CELEX: 62006CJ0418
Pritožba
EKUJS
Sektor poljščin
Potrditev obračuna EKUJS
Zanesljiv in uporaben sistem nadzora
Odhodki, izključeni iz financiranja Skupnosti
Pavšalni popravek
Retroaktivna uporaba predpisov o nadzoru
Posredne obveznosti
Načelo sorazmernosti
Pravna varnost
Neomejena pristojnost

Kraljevina Belgija s pritožbo Sodišču zlasti predlaga, naj:
—
razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 25. julija 2006 v zadevi Kraljevina Belgija proti Komisiji (T-221/04, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njeno tožbo, s katero je predlagala razglasitev delne ničnosti Odločbe Komisije 2004/136/ES z dne 4. februarja 2004 o izključitvi nekaterih odhodkov držav članic iz naslova jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) iz financiranja Skupnosti (
UL L 40, str. 31
, v nadaljevanju: sporna odločba), in podredno znižanje finančnega popravka v zvezi s to državo članico, ki ga je Komisija Evropskih skupnosti v sporni odločbi določila v znesku 1.079.814 EUR;
—
ugodi njenim predlogom na prvi stopnji in sporno odločbo razglasi za nično;
—
podredno razveljavi izpodbijano sodbo in naj na podlagi neomejene pristojnosti, ki jo ima Sodišče na tem področju, zniža finančni popravek, ki ga je določila Komisija, na znesek 1.491.085 EUR.
I –

Pravni okvir
A –
Financiranje odhodkov s strani EKUJS
Uredba Sveta (EGS) št. 729/70 z dne 21. aprila 1970 o financiranju skupne kmetijske politike (
UL L 94, str. 13
), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta št. 1287/95 z dne 22. maja 1995 (
UL L 125, str. 1
, v nadaljevanju: Uredba št. 729/70), je uvedla splošna pravila za financiranje skupne kmetijske politike. Uredba Sveta (ES) št. 1258/1999 z dne 17. maja 1999 o financiranju skupne kmetijske politike (
UL L 160, str. 103
) je nadomestila Uredbo št. 729/70 in se uporablja za odhodke, ki so bili izvedeni po 1. januarju 2000.
Iz členov 1(2)(b) in 3(1) Uredbe št. 729/70 izhaja, da intervencije za stabilizacijo kmetijskih trgov, ki se izvajajo po predpisih Skupnosti, financira jamstveni oddelek Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) v okviru skupne ureditve kmetijskih trgov.
Člen 5(2)(c) Uredbe št. 729/70 določa, da Komisija odloči, kateri odhodki se izločijo iz financiranja Skupnosti, če ugotovi, da ti odhodki niso bili izvedeni v skladu s predpisi Skupnosti.
Besedilo člena 7(4) Uredbe št. 1258/1999 je enako besedilu člena 5(2)(c) Uredbe št. 729/70.
Člen 8(1) Uredbe št. 729/70 določa:
„1.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe skladno s svojimi zakoni in drugimi predpisi:
—
da se prepričajo, da so ukrepi, ki jih financira sklad, dejansko izvedeni in pravilno izvršen[i];
—
da preprečijo in odpravljajo nepravilnosti;
—
da se izterjajo zneski, izgubljeni zaradi nepravilnosti ali malomarnosti.
[…]“
Besedilo člena 8(1) Uredbe št. 1258/1999 je enako besedilu člena 8(1) Uredbe št. 729/70.
B –
Smernice Komisije
Komisija je 23. decembra 1997 sprejela „Smernice za izračun finančnih posledic ob pripravi odločbe o potrditvi obračuna jamstvenega oddelka EKUJS“ (dokument Komisije št. VI/5330/97, v nadaljevanju: Smernice). Te določajo, da je za odhodke, ki jih prijavi država članica, mogoče glede na težo neizpolnitev, ugotovljenih ob izvedbi nadzora, uporabiti 2-odstoten, 5-odstoten, 10-odstoten in 25-odstoten ali večji pavšalni popravek, če iz podatkov, ki jih ima Komisija, ni mogoče oceniti izgub, ki jih je imela Evropska skupnost zaradi teh neizpolnitev.
C –
Predpisi o nadzoru v sektorju poljščin
V členih 1 in 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 3508/92 z dne 27. novembra 1992 o vzpostavitvi integriranega upravnega in nadzornega sistema za nekatere programe pomoči Skupnosti (
UL L 355, str. 1
) je določeno, da vsaka država članica vzpostavi tak integrirani sistem, ki med drugim vključuje računalniško zbirko podatkov, identifikacijski sistem za enote rabe ali poljine in integrirani nadzorni sistem.
V začetni različici člena 4 Uredbe št. 3508/92 je določeno, da se identifikacijski sistem za enote rabe ali poljine vzpostavi na podlagi katastrskih načrtov in drugih katastrskih dokumentov, drugega kartografskega materiala ali letalskih oziroma satelitskih posnetkov. Isti člen v različici, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1593/2000 z dne 17. julija 2000 (
UL L 182, str. 4
), določa, da se bodo pri tem uporabljale metode računalniških geografskih informacijskih sistemov (v nadaljevanju: RGIS), po možnosti vključujoč letalske ali satelitske ortoposnetke.
Člen 8 Uredbe št. 3508/92 določa:
„1.   Države članice opravljajo upravni nadzor zahtevkov za pomoč.
2.   Upravni nadzor se dopolni z nadzorom na kraju samem na vzorcu izbranih kmetijskih gospodarstev. Za vse te nadzore izdelajo države članice načrt vzorčenja.
[…]
4.   Nacionalni organi lahko pod pogoji, ki jih je treba določiti, uporabljajo daljinsko zaznavanje za določanje površin enot rabe ali poljin za identifikacijo vrst kmetijskih rastlin in preverjanje njihovega stanja.
[…]“
Člen 6 Uredbe Komisije (EGS) št. 3887/92 z dne 23. decembra 1992 o podrobnih pravilih za uporabo integriranega administrativnega in nadzornega sistema za nekatere programe pomoči Skupnosti (
UL L 391, str. 36
), kot je bil spremenjen z Uredbo Komisije (ES) št. 1678/98 z dne 29. julija 1998 (
UL L 212, str. 23
, v nadaljevanju: Uredba št. 3887/92), določa:
„1.   Upravni nadzor [in nadzor] na kraju samem se izvaja tako, da se lahko zanesljivo preveri, ali so bili upoštevani pogoji, pod katerimi se pomoč odobri.
2.   Upravni nadzor […] iz člena 8(1) Uredbe (EGS) št. 3508/92 vsebuje zlasti:
a)
navzkrižno preverjanje prijavljenih enot rabe ali poljin in živali, da bi se preprečila neupravičena večkratna odobritev iste pomoči za isto koledarsko leto;
[…]
3.   Nadzor na kraju samem zajema vsaj znatni vzorec zahtevkov. Ta vzorec mora zajemati najmanj:
[…]
—
5 % zahtevkov za pomoč na površino […].
Če pregledi na kraju samem pokažejo bistvene nepravilnosti v regiji ali delu regije, pristojni organi opravijo dodaten nadzor v tekočem letu in za to regijo ali del regije povišajo odstotek zahtevkov, ki jih je treba preveriti v naslednjem letu.
4.   Zahtevke, ki so predmet nadzora na kraju samem, določi pristojni organ zlasti na podlagi analize tveganj ter dejavnika reprezentativnosti vloženih zahtevkov za pomoč. Analiza tveganj upošteva:
—
zneske pomoči,
—
število enot rabe ali poljin, površino ali število živali, za katere je zahtevana pomoč,
—
napredek v primerjavi s prejšnjim letom,
—
ugotovitve nadzorov v prejšnjih letih,
—
druga merila, ki jih določijo države članice,
—
kršitve Uredbe (ES) št. 820/97.
[…]
7.   Površine enot rabe ali poljin se ugotovijo s katerim koli primernim načinom, ki ga je predvidel pristojni organ in ki zagotavlja meritve vsaj z enakovredno natančnostjo, kot se zahteva za uradne meritve skladno z nacionalnimi določbami. Pristojni organ določi tolerančno mejo, upoštevajoč uporabljeno metodo merjenja, natančnost razpoložljivih uradnih dokumentov, lokalne dejavnike, kot so nagib in oblika enote rabe ali poljine ter določbe naslednjega odstavka.
[…]
8.   Upravičenost enot rabe oziroma poljin se ustrezno preveri. V ta namen se po potrebi zahteva dodatno dokazilo.
[…]“
Člen 9 Uredbe št. 3887/92 določa:
„1.   Če se izkaže, da je dejansko ugotovljena površina večja od površine, ki je prijavljena v zahtevku za pomoč na površino, se znesek pomoči izračuna na podlagi prijavljene površine.
2.   Če se izkaže, da površina, prijavljena v zahtevku za pomoč na površino, presega ugotovljeno površino, se znesek pomoči izračuna na podlagi površine, ugotovljene med pregledom. […]
[…]“
Člen 31(2) Uredbe Komisije (ES) št. 2419/2001 z dne 11. decembra 2001 o podrobnih pravilih za uporabo integriranega upravnega in kontrolnega sistema za nekatere programe pomoči Skupnosti, vzpostavljenega z Uredbo Sveta (EGS) št. 3508/92 (
UL L 327, str. 11
) določa:
„2.   Če je prijavljena površina v zahtevku za pomoč na površino večja od ugotovljene površine za to skupino kmetijskih rastlin, ki je rezultat upravne kontrole ali kontrole na kraju samem, se pomoč […] izračuna na osnovi ugotovljene površine za to skupino kmetijskih rastlin.“
II –

Dejansko stanje kot izhaja iz izpodbijane sodbe
Belgijski organi so leta 1996 sprejeli identifikacijski sistem enot rabe ali poljin, izveden na podlagi letalskih posnetkov po metodah RGIS, kot je določeno v členu 4 Uredbe št. 3508/92. Enote rabe ali poljine so bile na letalskih posnetkih identificirane tako, da so pridelovalci na njih ročno označili meje, upravni organi pa so nato poskrbeli za grafični vnos teh podatkov v RGIS.
