toho, či predmetom zásahu je
zbavenie vlastníka jeho práva alebo obmedzenie výkonu tohto práva.
V danom prípade je nesporné, že zákaz novej výsadby nemožno
pokladať za akt majúci za následok zbavenie vlastníctva, keďže vlastník
môže naďalej slobodne nakladať so svojím majetkom a užívať ho
spôsobom, ktorý nie je zakázaný. Naopak, niet pochýb, že tento zákaz
obmedzuje užívanie vlastníctva. Druhý odsek článku 1 protokolu
obsahuje z tohto pohľadu dôležitú informáciu v tom zmysle, že
priznáva členským štátom právo „prijímať zákony, ktoré považujú za
nevyhnutné, aby upravili užívanie majetku v súlade so všeobecným
záujmom“. Takýmto spôsobom protokol v podstate pripúšťa obmedzenia
užívania vlastníctva, pričom ich však ohraničuje na opatrenie toho, čo
je pokladané za „nevyhnutné“ štátmi na ochranu „všeobecného záujmu“.
Toto ustanovenie napriek tomu ešte neumožňuje dať dostatočne presnú
odpoveď na otázku, ktorú nastolil Verwaltungsgericht.
Na
to, aby bolo možné odpovedať na túto otázku, treba vziať zároveň do
úvahy usmernenia vyplývajúce z ústavných pravidiel a praxe
deviatich členských štátov. Prvé zistenie, ktoré sa v tomto smere
vynára, je, že tieto pravidlá a prax umožňujú zákonodarcovi
upravovať predpismi užívanie súkromného majetku vo všeobecnom záujme.
S týmto cieľom sa niektoré ústavy odvolávajú na povinnosti spojené
s vlastníctvom (Nemecký základný zákon, článok 14 ods. 2 prvá
veta), na jeho sociálnu funkciu (Talianska ústava, článok 42
ods. 2), na podriadenie jeho užívania požiadavkám verejného blaha
(Nemecký základný zákon, článok 14 ods. 2 druhá veta,
a Írska ústava, článok 43.2.2°) alebo sociálnej spravodlivosti
(Írska ústava, článok 43.2.1°). Sociálna funkcia vlastníckeho práva má
prostredníctvom mnohých legislatívnych aktov vo všetkých členských
štátoch konkrétne vyjadrenie. Takto sa nachádzajú vo všetkých členských
štátoch zákony týkajúce sa poľnohospodárstva a lesníctva,
vodohospodárstva, ochrany prírodného prostredia, územného plánovania
a urbanizmu, ktoré obmedzujú, často citeľne, užívanie pozemkového
vlastníctva.
Osobitnejšie
vo všetkých vinohradníckych krajinách Spoločenstva jestvujú donucovacie
zákony, aj keď nie rovnako prísne, pokiaľ ide o výsadbu viníc,
výber odrôd a pestovateľské metódy. V nijakej dotknutej
krajine nie sú tieto ustanovenia pokladané za nezlučiteľné, v ich
podstate, s náležitým dodržiavaním vlastníckeho práva.
Takýmto
spôsobom možno vyhlásiť, berúc do úvahy spoločné ústavné koncepcie
členských štátov a ustálenú legislatívnu prax
v najrozmanitejších oblastiach, že obmedzenie novej výsadby viníc
nariadením č. 1162/76 nemôže byť v princípe spochybnené. Ide
o jeden typ obmedzenia známy a prijatý ako legitímny,
v rovnakej alebo analogickej podobe, v ústavnom poriadku
všetkých členských štátov.
Toto
zistenie však nevyčerpáva problém, ktorý nastolil Verwaltungsgericht.
Aj keď nemožno v zásade spochybniť možnosť Spoločenstva obmedziť
užívanie vlastníckeho práva v rámci spoločnej organizácie trhu
alebo v záujme štrukturálnej politiky, je vhodné ešte preskúmať, či
obmedzenia zavedené spornou úpravou skutočne zodpovedajú cieľom
všeobecného záujmu sledovaným Spoločenstvom a či nepredstavujú
z pohľadu sledovaného cieľa neprimeraný a neprípustný zásah do
práv vlastníka, ktorý by zasahoval do samotnej podstaty vlastníckeho
práva. Taký je vlastne dôvod sťažnosti nastolenej žalobkyne vo veci
samej, ktorá sa domnieva, že len sledovanie politiky kvality by
umožňovalo zákonodarcovi obmedziť využívanie vinohradníckeho majetku
tak, aby disponovala nedotknuteľným právom od chvíle, keď by bolo
uznané, že jej pozemok je vhodný na pestovanie vinnej révy. Treba teda
preskúmať, aký je cieľ sledovaný sporným nariadením, a zhodnotiť,
či jestvuje primeraný vzťah medzi opatreniami ustanovenými nariadením
a sledovaným cieľom Spoločenstva v tomto prípade.
