CELEX: 62006CJ0390
Statligt stöd
Stödordning som har godkänts för en begränsad tid
Anmälan av stödordning som ändras avseende en ny period
Bestämmelser om övergången mellan de två efter varandra följande ordningarna
Kommissionens beslut att inte göra invändningar mot dessa
Uppgifter som kommissionen hade tillgång till
Giltigheten av kommissionens beslut
Likabehandling
Motivering

Begäran om förhandsavgörande avser giltigheten av kommissionens beslut av den 12 juli 2000 att inte göra invändningar mot
en stödordning avseende investeringar i mindre gynnade regioner i Italien till och med den 31 december 2006 (statligt stöd
nr N 715/99 – Italien) (nedan kallat det omtvistade beslutet). En sammanfattning av detta beslut offentliggjordes i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
(EGT C 278, s. 26).
Begäran har framställts i ett mål i vilket Nuova Agricast Srl (nedan kallat Nuova Agricast), ett företag etablerat i Apulien
i Italien, har väckt talan mot Ministero delle Attività Produttive (Näringsministeriet) för att erhålla skadestånd för den
skada, bestående i att företaget inte har beviljats statligt stöd, som detta företag har lidit på grund av att de italienska
myndigheterna har agerat felaktigt under de diskussioner som förts med Europeiska gemenskapernas kommission innan det omtvistade
beslutet antogs.

Tillämpliga bestämmelser

Förordning (EG) nr 659/1999
Det framgår av skäl 2 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88]
i EG‑fördraget (EGT L 83, s. 1) att praxis avseende granskning av statliga stöd som kommissionen har etablerat i enlighet
med domstolens rättspraxis kodifieras och förstärks genom förordningen.
Enligt lydelsen i artikel 1 c i denna förordning ska ”nytt stöd” förstås som ”allt stöd, det vill säga stödordningar och individuellt
stöd, som inte är befintligt stöd, inbegripet ändringar av befintligt stöd”.
Artikel 2 i förordning nr 659/1999 har följande lydelse:
”1.       Om inte annat föreskrivs i förordningar som antagits enligt artikel [89] i fördraget eller andra relevanta bestämmelser i
detta, skall alla planer på att bevilja nytt stöd anmälas i god tid till kommissionen av den berörda medlemsstaten. Kommissionen
skall omgående underrätta den berörda medlemsstaten om att den mottagit en anmälan.
2.       I en anmälan skall den berörda medlemsstaten lämna alla nödvändiga upplysningar för att kommissionen skall kunna fatta ett
beslut enligt artiklarna 4 och 7 (nedan kallat fullständig anmälan).”
I artikel 4.2–4.4 i förordning nr 659/1999 föreskrivs följande:
”2.       Om kommissionen efter en preliminär granskning finner att den anmälda åtgärden inte utgör stöd skall den fastställa detta
genom ett beslut.
3.       Om kommissionen efter en preliminär granskning finner att en anmäld åtgärd, i den mån den omfattas av artikel [87].1 i fördraget,
inte föranleder tveksamhet i fråga om dess förenlighet med den gemensamma marknaden, skall den besluta att åtgärden är förenlig
med den gemensamma marknaden (nedan kallat beslut om att inte göra invändningar). I beslutet skall närmare anges vilket undantag
i fördraget som har tillämpats.
4.       Om kommissionen efter en preliminär granskning finner att en anmäld åtgärd föranleder tveksamhet i fråga om dess förenlighet
med den gemensamma marknaden, skall den besluta att inleda ett förfarande enligt artikel [88].2 i fördraget (nedan kallat
beslut om att inleda formellt granskningsförfarande).”
I artikel 5.1 i förordning nr 659/1999 preciseras att ”[o]m kommissionen anser att de upplysningar som lämnas av den berörda
medlemsstaten beträffande en åtgärd som anmälts enligt artikel 2 är ofullständiga, skall den begära alla nödvändiga ytterligare
upplysningar”.