Službe Komisije, zadolžene za potrditev obračuna EKUJS, so v skladu s členom 9(2) Uredbe št. 729/70 in členom 9(2) Uredbe št. 1258/1999 v Belgiji od 15. do 17. maja 2001 preverjale sektor poljščin zaradi potrditve proračunskih let 1999, 2000 in 2001. Te službe so ugotovile nepravilnosti pri izvajanju nadzora belgijskih organov.
Komisija je po izmenjavi dopisov, dvostranskem srečanju med zadevno državo članico in Komisijo v skladu s členom 8(1), drugi pododstavek, Uredbe Komisije (ES) št. 1663/95 z dne 7. julija 1995 o določitvi podrobnih pravil za uporabo Uredbe Sveta (EGS) št. 729/70 v zvezi s postopkom za potrditev obračuna Jamstvenega oddelka EKUJS (
UL L 158, str. 6
) in po poskusu sprave v skladu z odločbo Komisije z dne 1. julija 1994 o določitvi spravnega postopka v zvezi s potrjevanjem obračuna Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) (
UL L 182, str. 45
) 30. septembra 2003 sprejela zbirno poročilo (v nadaljevanju: zbirno poročilo).
Iz tega poročila izhaja, da je Komisija po eni strani ugotovila, da Kraljevina Belgija ni spoštovala niti člena 8 Uredbe št. 3508/92 niti členov 6 in 9 Uredbe št. 3887/92, ker je po eni strani grafični vnos enot rabe ali poljin v RGIS opravila prepozno in tako onemogočila, da bi bili v analizi tveganj upoštevani določeni primeri. Komisija je po drugi strani ugotovila kršitev zgoraj navedenih določb, ker prijavljena površina enot rabe ali poljin v zahtevku za pomoč (v nadaljevanju: prijavljena površina) ni bila zmanjšana in/ali ker ni bil opravljen nadzor na kraju samem v tistih primerih, ko je iz izvedenega upravnega nadzora izhajalo, da je prijavljena površina večja od površine istih enot rabe ali poljin, ki so bile vnesene v RGIS (v nadaljevanju: površina RGIS).
V zvezi s tem je v točki B.7.1.1 tega poročila navedeno:
„Službe Komisije so opravile preiskavo glede nepravilnosti, ki so se pokazale prek belgijskega sistema upravnega nadzora, za letine od 1999 do 2001. Jasno je bilo, da je belgijski geografski informacijski sistem (GIS) koristno sredstvo za ugotavljanje morebitnih anomalij ali nepravilnosti. Toda ko je bilo opozorjeno na razlike med podatki iz RGIS in površinami, ki so jih prijavili poljedelci, ustrezne meritve niso bile vedno opravljene. Nadaljnji nadzor na kraju samem se je nanašal zgolj na omejeno število primerov, pri katerih je bil razkorak večji od 5 % na stopnji skupine kmetijskih rastlin. Določeni zahtevki za pomoč, pri katerih so očitne razlike presegale 5 %, niso bili predmet dodatne preiskave, pomoči pa so bile izplačane na podlagi prijavljene površine. Če je bila razlika manjša od 5 %, se zahtevki sploh niso šteli za nepravilne, pomoči pa so bile izplačane, ne da bi bila opravljena dodatna preiskava na podlagi prijavljene površine.
Poleg tega je v vseh primerih, glede katerih ni bil opravljen nadzor na kraju samem, sistem sprejel površino, ki jo je prijavil poljedelec in ki je bila navedena na že natiskanem obrazcu za zahtevek, ki je bil poljedelcu poslan za naslednje leto. […]
Belgijski organi so pojasnili, da menijo, da je za (ponovni) izračun zneska pomoči mogoče uporabiti zgolj površine, ki so dejansko izmerjene na kraju samem.
Službe Komisije se ne strinjajo s trditvijo, da razlik, ugotovljenih pri upravnem nadzoru zahvaljujoč RGIS, ni mogoče uporabiti za pravno utemeljitev znižanja višine pomoči; menijo torej, da nepravilnosti, ki so bile ugotovljene med upravnim nadzorom, niso bile ustrezno preiskane. Jasno je, da dejstvo, da belgijski organi niso znižali zneska pomoči in/ali niso izrekli sankcij, pomeni izgubo za sklad.“
V točki B.7.1.3 zbirnega poročila je navedeno:
„Belgija določenih sekundarnih nadzorov torej ni izvedla primerno ali v skladu z uporabljivo normativno določbo. Belgija je odgovorna za presežek odhodkov za sklad, ker ni zmanjšala prijavljenih površin in/ali izvedla nadzora na kraju samem, ko je upravni nadzor pokazal nepravilnosti v prijavah.“
Komisija je 4. februarja 2004 sprejela sporno odločbo, ki določa, da so glede poljščin odhodki pooblaščenih plačilnih agencij Kraljevine Belgije za poslovna leta od 2000 do 2002, ki so bili prijavljeni v okviru jamstvenega oddelka EKUJS, zaradi pomanjkljivosti sekundarnega nadzora predmet pavšalnega zmanjšanja 2 %, ki ustreza znesku 9.322.809 EUR.
III –

Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
Kraljevina Belgija je s tožbo, ki jo je 13. aprila 2004 vložila v sodnem tajništvu Sodišča, predlagala razglasitev ničnosti sporne odločbe. Sodišče je s sklepom z dne 8. junija 2004 zadevo poslalo Sodišču prve stopnje, ki jo je vpisalo pod opravilno številko T-221/04.
Kraljevina Belgija se je v utemeljitev svoje tožbe sklicevala na tri tožbene razloge, in sicer prvič, da člen 8 Uredbe št. 3508/92 ter člena 6 in 9 Uredbe št. 3887/92 niso bili kršeni, drugič, da Komisija ni spoštovala pogojev glede pojma pomembne neuporabe pravil Skupnosti, določenih v Smernicah, in glede dejanske nevarnosti izgub za EKUJS ter, tretjič, da je bilo pri določanju zneska finančnega popravka kršeno načelo sorazmernosti.
Sodišču prve stopnje je predlagala, naj sporno odločbo razglasi za nično v delu, v katerem je za Kraljevino Belgijo določen pavšalni popravek 2 %, ali naj podredno na podlagi svoje neomejene pristojnosti zniža znesek odhodkov, izključenih iz financiranja, na 1.079.814 EUR in Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija je Sodišču prve stopnje predlagala, naj tožbo zavrne in Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov.
Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo najprej razsodilo, da so glavni tožbeni predlogi v zvezi z zahtevo za znižanje finančnega popravka nedopustni, ker je ugotovilo, da nobena določba sodiščem Skupnosti ne daje neomejene pristojnosti v zvezi z EKUJS v skladu s členom 229 ES.
Sodišče prve stopnje je nato pri odločanju o temelju opozorilo na sodno prakso v zvezi z EKUJS:
„29
Uvodoma je treba opozoriti, da EKUJS financira le intervencije, izvedene v skladu z določbami Skupnosti v okviru skupne ureditve kmetijskih trgov (glej sodbo Sodišča z dne 24. februarja 2005 v zadevi Grčija proti Komisiji, C-300/02, ZOdl., str. I-1341, točka 32 in navedena sodna praksa).
Ravno tako je treba opozoriti, da mora Komisija dokazati obstoj kršitve pravil skupne ureditve kmetijskih trgov (glej zgoraj v točki 29 navedeno sodbo Grčija proti Komisiji, točka 33 in navedena sodna praksa). Vendar Komisija ni dolžna izčrpno dokazati pomanjkljivosti nadzorov, ki jih opravijo nacionalni upravni organi, ali nepravilnosti zneskov, ki jih le-ti sporočijo, temveč mora dokazati resen in utemeljen dvom, ki ga ima glede teh nadzorov ali zneskov (glej zgoraj v točki 29 navedeno sodbo Grčija proti Komisiji, točka 34 in navedena sodna praksa).
Po drugi strani zadevna država članica ne more ovreči ugotovitev Komisije, ne da bi svoje trditve podprla z dokazi, ki izkazujejo obstoj zanesljivega in uporabnega sistema nadzora. Če ji ne uspe dokazati, da so ugotovitve Komisije nepravilne, te lahko povzročijo resne dvome o vzpostavitvi primerne in učinkovite celote ukrepov spremljanja in nadzora (glej zgoraj v točki 29 navedeno sodbo Grčija proti Komisiji, točka 35 in navedena sodna praksa).
To ublažitev dokaznega bremena za Komisijo je mogoče pojasniti z dejstvom, da je država članica v najprimernejšem položaju za zbiranje in preverjanje podatkov, potrebnih za potrditev obračuna EKUJS, in je zato dolžna predložiti najpodrobnejši in najpopolnejši dokaz o pravilnosti svojih nadzorov in zneskov ter, odvisno od okoliščin primera, o nepravilnosti trditev Komisije (glej zgoraj v točki 29 navedeno sodbo Grčija proti Komisiji, točka 36 in navedena sodna praksa).
Pogoj, določen v Smernicah, v skladu s katerim se za uporabo pavšalnega finančnega popravka zahteva obstoj ‚pomembne neuporabe izrecnih določb prava Skupnosti‘, ne vpliva na to opredelitev sodne prakse glede dokaznega bremena. Po eni strani je ta pogoj treba razumeti ob upoštevanju pogoja iz predhodnega odstavka Smernic, v skladu s katerim je pavšalne popravke treba določiti, ko Komisija ugotovi, da ukrep nadzora, ki se z uredbo izrecno zahteva ‚ali ki se posredno zahteva zato, da bi bilo spoštovano izrecno pravilo‘, ni bil ustrezno izveden. Po drugi strani bi od Komisije zahtevati, naj poleg tega, da predloži dokaz o resnem in utemeljenem dvomu, ki ga ima, dokaže tudi obstoj pomembne neuporabe izrecnih določb prava Skupnosti, v nasprotju z ustaljeno sodno prakso Sodišča glede dokaznega bremena, ki se je oblikovala po sprejetju Smernic (glede sočasne uporabe te sodne prakse in Smernic glej sodbi Sodišča z dne 9. januarja 2003 v zadevi Grčija proti Komisiji, C-157/00, Recueil, str. I-153, točke 28, 29, 35 in 36, in z dne 24. februarja 2005 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C-318/02, neobjavljena v ZOdl., točki 34 in 35).“
Sodišče prve stopnje je tako v točki 34 izpodbijane sodbe navedlo, da je trditve belgijske vlade zoper razloge, na podlagi katerih je Komisija sprejela sporno odločbo, treba preizkusiti ob upoštevanju teh ugotovitev.