Ustanovenia
nariadenia č. 1162/76 sa musia zvážiť v kontexte spoločnej
organizácie vinohradníckeho a vinárskeho trhu, úzko spätej so
štrukturálnou politikou plánovanou Spoločenstvom v predmetnej
oblasti. Tieto ciele sa objavujú v nariadení č. 816/70
z 28. apríla 1970 o doplnkových ustanoveniach
v oblasti spoločnej organizácie vinohradníckeho a vinárskeho
trhu (Ú. v. ES L 99, s. 1), ktoré je základom
sporného nariadenia, ako aj v nariadení č. 337/79
z 5. februára 1979 o spoločnej organizácii
vinohradníckeho a vinárskeho trhu (Ú. v. ES L 54,
s. 1), pričom kodifikáciou súboru ustanovení sa riadi spoločná
organizácia trhu. Oddiel III tohto nariadenia vzťahujúci sa na „pravidlá
týkajúce sa produkcie a kontroly rozvoja výsadby“ vytvára
v súčasnosti právny rámec v danej oblasti. Ďalší prvok, ktorý
umožňuje rozpoznať politiku Spoločenstva sledovanú v danej oblasti,
je rezolúcia Rady z 21. apríla 1975 o nových
orientáciách zameraných na rovnováhu trhu so stolovými vínami
(Ú. v. ES C 90, s. 1).
Zo
súboru týchto aktov vyplýva, že prijatá a čiastočne realizovaná
politika Spoločenstva spočíva v spoločnej organizácii trhov spätej
so štrukturálnym zlepšením odvetvia vinohradníctva a vinárstva.
Touto činnosťou sa usiluje dosiahnuť v rámci orientácií článku 39
Zmluvy EHS dvojitý cieľ, ktorým je na jednej strane nastoliť dlhodobú
rovnováhu vinárskeho trhu na úrovni výhodných cien pre výrobcov
a spravodlivého pre spotrebiteľov a na strane druhej dosiahnuť
zlepšenie kvality predávaných vín. S cieľom dosiahnuť tento
dvojitý cieľ, kvantitatívnu rovnováhu a rast kvality, ustanovili
predpisy Spoločenstva pre vinohradnícky a vinársky trh širokú škálu
zásahov, ktoré sa vzťahujú tak na štádium produkcie, ako aj na štádium
obchodovania s vínom.
V tomto
smere je vhodné osobitne zdôrazniť ustanovenia článku 17 nariadenia
č. 816/70, prevzaté v prepracovanej forme článkom 31
nariadenia č. 337/79, ktoré ustanovujú vyhotovenie členskými štátmi
prognostických plánov výsadby a produkcie, koordinovaných
v rámci povinného plánu Spoločenstva. Do realizácie tohto plánu
môžu zasiahnuť ustanovenia týkajúce sa výsadby, opätovnej výsadby,
vyklčovania alebo opustenia viníc.
Práve
túto oblasť upravuje nariadenie č. 1162/76. Z preambuly tohto
nariadenia a z hospodárskych okolností, akých sa týka
a ktoré sa vyznačujú od úrody v roku 1974 neustálymi
prebytkami, vyplýva, že toto nariadenie plní dvojitú funkciu: na jednej
strane musí umožniť okamžite čeliť neustálemu rastu prebytkov, na strane
druhej musí vyhradiť inštitúciám Spoločenstva nevyhnutný čas na
zavedenie štrukturálnej politiky zameranej na podporu vysoko kvalitnej
produkcie, pri dodržiavaní osobitostí a potrieb jednotlivých
vinohradníckych regiónov Spoločenstva, voľbou pozemkov na pestovanie
a odrôd, ako aj úpravou predpismi pestovateľských metód.
Práve
v záujme tohto zdvojeného úsilia Rada zaviedla nariadením
č. 1162/76 všeobecný zákaz novej výsadby, pričom nezohľadňuje, až
na niekoľko presne vymedzených výnimiek, rozdiel podľa kvality pôdy.
Treba poznamenať, že v rámci tohto všeobecného charakteru má
opatrenie zavedené Radou dočasný charakter. Je určené na to, aby
okamžite čelilo konjunkturálnej situácii prebytku, a pritom
pripravilo definitívne štrukturálne opatrenia.