Statliga stödordningar avseende investeringar i mindre gynnade regioner i Italien som var tillåtna till och med den 31 december 1999
Genom lagdekret nr 415 av den 22 oktober 1992 om refinansiering av lag nr 64 av den 1 mars 1986 om införande av övergripande
bestämmelser för särskilt stöd till Mezzogiorno (Rifinanziamento della legge 1° marzo 1986, n. 64, recante disciplina organica
dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno) (GURI nr 249 av den 22 oktober 1992, s. 3), efter ändring omvandlad till lag
genom lag nr 488 av den 19 december 1992 (GURI nr 299 av den 21 december 1992, s. 3, med rättelse i GURI nr 301 av den 23 december 1992,
s. 40), i sin tur ändrad genom lagdekret nr 96 av den 3 april 1993 (GURI nr 79 av den 5 april 1993, s. 5) (nedan kallad lag
nr 488/1992), införde den italienska lagstiftaren finansiella åtgärder avsedda att främja utveckling av viss produktionsverksamhet
i mindre gynnade regioner i landet.
Den 1 mars 1995 och den 21 maj 1997 fattade kommissionen två beslut om att inte göra invändningar, först till och med den
31 december 1996 sedan till och med den 31 december 1999, mot de efter varandra följande stödordningarna som grundar sig på
lag nr 488/1992 och på denna lags olika tillämpningsbestämmelser (statliga stöd nr N 40/95 och nr N 27/A/97). Dessa beslut
har blivit föremål för sammanfattningar som offentliggjordes i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
av den 18 juli 1995 vad gäller beslutet av den 1 mars 1995 (EGT C, 184, s. 4) och den 8 augusti 1997 vad gäller beslutet
av den 21 maj 1997 (EGT C, 242, s. 4) (nedan kallat 1997 års beslut).
Villkoren för den stödordning som godkändes genom 1997 års beslut (nedan kallad stödordningen 1997–1999) inrättades för det
första genom beslut av Comitato interministeriale per la programmazione economica (interministeriell kommitté för ekonomisk
planering) om riktlinjer av den 27 april 1995 för beviljande av stöd enligt artikel 1.2 i lag nr 488/1992 (direttive per la
concessione di agevolazioni ai sensi dell’art. 1, comma 2, del decreto-legge 22 ottobre 1992, n. 415, convertito nella legge
19 dicembre 1992, n. 488, in tema di disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno) (GURI nr 142 av den
20 juni 1995, s. 17), i dess lydelse enligt nämnda kommittés beslut av den 18 december 1996 (GURI nr 70 av den 25 mars 1997,
s. 35), för det andra genom dekret nr 527 av den 20 oktober 1995 från Ministero dell’Industria, del Commercio e dell’Artigianato
(Industri-, handels- och hantverksministeriet, nedan kallat MICA), om antagande av förordningen avseende villkoren och förfarandena
för beviljande och tilldelning av stöd till produktionsverksamhet i mindre gynnade regioner i landet (regolamento recante
le modalità e le procedure per la concessione ed erogazione delle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree
depresse del Paese) (GURI nr 292 av den 15 december 1995, s. 3), i dess lydelse enligt nämnda ministeriums dekret nr 319 av
den 31 juli 1997 (GURI nr 221 av den 22 september 1997, s. 31) och för det tredje genom MICA:s cirkulär nr 234363 av den 20 november 1997
(ordinarie tillägg till GURI nr 291 av den 15 december 1997).
I dessa villkor föreskrevs bland annat följande.
–        De ekonomiska medlen för varje år delades upp i två lika stora delar som var och en tilldelades inom en ansökningsomgång.
På grundval av tillgängliga medel för det år som resurserna avsåg, kunde emellertid villkoren för fördelning av dessa ändras
genom dekret, bland annat på så sätt att de kom att fördelas inom en enda ansökningsomgång.
–        De ansökningar som inkom i en ansökningsomgång bedömdes av vissa banker som deltog i administrationen av stödordningen. Dessa
tilldelade ansökningarna poäng enligt lagstadgade kriterier (”indicatori”, nedan kallade kriterier).
–        På grundval av resultaten från bankernas bedömningar upprättade MICA regionala rangordningslistor i vilka ansökningarna skrevs
in i fallande ordning, efter antal tilldelade poäng, och antog ett dekret om beviljande av stöd till förmån för de ansökningar
som upptagits på dessa listor, med början från den första sökanden tills de medel som anslagits för den berörda ansökningsomgången
tagit slut.
–        Stödberättigande kostnader var sådana som uppkommit efter sista dagen för ingivande av ansökningar i den ansökningsomgång
som föregick den ansökningsomgång som ansökningen avsåg, med undantag för kostnader för projektering och studier samt för
förvärv och iordningställande av den mark på vilken verksamheten skulle bedrivas vilka berättigade till stöd från och med
tolv månader före den dag då ansökan gavs in.