Sodišče prve stopnje je pri skupnem preizkusu prvega tožbenega razloga in prvega dela drugega tožbenega razloga v točkah od 47 do 50 izpodbijane sodbe z naslovom „pomen nepravilnosti, ki jih je odkrila Komisija“ menilo, da so razkoraki med prijavljeno površino in površino RGIS, ki so se izkazali med upravnim nadzorom, nepravilnosti, ki kažejo na morebitne nepravilnosti v zahtevkih za pomoč, ki pomenijo nevarnosti izgub za EKUJS.
Sodišče prve stopnje je v točki 49 izpodbijane sodbe navedlo, da predpisi, ki so veljali v času dejanskega stanja, držav članic niso zavezovali, da morajo uporabljati RGIS. Kljub temu je razsodilo, da so belgijski organi z uvedbo RGIS, preden je postal obvezen ali zastarel zaradi posplošitve nadzora s satelitskim daljinskim zaznavanjem, priskrbeli nadzorno sredstvo, ki lahko daje relevantne podatke, ki presegajo izrecne obveznosti, določene v členu 6(2) Uredbe št. 3887/92. Sodišče prve stopnje je menilo, da Komisija ni mogla zanemariti tega dejstva, zaradi katerega prihaja do resnega in utemeljenega dvoma, ki jasno kaže na nevarnost izgub za EKUJS, zgolj zato, ker sistem, ki jih je razkril, ni bil obvezen ali temu namenjen.
Sodišče prve stopnje je nato v točki 52 izpodbijane sodbe ugotovilo, da predpisi, ki so veljali v času dejanskega stanja, državam članicam niso izrecno nalagali, naj uporabijo podrobna pravila nadzora, ki jih je določila Komisija v zbirnem poročilu. Sodišče prve stopnje je kljub temu menilo, pri čemer se je oprlo na sodno prakso, ki izhaja iz sodbe Sodišča z dne 12. junija 1990 v zadevi Nemčija proti Komisiji (
C-8/88, Recueil, str. I-2321
, točka 16) in iz sodbe z dne 14. aprila 2005 v zadevi Španija proti Komisiji (C-468/02, neobjavljena v ZOdl., točka 35), da te obveznosti ukrepanja zoper nepravilnosti, ki jih pokaže RGIS, morda posredno izhajajo iz veljavnih predpisov, na podlagi katerih so države dolžne organizirati učinkovit sistem nadzora in spremljanja.
Sodišče prve stopnje je v točkah 53 in 54 izpodbijane sodbe pojasnilo, da iz te ureditve izhaja, da so države članice dolžne organizirati celoten upravni nadzor in nadzor na kraju samem, ki zagotavlja pravilno upoštevanje materialnih in formalnih pogojev za odobritev pomoči. Sodišče prve stopnje je poleg tega navedlo, da iz sodne prakse prav tako izhaja, da mora biti upravni nadzor, ki se opravi pred nadzorom na kraju samem, opravljen tako, da se nacionalnim organom omogoči, da pridejo do vseh mogočih ugotovitev, najsi gre za gotova ali negotova dejstva, zato da se upoštevajo pogoji za odobritev pomoči (glej zlasti sodbo z dne 3. oktobra 1996 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-41/94, Recueil, str. I-4733, točka 17, in zgoraj navedeno sodbo Španija proti Komisiji, točka 40).
Sodišče prve stopnje je tako v točki 55 izpodbijane sodbe menilo, da je glede na nevarnost izgub za EKUJS, ki je bila jasno ugotovljena med upravnim nadzorom, nedelovanje belgijskih organov očitno enakovredno nesprejetju ukrepov nadzora, ki so posredno potrebni, da bi bila spoštovana izrecna pravila, ki so veljala v času dejanskega stanja.
Sodišče prve stopnje je v točki 57 izpodbijane sodne sklepalo, da bi se belgijski organi morali odzvati na nepravilnosti, ki jih je pokazal RGIS.
Glede ukrepov, ki jih je sprejela Kraljevina Belgija, pa je Sodišče prve stopnje v točki 62 izpodbijane sodbe menilo, da bi v teh okoliščinah in glede na dejstva, ki so bila ugotovljena med preverjanjem, ki je potekalo maja 2001, Komisija lahko podkrepila resne dvome o pravilnosti prijavljenih površin in učinkovitosti opravljenih nadzorov.
Sodišče prve stopnje je nato v točkah od 65 do 70 izpodbijane sodbe sprejelo trditev Komisije, da bi se zaradi prepoznega vnosa podatkov v RGIS določeno število primerov lahko izmaknilo nadzoru na kraju samem. Sodišče prve stopnje je med drugim menilo:
„69
Ker belgijska vlada ni predložila relevantnih dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče zavrniti ugotovitve Komisije o neizvedbi nadzora na kraju samem zaradi prepoznega vnosa, je treba ugotoviti, da so se določeni primeri izmaknili takemu nadzoru (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 10. novembra 2005 v zadevi Italija proti Komisiji, C-307/03, neobjavljena v ZOdl., točke od 33 do 35).
Te ugotovitve ni mogoče izpodbiti z dejstvom, da noben predpis v zvezi z EKUJS ne določa grafičnega vnosa pred 31. avgustom vsakega leta. Neobstoj izrecno določenih obveznosti namreč ne more odstraniti dvomov, ki so nastali zaradi neizvedenega nadzora na kraju samem. V vsakem primeru, kadar zaradi te zamude pride do neizvedbe nadzora, to krši splošno obveznost izvedbe takega nadzora. Dejstvo, da je bil nadzor na kraju samem opravljen po 31. avgustu in da so bili izvedeni popravki, prav tako ne pomeni, da je bil opravljen ves potreben nadzor, in ne dokazuje, da je ta nadzor na kraju samem izhajal iz zanesljive analize tveganj, izvedene po 31. avgustu.“
Sodišče prve stopnje je tako v točkah 71 in 72 izpodbijane sodbe zaključilo, da država članica – tožeča stranka – ni predložila zadostnih dokazov, ki bi ovrgli resne in utemeljene dvome Komisije o zanesljivosti nadzora, ki so nastali zaradi nezadostnega upoštevanja nepravilnosti, ki jih je pokazal RGIS, in zaradi neobstoja nadzora. Sodišče prve stopnje je tako menilo, da je bila Komisija upravičena uporabiti finančni popravek. V teh okoliščinah sta bila prvi tožbeni razlog in prvi del drugega tožbenega razloga zavrnjena.
Glede drugega dela drugega tožbenega razloga, ki se nanaša na neobstoj dejanske nevarnosti izgub za EKUJS, in tretjega tožbenega razloga, ki se nanaša na nesorazmernost pavšalnega popravka glede na škodo, ki naj bi jo EKUJS dejansko utrpel, v zvezi s katerima se je Sodišče prve stopnje odločilo, da ju bo obravnavalo skupaj, Sodišče prve stopnje ni sprejelo načina izračuna, ki ga je predstavila Kraljevina Belgija, da bi dokazala domnevno nesorazmernost uporabljenih finančnih popravkov. Sodišče prve stopnje je v točkah 88 in 90 izpodbijane sodbe med drugim poudarilo, da ekstrapolacije belgijske vlade, katerih namen je dokazati maksimalno škodo, ki naj bi jo utrpel EKUJS, niso upoštevale izterjave neupravičenih izplačil in da ni bilo mogoče vedeti, ali so vključevale primere, ki so bili predmet prepoznega vnosa.
Ker ta država članica ni mogla dokazati maksimalne škode, ki naj bi jo utrpel EKUJS, je Sodišče prve stopnje v točkah 92 in 93 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je Komisija pravilno določila pavšalni popravek in da s tem popravkom ni bilo kršeno načelo sorazmernosti, ker je bil določen v najnižji mogoči višini, ki jo predvidevajo Smernice, in sicer v višini 2 %, in ker teh smernic Kraljevina Belgija ni izpodbijala.
Sodišče prve stopnje je tako zavrnilo drugi del drugega tožbenega razloga in tretji tožbeni razlog.
V teh okoliščinah je bila tožba zavrnjena, Kraljevini Belgiji pa je bilo naloženo plačilo stroškov.
IV –

Predlogi strank
Kraljevina Belgija s to pritožbo Sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano sodbo razveljavi, sporno odločbo pa naj razglasi za nično;
—
podredno razveljavi izpodbijano sodbo in naj na podlagi svoje neomejene pristojnosti zmanjša finančni popravek na znesek 1.491.085 EUR;
—
še bolj podredno razveljavi izpodbijano sodbo in vrne zadevo Sodišču prve stopnje;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov, nastalih v postopku pred Sodiščem prve stopnje in Sodiščem.
Komisija v odgovoru na pritožbo predlaga, naj se pritožba zavrne, Kraljevini Belgiji pa naj se naloži plačilo stroškov.
V –

Pritožbeni razlogi
Kraljevina Belgija se v utemeljitev pritožbe v bistvu sklicuje na pet pritožbenih razlogov za razveljavitev izpodbijane sodbe, in sicer na:
—
izkrivljanje dejstev;
—
kršitve člena 8 Uredbe št. 3508/92 ter členov 6 in 9 Uredbe št. 3887/92;
—
kršitve dolžnosti obrazložitve;
—
kršitev načela sorazmernosti in
—
napačno uporabo prava glede neobstoja neomejene pristojnosti sodišč Skupnosti na področju EKUJS v zvezi z zneski finančnih popravkov, ki jih je določila Komisija.