Takto
ponímané namietané opatrenie neobsahuje nijaké neoprávnené obmedzenie
výkonu vlastníckeho práva. Využívanie nových viníc v situácii,
ktorá sa vyznačuje dlhodobou nadprodukciou, má totiž z ekonomického
hľadiska za následok len zvýšenie objemu prebytkov; okrem toho
rozšírenie v tomto štádiu zahrnuje riziko skomplikovania realizácie
štrukturálnej politiky na úrovni Spoločenstva v prípade, že
spočíva v uplatnení prísnejších kritérií ako súčasné vnútroštátne
legislatívy, pokiaľ ide o výber pôdy uznanej na pestovanie viniča.
Treba
uzavrieť, že obmedzenie užívania vlastníctva zavedené zákazom novej
výsadby viníc, ktoré ustanovilo na ohraničené obdobie nariadenie
č. 1162/76, je odôvodnené cieľmi všeobecného záujmu sledovanými
Spoločenstvom a nezasahuje do podstaty vlastníckeho práva, tak ako
je uznané a zaručené v právnom poriadku Spoločenstva.

O otázke slobodného výkonu povolania
Žalobkyňa
v konaní vo veci samej sa takisto domnieva, že zákaz novej výsadby
vydaný nariadením č. 1162/76 porušil jej základné práva tým, že
tento zákaz mal za následok obmedzenie slobodného výkonu jej povolania
ako vinohradníčky.
Tak
ako už Súdny dvor uviedol vo svojom vyššie uvedenom rozsudku zo
14. mája 1974, Nold, ak platí, že v ústavnom poriadku
viacerých členských štátov sú priznané záruky slobodnému výkonu
povolania, takto zaručené právo nielenže nie je absolútnym právom, ale
musí byť posúdené z hľadiska sociálnej funkcie chránených činností.
Pri tejto príležitosti treba pripomenúť, že spochybnené opatrenie
Spoločenstva nezasahuje nijakým spôsobom do prístupu
k vinohradníckemu povolaniu ani do slobodného výkonu tohto
povolania na plochách určených v súčasnosti na pestovanie vinnej
révy. Pokiaľ zákaz novej výsadby zasahuje do slobodného výkonu
vinohradníckeho povolania, toto obmedzenie je iba dôsledkom obmedzenia
užívania vlastníckeho práva, s ktorým splýva. Obmedzenie slobodného
výkonu vinohradníckeho povolania, za predpokladu, že jestvuje, môže byť
odôvodnené tými istými dôvodmi ako obmedzenie užívania vlastníctva.
Zo
všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že preskúmaním nariadenia
č. 1162/76 z hľadiska pochybností, ktoré sformuloval
Verwaltungsgericht, sa nezistila žiadna skutočnosť, ktorá by sa mohla
dotknúť platnosti tohto nariadenia z dôvodu rozporu
s požiadavkami, ktoré vyplývajú z ochrany základných práv
Spoločenstva.

O trovách
Vláda
Spolkovej republiky Nemecko, ako ani Rada a Komisia nemajú právo
na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti
s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru.
Vzhľadom
na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom
konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté
v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred
Verwaltungsgericht v Neustadte, Weinstraße, o trovách konania
rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto
dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázkach položených uznesením
Verwaltungsgericht v Neustadte, Weinstraße, zo 14. decembra
1978 takto:
1.
Nariadenie
Rady č. 1162/76 zo 17. mája 1976 o opatreniach
zameraných na prispôsobenie vinohradníckych plôch trhovým požiadavkám,
zmenené a doplnené nariadením Rady č. 2776/78
z 23. novembra 1978, ktorým sa druhýkrát novelizovalo
nariadenie č. 1162/76, treba vykladať v tom zmysle, že článok 2
ods. 1 sa uplatní aj na žiadosti o povolenie na novú výsadbu
viníc podané pred nadobudnutím účinnosti nariadenia.
2.
Článok
2 ods. 1 nariadenia č. 1162/76 treba vykladať v tom
zmysle, že ním vyjadrený zákaz udeľovať povolenia na novú výsadbu –
odhliadnuc od oslobodenia ustanoveného v článku 2 ods. 2
nariadenia – sa uplatní všeobecne, v konkrétnom prípade nezávisle
od otázky, či pozemok je alebo nie je vhodný na pestovanie viniča podľa
ustanovení vnútroštátneho zákona.
Kutscher
O’Keeffe      Touffait      Mertens de Wilmars
Pescatore
Mackenzie Stuart
Bosco      Koopmans
Due
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. decembra 1979.
Tajomník

Predseda
A. Van Houtte

H. Kutscher
*
Jazyk konania: nemčina.