–        De företag vars ansökan hade upptagits på en regional rangordningslista men som inte hade kunnat beviljas stöd eftersom de
medel som anslagits för den berörda ansökningsomgången understeg det sammanlagda stödbelopp som sökts kunde antingen inge
en ny ansökan avseende samma projekt, dock endast en gång, i den första tillämpliga ansökningsomgång som följde direkt efter
den ansökningsomgång i vilken de först deltagit, utan att ändra de delar som ska beaktas enligt de ovannämnda kriterierna
(så kallad automatisk inskrivning av ansökan), eller avstå från automatisk inskrivning och i den första tillämpliga ansökningsomgången
efter den i vilken de avstått från nämnda inskrivning, ge in ansökan för projektet på nytt. I denna ansökan kunde vissa av
kriterierna ändras för att göra den mer konkurrenskraftig, men ändringarna fick inte avse projektets väsentliga delar (så
kallad omformulering av ansökan). I båda dessa fall bibehölls de villkor som föreskrivits för de ursprungliga ansökningarna
avseende stödberättigande kostnader.

Riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål
År 1998 offentliggjorde kommissionen riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål (EGT C 74, 1998, s. 9) (nedan kallade
riktlinjerna). I punkt 4.2 tredje stycket i dessa riktlinjer föreskrivs att ”… stödordningarna [ska] föreskriva att ansökan
om stöd lämnas innan projekten börjar verkställas”.
Punkt 6.1 första stycket i riktlinjerna har följande lydelse: ”Kommissionen kommer att bedöma regionalstödens förenlighet
med den gemensamma marknaden enligt dessa riktlinjer så snart de tillämpas, med undantag för de övergångsbestämmelser som
fastställs i 6.2 och 6.3 nedan.”

Det omtvistade beslutet och den statliga stödordningen avseende investeringar i mindre gynnade regioner i Italien som var
tillåten från och med den 1 januari 2000 till och med den 31 december 2006
Den 18 november 1999 anmälde de italienska myndigheterna, i enlighet med artikel 88.3 EG, ett utkast till statlig stödordning
som skulle träda i kraft den 1 januari 2000 och som grundade sig på lag nr 488/1992, till kommissionen som registrerade det
under nummer N 715/99.
Efter ett flertal skriftväxlingar och ett möte mellan företrädare för den italienska regeringen och kommissionen ändrade de
italienska myndigheterna detta utkast till statlig stödordning.
Genom det omtvistade beslutet, som antogs den 12 juli 2000 och delgavs Republiken Italien i skrivelse SG(2000) D/105754 av
den 2 augusti 2000, beslutade kommissionen att inte göra invändningar mot denna stödordning till och med den 31 december 2006
(nedan kallad stödordningen 2000–2006).
Det omtvistade beslutet innehåller en bestämmelse vars syfte särskilt är att godkänna åtgärderna i nämnda stödordning genom
vilka övergången från stödordningen 1997–1999 säkerställs (nedan kallad övergångsbestämmelsen). Denna bestämmelse har följande
lydelse:
”Ansökningar i den sista ansökningsomgång som anordnats med stöd av [stödordningen 1997–1999], som ansetts berättigade till
stöd men inte beviljats detta eftersom de ekonomiska medel som anslagits för denna ansökningsomgång inte var tillräckliga,
får undantagsvis ges in igen första gången stödordningen i fråga tillämpas, det vill säga i den första ansökningsomgång som
anordnas enligt denna stödordning och under förutsättning att ansökningarna om stöd ges in innan investeringsprojektet har
inletts. Efter denna ansökningsomgång kan dessa ansökningar ej komma i fråga för stöd.”
Till följd av detta beslut antog MICA dekret av den 14 juli 2000 om fastställande av ramen för de åtgärder som medges för
stöd till produktionsverksamhet i mindre gynnade regioner i landet och som avses i lag nr 488/1992 för regionerna Basilicata,
Kalabrien, Kampanien, Apulien, Sardinien och Sicilien (misure massime consentite relative alle agevolazioni in favore delle
attività produttive nelle aree depresse del Paese di cui alla legge n. 488/1992 per le regioni Basilicata, Calabria, Campania,
Puglia, Sardegna e Sicilia) (GURI nr 166 av den 18 juli 2000, s. 9), och cirkulär nr 9003 av den 14 juli 2000 (ordinarie tillägg
till GURI nr 175 av den 28 juli 2000) för att närmare bestämma genomförandevillkoren för stödordningen 2000–2006.