A –
Prvi pritožbeni razlog: izkrivljanje dejstev
1. Trditve strank
Kraljevina Belgija trdi, da je Sodišče prve stopnje izkrivilo dejstva, s tem da je v točki 47 izpodbijane sodbe ugotovilo, da, „ko je pri upravnem nadzoru ugotovljeno, da iz RGIS izhaja, da je prijavljena površina v zahtevku za pomoč večja od površine RGIS, tak razkorak pomeni nepravilnost, ki kaže na morebitno nepravilnost tega zahtevka“, ker je, „če površina RGIS bolj ustreza dejanski površini kot površini, prijavljeni v zahtevku za pomoč, plačilo pomoči na površino na podlagi prijavljene površine neupravičeno plačilo v korist vlagatelja zahtevka in torej izguba za EKUJS“.
Taka trditev naj bi kazala na napačno razumevanje delovanja RGIS, ki ga je uvedla Kraljevina Belgija. Kraljevina Belgija meni, da naj bi taka trditev pomenila izkrivljanje dejstev, ker Sodišče prve stopnje meni, da je RGIS sredstvo za merjenje, ki se bolj približuje dejanskim podatkom o površini kot pa podatkom, ki so jih prijavili pridelovalci, in da zato ta sistem omogoča ugotavljanje nepravilnosti in jasno ugotovitev nevarnosti izgub za EKJUS. Ta država članica pa meni, da je RGIS namenjen zgolj za identifikacijo enot rabe ali poljin ter odkrivanje prekrivanj enot rabe ali poljin in dvojnih prijav, ne da bi omogočal ugotavljanje dejanskih površin enot rabe ali poljin, zlasti zaradi zastarelosti določenih uporabljenih posnetkov.
Komisija pa trdi, da naj bi Sodišče prve stopnje v točki 47 izpodbijane sodbe razumelo, da naj bi neskladnost med prijavljeno površino in površino RGIS podkrepila resne dvome o pravilnosti velikosti površine, ki jo je prijavil pridelovalec, ne pa da je RGIS sredstvo za merjenje. Poleg tega naj bi bil namen, ki ga je Kraljevina Belgija pripisovala RGIS, nezadosten glede na zahteve iz člena 6(2)(a) Uredbe št. 3887/92, ki določa, da upravni nadzor zahtevkov za pomoč vsebuje zlasti navzkrižno preverjanje. Uporaba prislova „zlasti“ naj bi vsekakor pomenila, da upravni nadzor poleg navzkrižnega preverjanja vključuje tudi druge ukrepe.
2. Presoja Sodišča
Ugotoviti je treba, da je Sodišče prve stopnje v točki 47 izpodbijane sodbe izhajalo iz ugotovitve, da ko je prijavljena površina v zahtevku za pomoč večja od površine RGIS, to pomeni nepravilnost, ki kaže na morebitno nepravilnost tega zahtevka. Pod to predpostavko in predpostavko, da površina RGIS bolj ustreza dejanski površini kot površini, ki je bila prijavljena v zahtevku za pomoč, je namreč Sodišče prve stopnje zgolj ugotovilo, da lahko plačilo pomoči na površino na podlagi prijavljene površine povzroči neupravičeno plačilo v korist vložnika zahtevka in zato tudi izgubo za EKUJS.
Sodišče prve stopnje kljub temu nikakor ni potrdilo, da je RGIS zanesljivo sredstvo za merjenje, kot mu očita Kraljevina Belgija. Sodišče prve stopnje je v odgovor na trditve te države članice glede nenatančnosti podatkov RGIS v točki 48 izpodbijane sodbe poudarilo, da zaradi nenatančnosti ti podatki niso brez pomena, temveč pomenijo, da nevarnosti izgube za EKUJS ni mogoče zanemariti. Sodišče prve stopnje je tako priznalo nenatančnost podatkov RGIS. Kljub temu je Sodišče prve stopnje, s tem da je ugotovilo, da zaradi take nenatančnosti ni mogoče ugotoviti, ali je ta izguba dejanska ali ne, ugotovilo, da tako dokazane nepravilnosti pomenijo nevarnost izgube za EKUJS.
Sodišče prve stopnje je v resnici zlasti v točki 49 izpodbijane sodbe RGIS štelo za sredstvo nadzora, na podlagi katerega je mogoče oceniti prijavljene površine, ne pa kot sredstvo za merjenje. Tako ni razumelo, da so podatki o površinah RGIS zanesljivejši od podatkov v zahtevkih za pomoč.
Glede zmožnosti RGIS, da pokaže nepravilnosti, je treba ugotoviti, da tako prijavljene površine kot površine RGIS navsezadnje izhajajo iz prijav pridelovalcev, pri čemer prve ustrezajo površinam, ki so jih pridelovalci navedli v obrazcih zahtevka za pomoč, druge pa izhajajo iz označitve meja, ki jo na letalskih posnetkih ročno zavedejo pridelovalci.
Ker nadzor na kraju samem ali kakršna koli druga dodatna preverjanja niso bila opravljena, pa niti prijavljenih površin niti površin, ki izhajajo iz RGIS, ni mogoče potrditi kot natančne. Protislovnost teh dveh virov informacij bi torej lahko pomenila nepravilnost (v tem smislu glej sodbi Sodišča z dne 19. septembra 2002 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-377/99, Recueil, str. I-7421, točka 48, in z dne 12. januarja 2006 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-183/03, neobjavljena v ZOdl., točki 61 in 62).
Sodišče prve stopnje je v točki 47 izpodbijane sodbe torej pravilno ugotovilo, da ko med upravnim nadzorom RGIS kaže, da je prijavljena površina večja od površine RGIS, ta neskladnost pomeni nepravilnost, ki kaže na morebitno nepravilnost tega zahtevka.
Prvi pritožbeni razlog je zato treba zavrniti.
B –
Drugi pritožbeni razlog: kršitve člena 8 Uredbe št. 3508/92 ter členov 6 in 9 Uredbe št. 3887/92
Ta pritožbeni razlog je v bistvu sestavljen iz štirih delov, ki jih je treba obravnavati ločeno.
1. Prvi del: kršitev člena 6(7) Uredbe št. 3887/92
a) Trditve strank
Kraljevina Belgija meni, da je Sodišče prve stopnje kršilo člen 6(7) Uredbe št. 3887/92, ker je menilo, da je ta država članica z uvedbo RGIS priskrbela pomembno sredstvo za merjenje površine enot rabe ali poljin, medtem ko po eni strani izbira sredstev za merjenje pripada državi članici, po drugi strani pa se je ta država članica odločila za uradno merjenje ob pomoči geometra ali s fotointerpretacijo satelitskih posnetkov.
Sodišče prve stopnje naj tako v točki 49 izpodbijane sodbe ne bi moglo ugotoviti, da so belgijski organi z uvedbo RGIS priskrbeli pomembno nadzorno sredstvo, ki lahko daje relevantne podatke, ki presegajo izrecne obveznosti, določene v členu 6(2) navedene uredbe.
Komisija opozarja, da so belgijski organi sami izbrali možnost uporabe letalskih posnetkov, da bi izvedli upravni nadzor, ki ga zahteva Uredba št. 3508/92. Zato bi morali ob neskladnosti med prijavljeno površino in površino RGIS izhajati zgolj iz njih, česar pa niso storili. Poleg tega naj sklicevanje na člen 6(7) Uredbe št. 3887/92 ne bi bilo upoštevno, ker se ta določba v zvezi s tehnikami merjenja uporablja za ugotavljanje površine enot rabe in poljin v okviru nadzora na kraju samem.
b) Presoja Sodišča
Opozoriti je treba, kot je bilo ugotovljeno v točki 49 te sodbe, da Sodišče prve stopnje ni odločilo, da je belgijski RGIS sredstvo za merjenje. Dejstvo, da je v točki 49 izpodbijane sodbe menilo, da je RGIS sredstvo za nadzor, ki lahko daje relevantne podatke, ki presegajo izrecne obveznosti, določene v členu 6(2) Uredbe št. 3887/92, ne more izpodbiti te ugotovitve.
Zato Sodišču prve stopnje ni mogoče očitati, da je namesto Kraljevine Belgije opredelilo sredstvo za merjenje, ki ga je treba uporabiti v skladu s členom 6(7) iste uredbe za ugotovitev površine enot rabe ali poljin.
Prvega dela drugega pritožbenega razloga zato ni mogoče sprejeti.
2. Drugi del: posredne obveznosti
a) Trditve strank
Kraljevina Belgija Sodišču prve stopnje očita, da je državam članicam retroaktivno naložilo pravila nadzora, ki jih je Komisija navedla v zbirnem poročilu in na podlagi katerega je bila sprejeta sporna odločba, medtem ko predpisi, ki so veljali v času dejanskega stanja, uporabe teh pravil niso določali. Če bi bila prijavljena površina večja od površine RGIS, bi države članice tako morale bodisi opraviti nadzor na kraju samem bodisi zmanjšati subvencionirano površino.
Kraljevina Belgija meni, da naj bi bil s temi obveznostmi kršen člen 6(3) Uredbe št. 3887/92, na podlagi katerega je nadzor na kraju samem treba opraviti na podlagi znatnega vzorca, ki zajema najmanj 5 % zahtevkov za pomoč.
Poleg tega predpisi, ki so veljali v času dejanskega stanja, v okviru upravnih nadzorov niso določali zmanjšanja subvencionirane površine zgolj na podlagi podatkov iz RGIS. Tako zmanjšanje je bilo v skladu s členom 9(2) Uredbe št. 3887/92 določeno, le če bi bila prijavljena površina večja od dejansko ugotovljene površine. Taka ugotovitev pa naj bi bila v skladu s pravom, veljavnim v času dejanskega stanja, zakonito mogoča zgolj v okviru nadzora na kraju samem v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodbe Sodišča z dne 28. novembra 2002 v zadevi Agrargenossenschaft Pretzsch (
C-417/00, Recueil, str. I-11053
, točka 48). Res je bila obveznost zmanjšanja v fazi upravnega nadzora uvedena s členom 31 Uredbe št. 2419/2001, toda uporabljati se je začela šele od letine 2002.
Poleg tega naj izpolnitev takih posrednih obveznosti ne bi bila nujna, če bi država članica – tožeča stranka – v okviru analize tveganj upoštevala zgoraj navedene nepravilnosti.
Nazadnje, te posredne obveznosti naj bi po eni strani kršile načelo pravne varnosti, ker naj bi pridelovalcem nalagale sankcije v fazi upravnega nadzora, čeprav so predpisi, ki so veljali v času dejanskega stanja, take sankcije določali zgolj za nepravilnosti, ugotovljene v okviru nadzora na kraju samem. Po drugi strani naj bi kršile načelo prepovedi diskriminacije, ker naj bi kaznovale zgolj državo članico, ki je na podlagi letalskih posnetkov uvedla natančen in učinkovit sistem, ki je presegal obveznosti v fazi upravnega nadzora.
Komisija najprej opozarja, da se mora upravni nadzor nanašati na vse zahtevke za pomoč. Glede na razkorak med prijavljeno površino in površino RGIS bi Kraljevina Belgija zato, da bi omogočila učinkovit upravni nadzor, torej morala ukrepati. Sodišče prve stopnje je tako pravilno razsodilo, da je neukrepanje belgijskih organov enako nesprejetju ukrepov za nadzor, ki so posredno potrebni, da bi bilo mogoče spoštovati eno od izrecnih pravil, veljavnih v času dejanskega stanja. Šlo naj ne bi za ustvarjanje posrednih obveznosti, temveč za določitev obveznosti, ki so potrebne za to, da bi bila spoštovana obstoječa izrecna pravila.
Komisija glede posredne obveznosti zmanjšanja površine, ki jo je treba upoštevati pri izračunu pomoči, ko je prijavljena površina večja od površine RGIS, trdi, da sodna praksa Sodišča tako obveznost določa za vse vrste nadzora in da bi belgijski organi za namene tega zmanjšanja v vsakem primeru lahko opravili nadzor na kraju samem. Člen 31(2) Uredbe št. 2419/2001, ki določa tako zmanjšanje v fazi upravnega nadzora, naj bi poleg tega bil zgolj razlaga člena 9(2) Uredbe št. 3887/92, ki se je uporabljal v času dejanskega stanja.
Komisija meni, da trditev v zvezi s pravno varnostjo ni utemeljena, ker bi belgijski organi lahko, kot je opozorilo Sodišče prve stopnje v točki 56 izpodbijane sodbe, opravili nadzor na kraju samem. Načela prepovedi diskriminacije, na katero se sklicuje Kraljevina Belgija, naj poleg tega ne bi bilo mogoče uporabljati v primerih, ko lahko države članice na podlagi zakonodaje Skupnosti izbirajo med več tehničnimi možnostmi. Ker je Kraljevina Belgija izbrala metodo identifikacije, čeprav je bila ta natančnejša kot metoda, ki so jo izbrale druge države članice, bi morala pri opravljanju nadzorov v skladu s členom 6(1) Uredbe št. 3887/92 uporabiti podatke, ki izhajajo iz te metode.
b) Presoja Sodišča
Kot je opozorilo Sodišče prve stopnje v točki 52 izpodbijane sodbe je najprej treba ugotoviti, da čeprav skupnostna ureditev v zvezi z odobritvijo pomoči državam članicam izrecno ne nalaga, naj sprejmejo ukrepe za spremljanje in podrobna pravila za nadzor, kot so ukrepi in pravila, na katere se je sklicevala Komisija pri potrditvi obračuna EKUJS, ta obveznost lahko tudi posredno izhaja vsaj iz dejstva, da morajo na podlagi obravnavane ureditve države članice organizirati učinkovit sistem nadzora in spremljanja (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo z dne 12. junija 1990 v zadevi Nemčija proti Komisiji, točka 16, in zgoraj navedeno sodbo Španija proti Komisiji, točka 35).
Zato se zastavlja vprašanje, ali obveznosti, na katere se je sklicevalo Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi, posredno izhajajo iz obveznosti držav članic, da organizirajo učinkovit sistem nadzora in spremljanja, in ali so s takimi obveznostmi v določenih primerih kršene nekatere določbe prava Skupnosti.
i) Vsebina in obstoj izpodbijanih posrednih obveznosti
V zvezi s tem je po eni strani treba poudariti, da je zakonodajalec Skupnosti upravni nadzor in nadzor na kraju samem zasnoval kot dve sredstvi za pregledovanje, ki se dopolnjujeta, čeprav sta različni (glej zgoraj navedeno sodbo z dne 3. oktobra 1996 v zadevi Nemčija proti Komisiji, točka 43, in zgoraj navedeno sodbo Španija proti Komisiji, točka 39). Ta upravni nadzor, ki se opravi pred nadzorom na kraju samem, mora biti po drugi strani opravljen tako, da nacionalnim organom omogoči vse mogoče ugotovitve, najsi gre za gotova ali negotova dejstva, zato da se upoštevajo pogoji za odobritev pomoči (glej zgoraj navedeno sodbo z dne 3. oktobra 1996 v zadevi Nemčija proti Komisiji, točka 17, in zgoraj navedeno sodbo Španija proti Komisiji, točka 40).
Kot pa je bilo ugotovljeno v točki 52 te sodbe, ker nadzor na kraju samem ali kakršna koli druga dodatna preverjanja niso bila opravljena, niti prijavljenih površin niti površin, ki izhajajo iz RGIS, ni mogoče šteti za natančne. Neskladnost med tema viroma informacij bi torej lahko pomenila nepravilnost, ki kaže na nevarnost izgub za EKUJS.
Glede na obstoj takih nepravilnosti bi torej nacionalni organi morali v zvezi z upoštevanjem pogojev za odobritev pomoči priti do vseh mogočih ugotovitev, najsi gre za gotova ali negotova dejstva.
Iz tega sledi, da bi zaradi takih nepravilnosti zadevna država članica morala sprejeti ukrepe za nadzor, bodisi nadzor na kraju samem ali drugo dodatno preverjanje, in da bi se v zvezi s tem zgolj upoštevanje navedenih nepravilnosti v analizi tveganj izkazalo za nezadostno za odpravo dvomov o nepravilnosti prijavljenih površin.
Trditev Kraljevine Belgije, s katero želi v obravnavanem primeru izpodbiti obstoj posrednih obveznosti izvedbe nadzora na kraju samem ali upravnih nadzorov je zato treba zavrniti kot neutemeljeno.
Prav tako je treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje v točki 71 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da nepravilnosti, ki jih je pokazal RGIS, niso bile zadostno upoštevane, ne glede na to, da so bile upoštevane v analizi tveganj.
Čeprav je res, da je Sodišče prve stopnje glede obveznosti zmanjšanja iz točke 51 izpodbijane sodbe v naslednji točki izpodbijane sodbe menilo, da ta obveznost izhaja – lahko tudi posredno – iz obveznosti držav članic, da morajo poskrbeti za učinkovit sistem nadzora in spremljanja, ni izrecno navedlo vsebine te obveznosti. Zato je pomanjkljivosti sekundarnih nadzorov, ki se nanašajo na to, da nadzori na kraju samem niso bili opravljeni in/ali da ni bilo zmanjšanja prijavljenih površin, kar je bilo predmet razprav pred Sodiščem prve stopnje, mogoče razumeti zgolj ob upoštevanju zbirnega poročila, v katerem so bili ti očitki najprej navedeni in predstavljeni.
Kot je bilo navedeno v točkah 19 in 20 te sodbe, je Komisija tej državi članici v točki B.7.1.1 navedenega poročila v bistvu očitala, da ni zagotovila ustrezne preiskave glede nepravilnosti, ki so bile ugotovljene med upravnim nadzorom, v točki B.7.1.3 pa je očitala, da ni zmanjšala prijavljenih površin in/ali izvedla nadzora na kraju samem, ko so se pri upravnem nadzore pokazale nepravilnosti. Komisija je res trdila, da bi razlike med prijavljenimi površinami in površinami RGIS, ki so bile ugotovljene v fazi upravnega nadzora, lahko pravno upravičile znižanje zneska pomoči, vendar se ni izrekla o konkretnih podrobnih pravilih, ki bi omogočala tako znižanje.
Iz tega izhaja, da Komisija od Kraljevine Belgije ni zahtevala, naj zmanjša subvencionirane površine zgolj na podlagi podatkov iz RGIS, kot zatrjuje ta država članica.
Ta država članica poleg tega Sodišču prve stopnje ne more očitati, da je v točkah 51 in 52 izpodbijane sodbe zahtevalo, naj zmanjša prijavljene površine zgolj na podlagi podatkov o površinah RGIS. Podobne zahteve v izpodbijani sodbi namreč sploh ni.
Očitke glede domnevne obveznosti zmanjšanja prijavljenih površin na podlagi površin RGIS je zato treba zavrniti kot neutemeljene.
ii) Nezdružljivost posrednih obveznosti z določenimi zahtevami prava Skupnosti
Najprej, pod predpostavko, da v skladu s členom 9(2) Uredbe št. 3887/92, ki je veljal v času dejanskega stanja, do vsakega znižanja pomoči lahko pride zgolj na podlagi zakonito ugotovljenih površin, v obravnavanem primeru med nadzorom na kraju samem, je treba ugotoviti, da bi država članica – tožeča stranka – v vsakem primeru lahko opravila tak nadzor, da bi zmanjšala subvencionirano površino.
Sodišču prve stopnje zato ni mogoče očitati, da je kršilo člen 9(2) Uredbe št. 3887/92 in sodno prakso, ki izhaja iz zgoraj navedene sodbe Agrargenossenschaft Pretschz, ko je menilo, da bi belgijski organi morali ustrezno ukrepati zoper nepravilnosti, ki jih je pokazal RGIS v fazi upravnega nadzora.