I den enda artikeln punkt 2 första stycket i detta dekret föreskrivs att stödåtgärder kan beviljas ”för kostnader som ansetts
berättiga till stöd inom ramen för program avseende den sista tillämpliga ansökningsomgången som granskats med positivt resultat
och som inte beviljats stöd på grund av att det saknats ekonomiska medel”.

Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Inom ramen för stödordningen 1997–1999 offentliggjorde MICA den 1 december 1997 meddelandet om ansökningsomgång III för stöd
till industrisektorn, vilken motsvarade det första halvåret 1998 (nedan kallad ansökningsomgång III).
De berörda företagen kunde ge in sina stödansökningar till och med den 16 mars 1998. De kunde ansöka om finansiering av kostnader
som uppkommit efter sista dagen för ingivande av ansökningar i föregående ansökningsomgång (ansökningsomgång II), det vill
säga kostnader som uppkommit från och med den 1 januari 1997.
Den 9 februari 1998 ingav Nuova Agricast en stödansökan i ansökningsomgång III. Denna ansökan bedömdes vara berättigad till
stöd och inskrevs i den regionala rangordningslistan för Apulien genom MICA:s dekret av den 14 augusti 1998. Med beaktande
av nämnda ansökans plats på listan tilldelades Nuova Agricast likväl inte det stöd som företaget ansökt om, eftersom det saknades
tillräckliga ekonomiska medel.
Under tiden hade meddelandet om ansökningsomgång IV för stöd till industrisektorn, vilken avsåg det andra halvåret 1998 (nedan
kallad ansökningsomgång IV) offentliggjorts.
Den 16 september 1998 avstod Nuova Agricast från automatisk inskrivning av sin ansökan i rangordningslistan i ansökningsomgång
IV för att kunna ge in en omformulerad ansökan i den första tillämpliga ansökningsomgången efter denna ansökningsomgång.
De italienska myndigheterna offentliggjorde emellertid inte något meddelande om ansökningsomgång förrän den 31 december 1999,
den dag då stödordningen 1997–1999 upphörde att gälla.
Den 14 juli 2000, det vill säga efter det att stödordningen 2000–2006 hade trätt i kraft, offentliggjorde de italienska myndigheterna
meddelandet om ansökningsomgång VIII för stöd till industrisektorn (nedan kallad ansökningsomgång VIII).
Med beaktande av de villkor som var tillämpliga inom ramen för stödordning 2000–2006 bedömdes Nuova Agricasts omformulerade
ansökan, som inte omfattades av övergångsbestämmelsen i det omtvistade beslutet, inte kunna prövas, varför den inte skrevs
in i rangordningslistan i ansökningsomgång VIII.
Nuova Agricast väckte då en första talan tillsammans med andra italienska företag i samma situation vid Europeiska gemenskapernas
förstainstansrätt och yrkade att det omtvistade beslutet skulle ogiltigförklaras. Genom beslut av den 15 juni 2005 i mål T‑98/04,
Nuova Agricast m.fl. mot kommissionen (ej publicerat i rättsfallssamlingen) avvisade förstainstansrätten denna talan med motiveringen
att den hade väckts efter det att den tvåmånadersfrist som föreskrivs i artikel 230 femte stycket EG hade löpt ut.
Den 21 september 2005 väckte Nuova Agricast en andra talan vid förstainstansrätten, som registrerades under målnummer T‑362/05,
och yrkade att kommissionen skulle förpliktas att utge skadestånd för den skada som företaget ansåg sig ha lidit till följd
av att det omtvistade beslutet antogs. Denna talan är för närvarande föremål för prövning.
Nuova Agricast har även väckt talan vid Tribunale ordinario di Roma (allmän domstol i Rom, som normalt dömer i första instans)
och yrkat att Ministero delle Attività Produttive, till vilket MICA:s ansvarsområden har återgått, ska förpliktas att erlägga
skadestånd för den skada som företaget anser sig ha lidit till följd av att företaget inte har beviljats det stöd som det
har ansökt om.