V vsakem primeru je treba poudariti, da so v skladu s sedmo in deveto uvodno izjavo Uredbe št. 3887/92 cilji te uredbe učinkovit nadzor nad spoštovanjem določb glede pomoči Skupnosti in vzpostavitve določb za učinkovito preprečevanje in kaznovanje nepravilnosti in goljufij (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo Agrargenossenschaft Pretzsch, točka 33).
Glede na obstoj nepravilnosti v zvezi s pravilnostjo prijavljenih površin je dejansko namen obveznosti opravljanja nadzorov in/ali zmanjšanja prijavljenih površin po ugotovitvi zadevnih površin, ne da bi bila v nasprotju z veljavno ureditvijo, slediti ciljem te ureditve, na katere je bilo opozorjeno v predhodni točki te sodbe.
Nato je treba ugotoviti, da posredne obveznosti, ki jih je priznalo Sodišče prve stopnje, nikakor ne kršijo določb člena 6(3) Uredbe št. 3887/92, na podlagi katerih je nadzor na kraju samem treba opraviti na podlagi znatnega vzorca, ki zajema najmanj 5 % zahtevkov za pomoč.
Po eni strani ta določba namreč določa nadzor nad najmanj 5 % zahtevkov za pomoč s strani države članice, kar ne izključuje tega, da se nadzori lahko nanašajo na večji odstotek, po drugi strani pa, kot je ugotovilo Sodišče prve stopnje v točki 56 izpodbijane sodbe, primeri, v katerih so se pojavile nepravilnosti, predstavljajo zgolj od 2,1 % do 4 % primerov zahtevkov za pomoč.
Glede domnevne kršitve načela pravne varnosti je treba poudariti, da je med upravnim nadzorom ob nepravilnosti, ki kaže na morebitno precenitev prijavljene površine, znesek pomoči mogoče popraviti na podlagi dejansko ugotovljene površine med nadzorom na kraju samem.
Kraljevina Belgija se zato v korist pridelovalcev ne more sklicevati na načelo pravne varnosti, če bi to nasprotovalo zmanjšanju subvencionirane površine v fazi upravnega nadzora.
Glede domnevne kršitve načela enakega obravnavanja je treba najprej poudariti, da je načeloma vsak primer treba obravnavati ločeno, da bi se ugotovilo, ali je zadevna država članica med izvedbo dejavnosti, ki jih financira EKUJS, upoštevala zahteve, ki izhajajo iz prava Skupnosti, in koliko jih ni izpolnila (sodbi z dne 18. maja 2000 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-242/97, Recueil, str. I-3421, točka 129, in z dne 20. septembra 2001 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-263/98, Recueil, str. I-6063, točka 132).
To ne pomeni, da se država članica ne more sklicevati na kršitev načela enakega obravnavanja. Vendar to lahko stori zgolj, če so primeri, na katere se sklicuje, vsaj primerljivi glede na vse njihove značilnosti, med katerimi so zlasti obdobje, med katerim so bili odhodki izvedeni, zadevni sektorji in narava očitanih nepravilnosti (glej zgoraj navedeno sodbo z dne 18. maja 2000 v zadevi Belgija proti Komisiji, točka 130, in zgoraj navedeno sodbo z dne 20. septembra 2001 v zadevi Belgija proti Komisiji, točka 133).
Nato je treba poudariti, da v skladu s sodno prakso lahko pride do prepovedane diskriminacije, ko se primerljivi položaji obravnavajo različno, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno (v tem smislu glej sodbi z dne 18. maja 1994 v zadevi Codorniu proti Svetu, C-309/89, Recueil, str. I-1853, točka 26, in z dne 13. septembra 2001 v zadevi Španija proti Komisiji, C-375/99, Recueil, str. I-5983, točka 28).
Ker pa je Kraljevina Belgija, zahvaljujoč sistemu, ki ga je prostovoljno uvedla, razpolagala s pomembnimi informacijami, s katerimi druge države članice niso razpolagale, ker niso uporabljale takega sistema, ki ni bil obvezen v času dejanskega stanja, položaj Kraljevine Belgije ni bil primerljiv s položajem drugih držav članic (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo z dne 20. septembra 2001 v zadevi Belgija proti Komisiji, točki 135 in 136, in zgoraj navedeno sodbo z dne 13. septembra 2001 v zadevi Španija proti Komisiji, točka 29).
Iz tega torej sledi, da ker položaja nista bila primerljiva, ni bilo kršitve načela enakega obravnavanja.
Zato Sodišče prve stopnje, s tem da je v točki 49 izpodbijane sodbe menilo, da Komisija ni mogla zanemariti zadevnih nepravilnosti zgolj zato, ker sistem, ki jih je pokazal, ni bil obvezen ali ni bil temu namenjen, prava ni napačno uporabilo.
Glede na navedeno drugega dela drugega pritožbenega razloga ni mogoče sprejeti.
3. Tretji del: uporabljivost tolerančne meje v fazi upravnega nadzora
a) Trditve strank
Kraljevina Belgija v tem delu očita Sodišču prve stopnje, da je kršilo določbe člena 8 Uredbe št. 3508/92 ter členov 6 in 9 Uredbe št. 3887/92, ker naj bi napačno menilo, da belgijski sistem nadzora ni učinkovit, ker preiskava podatkov iz RGIS ni bila izvedena. Sodišče prve stopnje naj bi utemeljilo zavrnitev trditve belgijske vlade zgolj na podlagi enega, pravno napačnega, razloga, in sicer da v fazi upravnega nadzora ni bilo mogoče uporabiti nobene tolerančne meje.
Komisija trdi, da se tolerančna meja, na katero se sklicujejo belgijski organi, nanaša zgolj na fizične nadzore in negotovosti, povezane s to vrsto nadzora. To naj ne bi upravičevalo tolerančne meje pri upravnih nadzorih, ker je treba površino referenčnih enot rabe ali poljin predhodno določiti za vsak zahtevek in za vsako obliko nadzora, vključno z upravnimi nadzori.
Komisija priznava, da je tolerančna meja sprejemljiva med začetnim oblikovanjem referenčnih enot rabe ali poljin, ki se izvede na podlagi člena 4 Uredbe št. 3508/92, toda ko je sistem enkrat uveden, take meje ni mogoče uporabljati ponavljajoče in nepretrgano, kot je praksa belgijskih organov.
b) Presoja Sodišča
Poudariti je treba, da je Sodišče prve stopnje v točki 60 izpodbijane sodbe res menilo, da tolerančne meje ni mogoče sprejeti v fazi upravnega nadzora. V točki 61 izpodbijane sodbe je kljub temu ugotovilo, da nadzor belgijskih organov ni onemogočal, da bi bile brez dodatne preiskave izplačane pomoči za nekatere primere, ki pomenijo nepravilnost, večjo od 5 %, in za vse primere, ki pomenijo nepravilnost, manjšo od 5 %.
Torej, ne glede na vprašanje uporabljivosti tolerančne meje 5 % v fazi upravnega nadzora je Sodišče prve stopnje kljub temu ugotovilo pomanjkljivosti izvedenih nadzorov za primere, ki pomenijo razkorak med prijavljeno površino in površino, ki izhaja iz RGIS, ki je večji od 5 %.
Tretji del drugega pritožbenega razloga zato ni upošteven.
4. Četrti del: prepozni vnos podatkov v RGIS
a) Trditve strank
Kraljevina Belgija želi v tem delu dokazati, da je Sodišče prve stopnje, s tem da je napačno menilo, da naj sistem nadzora, ki so ga uvedli belgijski organi, ne bi bil učinkovit zaradi prepoznega vnosa grafičnih podatkov v RGIS, kršilo člen 8 Uredbe št. 3508/92 ter člena 6 in 9 Uredbe št. 3887/92.
Ta država članica Sodišču prve stopnje prav tako očita, da ni izpolnilo obveznosti obrazložitve v točkah od 65 do 70 izpodbijane sodbe. Sodišče prve stopnje naj zlasti ne bi utemeljilo, zakaj naj bi bila grafični vnos in analiza tveganj, ki sta bila izvedena po 31. avgustu, prepozna, glede na to, da v predpisih ta datum ni bil določen. Prav tako naj ne bi sprejelo trditve belgijske vlade, da naj bi bili nadzori na kraju samem, ki so bili opravljeni po 31. avgustu, prav tako učinkoviti kot nadzori, opravljeni pred tem datumom, saj glede določenih kmetijskih rastlin pridelovalna zemljišča v septembru in oktobru še niso obdelana, medtem ko za druge vrste kmetijskih rastlin žetev poteka na koncu oktobra ali v začetku novembra.
Komisija meni, da se je očitek, o katerem se je razpravljalo pred Sodiščem prve stopnje, nanašal na prepozen vnos podatkov v RGIS, ne pa, kot to razume Kraljevina Belgija, na prepozno izvedene nadzore na kraju samem. Ta prepozen vnos podatkov v RGIS naj ne bi dopuščal pravočasne izvedbe upravnih nadzorov in naj bi zato oviral ali odlagal poznejšo izvedbo nadzorov na kraju samem. Belgijski organi naj bi poleg tega priznali, da je prepozen vnos grafičnih podatkov v RGIS vplival na izbor zahtevkov za pomoč v okviru analize tveganj.
b) Presoja Sodišča
Kot je opozorila Komisija, je najprej treba poudariti, da je Sodišče prve stopnje v točkah od 65 do 70 izpodbijane sodbe presojalo prepozen vnos podatkov o površini v RGIS, ne pa učinkovitost nadzorov na kraju samem, ki so bili opravljeni po 31. avgustu, kar naj bi pomenilo, da ni bilo mogoče pravočasno opraviti upravnih nadzorov, kar je oviralo nadzore na kraju samem.
Trditve belgijske vlade glede neizpolnitve obveznosti obrazložitve niso utemeljene. Sodišče prve stopnje je v točki 70 izpodbijane sodbe namreč obrazložilo razloge, zaradi katerih je menilo, da prepozen vnos lahko povzroči dvome o zanesljivosti naknadnih nadzorov. Prav tako je razsodilo, da te ugotovitve ne ovrže dejstvo, da noben predpis glede EKUJS ni določal grafičnega vnosa pred 31. avgustom vsakega leta.
Glede utemeljenosti ugotovitev Sodišča prve stopnje je Sodišče že ugotovilo, da je v skladu z namenom in sistematiko Uredbe št. 3887/92 člen 6(3), drugi pododstavek, te uredbe treba razlagati tako, da je tako začetne kot dodatne nadzore treba opraviti takrat, ko na površinah, ki so bile predmet plačil, še obstaja dokaz o poljščinah ali prahi, v vsakem primeru pa v tekočem letu (glej sodbo z dne 7. oktobra 2004 v zadevi Španija proti Komisiji, C-153/01, ZOdl., str. I-9009, točka 152).
Sodišče je prav tako poudarilo, da je zaradi učinkovitosti nadzorov na površinah, ki so namenjene poljščinam, treba nadzore opraviti pred žetvijo, na površinah, ki so namenjene prahi, pa pred prenehanjem navedene obveznosti, torej pred 31. avgustom tekočega leta. V vsakem primeru, poznejši ko so nadzori, verjetneje je, da bo Komisija razumno sklepala, da ti nadzori ne ponujajo pričakovane stopnje jamstva, da bodo zahtevki pravilni, in da bo nevarnost izgub za EKUJS znatna (zgoraj navedena sodba z dne 7. oktobra 2004 v zadevi Španija proti Komisiji, točka 153).
Iz sodne prakse tako jasno izhaja, da je upoštevni časovni dejavnik za presojo, ali je zadevna država članica nadzore glede poljščin izvedla prepozno, obdobje žetve. V zvezi s tem, kot je priznala tudi Kraljevina Belgija v točki 104 svoje pritožbe, je bila žetev določenih kmetijskih rastlin opravljena pred 31. avgustom.
Vnos podatkov o površini v RGIS je torej bil, zlasti na podlagi analize tveganj, priprava za izbor primerov zahtevkov za pomoč, ki bi morali biti predmet nadzora na kraju samem.
Iz tega sledi, kot je bilo poudarjeno v točki 65 izpodbijane sodbe, da bi Komisija ta datum lahko uporabila, da bi ocenila odstotek podatkov, vnesenih v RGIS na ta datum, in da bi presodila zanesljivosti sistema za nadzor, ki ga je uvedla ta država članica.
Zato je Sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je bil vnos podatkov v RGIS po 31. avgustu nekoliko prepozen. Prav tako je upravičeno menilo, kot je bilo ugotovljeno v točki 67 izpodbijane sodbe, da je v teh okoliščinah Komisija utemeljeno trdila, da ta vnos ni omogočal pravočasne izvedbe upravnih nadzorov in je tako oviral nadzore na kraju samem in da so se, kot je bilo ugotovljeno v točki 69 izpodbijane sodbe, določeni primeri zato izognili tem nadzorom.
Četrtega dela drugega pritožbenega razloga tako ni mogoče sprejeti.
Ker so bili prvi trije deli drugega pritožbenega razloga prav tako zavrnjeni, je ta pritožbeni razlog treba zavrniti.
C –
Tretji pritožbeni razlog: kršitve obveznosti obrazložitve
1. Trditve strank
Kraljevina Belgija trdi, da naj bi bila obrazložitev v točkah od 29 do 71 izpodbijane sodbe očitno nezadostna in/ali protislovna.
Prvič, Sodišče prve stopnje naj bi v točki 33 izpodbijane sodbe brez kakršne koli analize sprejelo trditev Komisije, da je pogoj, ki ga določajo Smernice – v skladu s katerim pavšalni finančni popravek predpostavlja obstoj pomembne neuporabe izrecnih določb prava Skupnosti – treba razumeti ob upoštevanju pogoja iz predhodnega odstavka teh smernic, in sicer da je pavšalne popravke treba določiti, ko Komisija ugotovi, da ukrep za nadzor, ki ga uredba izrecno zahteva ali ki je posredno potreben, da bi bilo spoštovano izrecno pravilo, ni bil ustrezno izpolnjen. Taka trditev pa naj bi bila v nasprotju s temi smernicami, v skladu s katerimi naj bi bila pomembna neuporaba izrecnih določb prava Skupnosti povezana z naravo postopka nadzora in s tem, ali ga je mogoče izpopolniti ali ne.
Drugič, Sodišče prve stopnje naj ne bi odgovorilo na trditev belgijske vlade, v skladu s katero so bile obveznosti, ki jih je Komisija navajala v zbirnem poročilu, in sicer izvedba bodisi nadzora na kraju samem bodisi zmanjšanje subvencionirane površine ob nepravilnostih, v nasprotju z veljavnimi predpisi in sodno prakso Sodišča, iz katere izhaja zgoraj navedena sodba Agrargenossenschaft Pretzsch.
Tretjič, Sodišče prve stopnje naj bi v točki 52 izpodbijane sodbe menilo, da je Komisija pravilno naložila podrobna pravila nadzora, navedena v zbirnem poročilu. V predhodni točki izpodbijane sodbe pa naj bi Sodišče prve stopnje brez utemeljitve potrdilo, da naj bi Komisija tem organom naložila, naj bodisi izvedejo nadzor na kraju samem, bodisi zmanjšajo subvencionirane površine, bodisi izvedejo druge upravne nadzore, medtem ko v navedenem poročilu ni bilo nobene navedbe o teh drugih upravnih nadzorih.
Četrtič, trditve Sodišča prve stopnje v točkah 60 in 70 izpodbijane sodbe naj bi bile protislovne. Kraljevina Belgija namreč meni, da je analiza tveganj bodisi v celoti neučinkovita zaradi uporabe tolerančne meje bodisi učinkovita, toda zgolj za zahtevke za pomoč, glede katerih je bil vnos izveden pred 31. avgustom.
Komisija meni, da naj bi Sodišče prve stopnje izpolnilo obveznost obrazložitve, zlasti ker je v točkah 52 in 57 izpodbijane sodbe opozorilo, da morajo države članice organizirati učinkovit sistem nadzora in spremljanja in da bi belgijski organi morali ukrepati zoper nepravilnosti, ki jih je pokazal RGIS.
Komisija poleg tega meni, da točki 60 in 70 izpodbijane sodbe ne vsebujeta nobenih protislovij, saj je Sodišče prve stopnje v teh dveh točkah navedene sodbe analiziralo dve različni vrsti nepravilnosti.
2. Presoja Sodišča
Prvič, glede domnevnega protislovja in/ali nezadostne obrazložitve v točki 33 izpodbijane sodbe je treba poudariti, da dejstvo, da naj bi se postopek izpopolnjeval, samo po sebi ne upravičuje finančnega popravka. Potrebna je pomembna neuporaba izrecnih pravil Skupnosti, taka neuporaba pa mora za EKUJS povzročiti dejansko nevarnost izgub ali nepravilnosti (glej zgoraj navedeno sodbo Nizozemska proti Komisiji, točka 34, in sodbo z dne 7. julija 2005 v zadevi Grčija proti Komisiji, C-5/03, ZOdl., str. I-5925, točka 51).
Kraljevina Belgija meni, da Sodišče prve stopnje ni obrazložilo, zakaj je zgoraj navedeno pravilo, ki ga je Komisija vključila v svoje Smernice, treba razumeti ob upoštevanju pravila, vsebovanega v Smernicah, v skladu s katerim je finančne popravke treba določiti, ko Komisija ugotovi, da ukrep nadzora, ki ga uredba izrecno zahteva ali ki je posredno potreben, da bi bilo spoštovano izrecno pravilo, ni bil izveden.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje utemeljilo povezano razlago določb Smernic, s tem da se je oprlo zlasti na pravila glede dokaznega bremena v sporih glede potrditev obračuna EKUJS. Taka obrazložitev pa zadostuje. Kljub
prima facie
vsebini pravila, navedenega v točki 124 te sodbe, je namreč pavšalni popravek mogoče uporabiti, tudi če je ugotovljeno, da posredna pravila niso bila uporabljena, če je upoštevanje posrednih pravil potrebno, da bi bilo upoštevano izrecno pravilo (glede pavšalnega popravka v povezavi s kršitvijo posrednih obveznosti glej zgoraj navedeno sodbo z dne 9. januarja 2003 v zadevi Grčija proti Komisiji, točke od 28 do 37).
Dalje, glede domnevne nezdružljivosti zadevnih posrednih obveznosti s sodno prakso Skupnosti je ob upoštevanju tega, kar je bilo poudarjeno v točki 84 te sodbe, jasno, da Sodišču prve stopnje ni bilo treba analizirati domnevnega protislovja.
Glede točke 51 izpodbijane sodbe je treba opozoriti, da je ta vsebovala navedbo trditev Kraljevine Belgije, da ji je Komisija zaradi obstoja nepravilnosti naložila, naj bodisi opravi nadzore na kraju samem, bodisi zmanjša površino, bodisi opravi druge upravne nadzore.
Glede „drugih upravnih nadzorov“ je torej treba ugotoviti, da je Komisija v točki B.7.1 zbirnega poročila tej državi članici že očitala, da ni izvedla dodatnih preiskav, to je, da ni izvedla drugih nadzorov, vključno z upravnimi, glede zahtevkov za pomoč, pri katerih so razkoraki glede površin presegali 5 %. Iz tega izhaja, da Sodišče prve stopnje ni preseglo očitkov iz sporne odločbe in mu torej v zvezi s tem ni bilo treba oblikovati posebne obrazložitve.