Inom ramen för detta förfarande har Nuova Agricast särskilt framhållit att den italienska staten, under diskussionerna med
kommissionen för att få till stånd en förlängning av stödordningen efter den 31 december 1999, inte på ett korrekt sätt skyddade
de rättigheter som företag, i likhet med Nuova Agricast, hade förvärvat genom att avstå från att låta ansökan automatiskt
inskrivas i rangordningslistan i ansökningsomgång IV – vilken visade sig vara den sista för industrisektorn innan stödordningen
1997–1999 upphörde att gälla – i syfte att ge in en omformulerad ansökan i den första tillämpliga ansökningsomgång som följde
efter denna ansökningsomgång. Den italienska staten har vilselett kommissionen genom att underlåta att informera den om att
dessa företag också var innehavare av förvärvade rättigheter och har således åsidosatt dessa företags berättigade förväntningar
avseende möjligheten att kunna ge in en omformulerad ansökan.
Den hänskjutande domstolen anser att Nuova Agricast hade ”ett rättsligt relevant intresse” av att få sin omformulerade ansökan
inskriven i rangordningslistan i den första tillämpliga ansökningsomgång som följde efter den i vilken företaget hade avstått
från att få sin ursprungliga ansökan inskriven automatiskt.
Nuova Agricasts berättigade förväntningar åsidosattes därför slutgiltigt genom det omtvistade beslutet, eftersom stödordningen
2000–2006 ändrades i förhållande till stödordningen 1997–1999 genom detta beslut. I beslutet föreskrevs att endast de kostnader
för verkställande av projekt som uppkommit efter det att ansökan om stöd ingetts – den så kallade principen att stödet ska
vara nödvändigt – berättigade till stöd samtidigt som det övergångs- och undantagsvis medgavs att denna princip fick frångås
endast för ansökningar för vilka stöd inte beviljats under den senaste ansökningsomgången i enlighet med stödordningen 1997–1999.
Den hänskjutande domstolen har framhållit att för att den ska kunna pröva Nuova Agricasts skadeståndstalan, måste den först
undersöka huruvida det föreligger ett orsakssamband mellan de fel som den italienska staten klandras för och den påstådda
skadan.
Eftersom det omtvistade beslutet – som enligt den hänskjutande domstolen är den händelse som har utlöst skadan (
eventum damni
) – fattades efter det konkreta agerande som den italienska staten klandras för, vilket består i att den inte eller inte på
ett korrekt sätt har informerat kommissionen, och innan den skada som Nuova Agricast har gjort gällande uppkom, anser den
hänskjutande domstolen att den för att avgöra huruvida det föreligger ett orsakssamband mellan agerandet och skadan, måste
pröva huruvida nämnda skada hade kunnat undvikas om den italienska staten hade agerat annorlunda. Den hänskjutande domstolen
ska för detta ändamål pröva huruvida kommissionen skulle ha antagit en annan övergångsbestämmelse om den hade fått ”riktiga
och fullständiga uppgifter om de rättsliga situationerna för de företag som önskade erhålla stöd enligt lag nr 488/1992”.
Enligt den hänskjutande domstolen kan det inte anses styrkt att ett annat och för Nuova Agricast fördelaktigare resultat skulle
ha förelegat, med mindre än att det kan fastställas att övergångsbestämmelsen i det omtvistade beslutet är ogiltig på grund
av att denna bestämmelse strider mot reglerna och principerna i gemenskapens rättsordning.
Den hänskjutande domstolen frågar först om övergångsbestämmelsen, i den mån som den inte är tillämplig på företag i Nuova
Agricasts situation, är ogiltig eftersom principen om likabehandling åsidosätts i denna.
Den hänskjutande domstolen anser att det fanns tre kategorier företag när godkännandet av stödordningen 1997–1999 upphörde:
–        Företag som, i likhet med Nuova Agricast, efter ansökningsomgång III fått sina ansökningar inskrivna i en av rangordningslistorna,
men som inte beviljats stöd i denna omgång eftersom det saknades tillgängliga medel, och som avstått från att automatiskt
inskrivas i rangordningslistan i ansökningsomgång IV i syfte att ge in en omformulerad ansökan vid första tillämpliga ansökningsomgång
efter denna ansökningsomgång (nedan kallade företag i den första kategorin).
–        Företag som gett in sin första ansökan under ansökningsomgång IV och som fått sina ansökningar inskrivna i en av rangordningslistorna
i den ansökningsomgången men som inte beviljats stöd eftersom det saknades tillgängliga medel (nedan kallade företag i den
andra kategorin).
–        Företag som ännu inte gett in någon ansökan trots att deras investeringsprojekt redan inletts (nedan kallade företag i den
tredje kategorin).