Nazadnje, glede točk 60 in 70 izpodbijane sodbe je treba ugotoviti, da različni ugotovitvi Sodišča prve stopnje nikakor nista protislovni.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
D –
Četrti pritožbeni razlog: kršitev načela sorazmernosti
1. Trditve strank
Kraljevina Belgija s tem pritožbenim razlogom Sodišču prve stopnje očita, da je, ker je menilo, da ji je Komisija upravičeno določila finančni popravek v višini 9.322.809 EUR, napačno uporabilo načelo sorazmernosti. V skladu z metodo ekstrapolacije, ki jo je ta država članica predstavila pred Sodiščem prve stopnje, je škoda, ki jo je EKUJS dejansko utrpel zaradi domnevnih nepravilnosti, znašala 1.079.814 EUR ali največ 1.491.085 EUR.
Belgijska vlada poleg tega trdi, da naj bi Sodišče prve stopnje njeno oceno škode, ki naj bi jo EKUJS dejansko imel, napačno zavrnila zgolj zato, ker ni upoštevala izterjave neupravičenih izplačil in primerov, ki so bili predmet prepoznega vnosa. Ta država članica trdi, da so tudi ob neobstoju teh dveh dejavnikov njene ekstrapolacije v vsakem primeru dokazovale nesorazmernost pavšalnega finančnega popravka, ki ga je Komisija uporabila.
Komisija trdi, da bi belgijski organi pri začetni ekstrapolaciji morali upoštevati izterjave neupravičenih izplačil, česar pa niso storili. V resnici so poskušali predstaviti novo ekstrapolacijo, s tem da so v fazi pritožbe zatrjevali, da je maksimalni znesek potencialne škode za EKUJS zdaj 3.500.000 EUR.
2. Presoja Sodišča
Čeprav mora v skladu z ustaljeno sodno prakso Komisija dokazati kršitev pravil Skupnosti, mora država članica, potem ko je ta kršitev ugotovljena, dokazati, da je Komisija storila napako glede finančnih posledic kršitve (zgoraj navedena sodba z dne 7. julija 2005 v zadevi Grčija proti Komisiji, točka 38 in navedena sodna praksa).
Glede vrste uporabljenega popravka je treba ob upoštevanju Smernic opozoriti, da Komisija, če ni mogoče natančno oceniti izgub, ki jih je utrpela Skupnost, lahko določi pavšalni popravek (glej sodbo z dne 18. septembra 2003 v zadevi Združeno kraljestvo proti Komisiji, C-346/00, Recueil, str. I-9293, točka 53).
V obravnavani zadevi je šlo za ravno tak primer, stopnja popravka 2 %, ki jo je uporabila Komisija v sporni odločbi, pa je najnižja uporabljiva stopnja (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo Združeno kraljestvo proti Komisiji, točka 56).
Če si je v zvezi s tem Komisija, namesto da bi zavrnila vse odhodke, ki jih zadeva kršitev, prizadevala vzpostaviti pravila za različno obravnavanje kršitev glede na obseg pomanjkljivosti pri nadzorih in stopnjo tveganja za EKUJS, mora država članica dokazati, da so ta merila samovoljna in nepravična (v tem smislu glej sodbo z dne 1. oktobra 1998 v zadevi Italija proti Komisiji, C-242/96, Recueil, str. I-5863, točka 75; z dne 22. aprila 1999 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C-28/94, Recueil, str. I-1973, točka 56, in z dne 21. marca 2002 v zadevi Španija proti Komisiji, C-130/99, Recueil, str. I-3005, točka 44).
Kraljevina Belgija je glede pavšalnega popravka 2 %, ki je bil uporabljen v sporni odločbi, predstavila ekstrapolacijo, ki naj bi dokazala, da je maksimalna škoda, ki naj bi jo utrpel EKUJS, nižja od zneska, ki izhaja iz pavšalnega popravka, ki ga je uporabila Komisija.
Ugotoviti je treba, da je ob pomanjkljivosti nadzorov treba pri oceni škode, ki naj bi jo EKUJS zaradi teh nadzorov utrpel, upoštevati zlasti izterjave izplačil pomoči za površino, ki so jih pridelovalci neupravičeno prejeli.
Sodišče prve stopnje je tako pravilno ugotovilo, da Kraljevina Belgija ni dokazala, da maksimalna škoda, ki jo je utrpel EKUJS, ne more biti višja od zneska 1.491.085 EUR. V zvezi s tem in v nasprotju trditvami ta država članica, če izterjave neupravičenih izplačil niso bile upoštevane, predstavljena ekstrapolacija ne more dokazati nesorazmernosti zadevnega finančnega popravka.
Poleg tega Kraljevina Belgija, s tem da se v fazi pritožbe sklicuje na drugo ekstrapolacijo maksimalne škode, ki naj bi jo EKUJS utrpel zaradi pomanjkljivosti nadzorov, ki so jih izvedli njeni organi, potrjuje relativno dokazno vrednost njenih začetnih ekstrapolacij, ki jih je Sodišče prve stopnje zavrnilo.
Iz tega sledi, da Sodišču prve stopnje v zvezi s tem ni mogoče očitati kršitve načela sorazmernosti.
Kraljevina Belgija se v točki 122 pritožbe res sklicuje na točko 93 izpodbijane sodbe, v kateri je Sodišče prve stopnje menilo, da ker je bil pavšalni popravek določen po najnižji stopnji, ki jo določajo Smernice, to je v višini 2 %, in ker te smernice niso bile izpodbijane, s tem popravkom načelo sorazmernosti po definiciji ne bi moglo biti kršeno. V zvezi s tem ta država članica kljub temu ni navedla posebne argumentacije, s katero bi izpodbila to ugotovitev Sodišča prve stopnje.
V skladu z ustaljeno sodno prakso iz člena 225 ES, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča in člena 112(1)(c) Poslovnika Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi jasno navesti izpodbijane dele sodbe, katere razveljavitev je predlagana, ter pravne trditve, ki posebno utemeljujejo ta predlog (glej sodbi z dne 12. septembra 2006 v zadevi Reynolds Tobacco in drugi proti Komisiji, C-131/03 P, ZOdl., str. I-7795, točka 49, in z dne 11. septembra 2007 v zadevi Lindorfer proti Svetu, C-227/04 P, ZOdl., str. I-6767, točka 45).
Na podlagi navedenega je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti.
E –
Peti pritožbeni razlog: nepravilna uporaba prava glede neobstoja neomejene pristojnosti glede zneskov finančnih popravkov
1. Trditve strank
Kraljevina Belgija meni, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker je kot nedopustnega zavrglo njen predlog, da na podlagi svoje neomejene pristojnosti zniža znesek finančnega popravka, ki ga je določila Komisija.
Ta država članica v zvezi s tem trdi, da ni mogoče uporabiti člena 229 ES, s katerim je določeno, da se z uredbami, ki jih sprejemata Evropski parlament in Svet skupaj in ki jih sprejema Svet sam, lahko Sodišču dodeli neomejena pristojnost glede kazni, predvidenih v teh uredbah. Zadevne finančne kazni so bile namreč določene s Smernicami Komisije, ne pa z uredbo.
Belgijska vlada kljub temu, ko se opira na sodbo z dne 2. oktobra 2001 v zadevi EIB proti Hautemu (C-449/99 P, Recueil, str. I-6733), meni, da je sodiščem Skupnosti neomejeno pristojnost mogoče priznati
ex nihilo
.
Komisija opozarja na načelo, v skladu s katerim EKUJS lahko prevzame zgolj odhodke, ki so bili izvedeni v skladu s pravili Skupnosti. Komisija naj bi torej bila dolžna zavrniti financiranje vseh nepravilnih odhodkov, ker pa je nemogoče ugotoviti natančen znesek odhodkov, na katere je nepravilnost vplivala, je lahko zavrnila financiranje vseh odhodkov.
V slednjem primeru in zaradi sorazmernosti naj bi sistem pavšalnih popravkov z uporabo finančnih popravkov, ki so določeni glede na nevarnost izgube, kateri je bil zaradi nespoštovanja pravil Skupnosti s strani države članice izpostavljen proračun, omogočal razlikovanje med položaji, v katerih je prišlo do nepravilnosti. To torej izključuje, da bi ga bilo mogoče šteti za sistem kazni za nepravilna izplačila.
Komisija glede zgoraj navedene sodbe EIB proti Hautem meni, da je Sodišče v tej zadevi priznalo neomejeno pristojnost zgolj zaradi posebnosti zadevnega spora, za katerega ima sodišče, ki je pristojno za pogodbo, načeloma neomejeno pristojnost. Ker pa potrditev obračuna EKUJS ne vključuje kazni, spor, ki se nanaša na potrditev, nima posebnosti, ki bi upravičevale tako priznanje.
2. Presoja Sodišča
Ugotoviti je treba, kot je pravilno opozorilo Sodišče prve stopnje, da na področju z EKUJS nobena določba sodiščem Skupnosti ne daje neomejene pristojnosti, kot določa člen 229 ES.
Glede trditve, da so finančni popravki, ki jih je Komisija določila v skladu s Smernicami, ki jih je v zvezi s tem sprejela, prisilni, je treba opozoriti, da tak finančni popravek stremi k izogibanju temu, da bi zneski – ki niso namenjeni cilju, ki mu sledi zadevna skupnostna ureditev, in torej ne pomenijo sankcije – postali breme EKUJS (glej sodbi z dne 11. januarja 2001 v zadevi Grčija proti Komisiji, C-247/98, Recueil, str. I-1, točki 13 in 14, in z dne 9. septembra 2004 v zadevi Grčija proti Komisiji, C-332/01, ZOdl., str. I-7699, točka 63).
V teh okoliščinah se utemeljitev belgijske vlade, da imajo sodišča Skupnosti glede zneskov finančnih popravkov, ki jih je določila Komisija v okviru postopka potrditve obračuna EKUJS, neomejeno pristojnost, ne more opirati na trditev, da so kazenske narave.
Peti pritožbeni razlog je zato treba zavrniti kot neutemeljen.
Glede na navedeno je treba pritožbo zavrniti.
VI –

Stroški
V skladu s členom 69(3), prvi pododstavek, Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 Poslovnika, lahko Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka stranka uspe samo deloma. V obravnavanem primeru je treba odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Kraljevina Belgija in Komisija Evropskih skupnosti nosita svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.