Den hänskjutande domstolen anser emellertid för det första att företag i den första kategorin och företag i den tredje kategorin,
som delvis uteslutits från övergångsbestämmelsens tillämpningsområde, inte befann sig i samma situation och inte borde ha
behandlats på samma sätt. Den anser för det andra att företag i den första kategorin och företag i den andra kategorin befann
sig i liknande rättsliga situationer, varför övergångsbestämmelsen borde ha tillämpats på de förstnämnda precis som på de
sistnämnda.
Den hänskjutande domstolen är dessutom tveksam till huruvida övergångsbestämmelsen är giltig, då den skulle kunna innebära
ett åsidosättande av den skyldighet att motivera gemenskapsinstitutionernas rättsakter som föreskrivs i artikel 253 EG.
Tribunale ordinario di Roma har därför beslutat att förklara målet vilande och ställa följande tolkningsfråga till EG‑domstolen.
”Är [det omtvistade] beslutet [giltigt] vad gäller övergångsbestämmelsen i vilken föreskrivs ett undantag från principen ’att
stödet ska vara nödvändigt’, vilket ska tillämpas vid den första tillämpningen av ordningen i fråga och vilket endast omfattar
de ansökningar ’som getts in i den sista ansökningsomgången, som anordnades enligt den tidigare ordning som godkänts av kommissionen
till och med den 31 december 1999, och som ansetts berättiga till stöd men för vilka stöd inte beviljats på grund av att de
ekonomiska medel som anslagits denna ansökningsomgång inte var tillräckliga’, … till följd varav man oberättigat förbigått
– med åsidosättande av likabehandlingsprincipen och motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 i fördraget – ansökningar som
getts in i tidigare ansökningsomgångar men som inte beviljats stöd eftersom det saknades medel och som automatiskt skulle
tas med i direkt påföljande ansökningsomgång eller som skulle omformuleras och ges in i den första ’tillämpliga’ ansökningsomgång
som anordnades med tillämpning av den nya ordningen[?]”

Prövning av tolkningsfrågan

Inledande anmärkning
Det ska inledningsvis framhållas att den nationella domstolen i sin fråga endast funnit det nödvändigt att be EG‑domstolen
att pröva det omtvistade beslutets giltighet med hänsyn till likabehandlingsprincipen och motiveringsskyldigheten.
Enligt fast rättspraxis grundar sig förfarandet enligt artikel 234 EG på en tydlig funktionsfördelning mellan de nationella
domstolarna och EG‑domstolen. Det ankommer uteslutande på den nationella domstolen, vid vilken tvisten anhängiggjorts och
som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett
förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen (se dom av den
15 december 1995 i mål C‑415/93, Bosman, REG 1995, s. I‑4921, punkt 59, av den 11 januari 2007 i mål C‑208/05, ITC, REG 2007,
s. I‑181, punkt 48, och av den 26 juni 2007 i mål C‑305/05, Ordre des barreaux francophones et germanophone m.fl., REG 2007,
s. I‑5305, punkt 18).
Även om Nuova Agricast har framfört andra skäl till att det omtvistade beslutet är ogiltigt saknas mot denna bakgrund anledning
att vidga prövningen av huruvida beslutet är giltigt till att omfatta även dessa andra skäl för ogiltighet, som den hänskjutande
domstolen inte har nämnt (se analogt, domen i det ovannämnda målet Ordre des barreaux francophones et germanophone m.fl.,
punkterna 17–19).

Upptagande till sakprövning
Kommissionen har gjort gällande att det orsakssamband mellan den italienska statens eventuella ansvar och det ifrågavarande
beslutets giltighet som den hänskjutande domstolen anser föreligger inte har kunnat visas. Begäran om förhandsavgörande saknar
därför samband med målet vid den nationella domstolen.
För det första är det enligt kommissionen möjligt att den italienska staten åsidosatte likabehandlingsprincipen när den anmälde
stödordningen 2000–2006 utan att det kan konstateras något som helst fel i det omtvistade beslutet, i vilket kommissionen
tog ställning till den stödordning som den anmälande medlemstaten hade föreslagit. För det andra finns det inget samband mellan
den italienska statens ansvar och omständigheten att beslutet eventuellt skulle vara ogiltigt på grund av ett rent formfel
såsom avsaknad av motivering.
Såsom har angetts i punkt 35 i förevarande dom anser den hänskjutande domstolen att det omtvistade beslutet är den händelse
som orsakat skadan och att detta beslut fattades efter det konkreta agerande som Nuova Agricast klandrar den italienska staten
för, men innan den skada som företaget har gjort gällande uppkom. Om det omtvistade beslutet förklarades vara ogiltigt på
grund av att likabehandlingsprincipen eller motiveringsskyldigheten har åsidosatts skulle en sådan förklaring få återverkningar
på den hänskjutande domstolens bedömning när den prövar den skadeståndstalan som Nuovo Agricast har väckt.
Tolkningsfrågan ska således tas upp till prövning i sin helhet.

Det omtvistade beslutets giltighet i förhållande till likabehandlingsprincipen
Kommissionen har för det första gjort gällande att likabehandlingsprincipen inte kan anses ha åsidosatts genom det omtvistade
beslutet, eftersom övergångsbestämmelsen i detta är en följd av de italienska myndigheternas fria val.
I detta avseende följer det emellertid av fördragets allmänna systematik att förfarandet som föreskrivs i artikel 88 EG aldrig
får leda till resultat som strider mot specifika bestämmelser i fördraget (se bland annat dom av den 3 maj 2001 i mål C‑204/97,
Portugal mot kommissionen, REG 2001, s. I‑3175, punkt 41, och av den 12 december 2002 i mål C‑456/00, Frankrike mot kommissionen,
REG 2002, s. I‑11949, punkt 30). När ett statligt stöd i vissa avseenden strider mot andra bestämmelser i fördraget kan kommissionen
därför inte förklara att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden (se dom av den 19 september 2002 i mål C‑113/00,
Spanien mot kommissionen, REG 2002, s. I‑7601, punkt 78 och där angiven rättspraxis).
På samma sätt kan kommissionen inte förklara att ett statligt stöd, som på grund av vissa av stödets villkor leder till att
allmänna gemenskapsrättsliga principer, såsom likabehandlingsprincipen, åsidosätts, är förenligt med den gemensamma marknaden.
Kommissionens argument, som sammanfattas i punkt 49 i förevarande dom, kan därför inte godtas.
För det andra har kommissionen gjort gällande att de italienska myndigheterna inte hade gjort kommissionen uppmärksam på det
särfall som företag i den första kategorin utgör, varför det varken kan läggas kommissionen till last att inte ha beaktat
den särskilda situation som dessa företag befinner sig i eller, som en följd därav, kan åberopas något som helst fel i det
omtvistade beslutet som grundar sig på detta skäl.
I detta avseende framgår det av fast rättspraxis att lagenligheten av ett beslut avseende statligt stöd ska bedömas mot bakgrund
av de uppgifter som kommissionen har tillgång till när den antar beslutet (se bland annat dom av den 10 juli 1986 i mål 234/84,
Belgien mot kommissionen, REG 1986, s. 2263, punkt 16, svensk specialutgåva, volym 8, s. 691, av den 24 september 2002 i de
förenade målen C‑74/00 P och C‑75/00 P, Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen, REG 2002, s. I‑7869, punkt 168,
och av den 14 september 2004 i mål C‑276/02, Spanien mot kommissionen, REG 2004, s. I‑8091, punkt 31).
Även om denna rättspraxis hitintills endast har tillämpats i det fall talan har väckts mot ett beslut som kommissionen har
fattat efter att ha genomfört det förfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG är den relevant
a fortiori
när det gäller att bedöma giltigheten av ett beslut att inte göra invändningar mot ett stöd eller en stödordning, såsom det
omtvistade beslutet.
Avseende denna sistnämnda kategori beslut i synnerhet förefaller nämnda rättspraxis motiverad med hänsyn till systematiken
i det förfarande för kontroll av statligt stöd som har inrättats genom fördraget.
I samband med förfarandet för kontroll av statliga stöd ska skillnad göras mellan å ena sidan den preliminära fasen för granskning
av stöd, vilken införts genom artikel 88.3 EG och regleras i artiklarna 4 och 5 i förordning nr 659/1999, vilken enbart syftar
till att göra det möjligt för kommissionen att bilda sig en första uppfattning om huruvida den ifrågavarande stödåtgärden
helt eller delvis är förenlig med den gemensamma marknaden, och å andra sidan den granskningsfas som anges i artikel 88.2
och regleras i artiklarna 6 och 7 i nämnda förordning, vilken syftar till att göra det möjligt för kommissionen att få full
kunskap om samtliga omständigheter i ärendet (dom av den 19 maj 1993 i mål C‑198/91, Cook mot kommissionen, REG 1993, s. I‑2487,
punkt 22, svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑201, av den 15 juni 1993 i mål C‑225/91, Matra mot kommissionen, REG 1993,
s. I‑3203, punkt 16, svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑213, dom av den 2 april 1998 i mål C‑367/95 P, kommissionen mot
Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I‑1719, punkt 38, och av den 29 november 2007 i mål C‑176/06 P, Stadtwerke Schwäbisch
Hall m.fl. mot kommissionen, REG 2007, s. I‑0000, punkt 20).
Kommissionen kan godkänna en stödåtgärd efter den preliminära granskningsfasen enligt artikel 88.3 EG, om den efter en första
granskning är övertygad om att det berörda projektet är förenligt med fördraget.
Det är endast om denna första granskning leder till att kommissionen intar motsatt ståndpunkt eller om kommissionen inte kan
övervinna de svårigheter som bedömningen av huruvida stödet är förenligt med den gemensamma marknaden är förenad med som kommissionen
är skyldig att inhämta alla nödvändiga yttranden och därvid inleda förfarandet enligt artikel 88.2 EG (se, för ett liknande
resonemang, dom av den 20 mars 1984 i mål 84/82, Tyskland mot kommissionen, REG 1984, s. 1451, punkt 13; svensk specialutgåva,
volym 7, s. 565, samt domarna i de ovannämnda målen Cook mot kommissionen, punkt 29, Matra mot kommissionen, punkt 33, kommissionen
mot Sytraval och Brink’s France, punkt 39, och Portugal mot kommissionen, punkt 33).
Om giltigheten av ett beslut att inte göra invändningar mot ett stöd eller en stödordning bedömdes utifrån uppgifter som kommissionen
inte kan förfoga över vid utgången av den preliminära granskningsfasen skulle denna kunna förledas att systematiskt inleda
det granskningsförfarande som avses i artikel 88.2 EG och anmoda berörda parter att inkomma med sina synpunkter, för att undvika
att uppgifter som kommissionen inte kan förfoga över medför att dess beslut om att tillåta den berörda stödåtgärden eller
stödordningen ogiltigförklaras. Såsom generaladvokaten har framhållit i punkt 71 i sitt förslag till avgörande skulle detta
inverka menligt på uppdelningen av kontrollen av statligt stöd i två olika faser, varav den andra fasen inte alltid är nödvändig.
Fördragets upphovsmän önskade en sådan uppdelning och den bekräftades av gemenskapslagstiftaren genom förordning nr 659/1999.
Vad gäller målet vid den nationella domstolen konstaterar domstolen att det omtvistade beslutet i den del som har rubriken
”Rättslig grund” rör tillämpningsföreskrifterna till lag nr 488/1992 i vilka villkoren för stödordningen 1997–1999, som sammanfattas
i punkterna 10 och 11 i förevarande dom, fastställdes. Dessa innefattar även det val, mellan att låta den ursprungliga ansökan
inskrivas automatiskt eller att ge in en omformulerad ansökan, som ges de företag som inte har beviljats stöd på grund av
att de medel som anslagits för en viss ansökningsomgång inte var tillräckliga.
Även om de italienska myndigheterna inte tog något initiativ till att ge kommissionen särskilda och fullständiga uppgifter
om de rättsliga situationerna för de företag som önskade erhålla stöd enligt lag nr 488/1992, såsom framgår av beslutet om
hänskjutande, borde kommissionen följaktligen ha känt till såväl att det fanns företag i den första kategorin som att det
fanns företag i den andra kategorin.
Med beaktande av ovanstående slutsats förefaller Nuova Agricasts begäran att kommissionen ska anmodas framlägga vissa skrivelser
som utväxlats under diskussionerna med de italienska myndigheterna innan det omtvistade beslutet antogs, detta för att kunna
kontrollera huruvida nämnda myndigheter hade eller inte hade uppmärksammat kommissionen på att det fanns företag i den första
kategorin, inte tjäna något syfte.
Mot denna bakgrund ska för det tredje prövas om kommissionen har åsidosatt likabehandlingsprincipen genom att inte invända
mot en stödordning enligt vilken övergångsbestämmelsen endast var tillämplig på företag i den andra kategorin.
Det ska i detta avseende framhållas att övergångsbestämmelsen endast var tillämplig på de företag i den andra kategorin som
inte hade inlett sina investeringsprojekt innan de gav in sina stödansökningar i ansökningsomgång IV.
Iakttagande av likabehandlingsprincipen innebär att lika situationer inte får behandlas olika och olika situationer inte får
behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (se bland annat dom av den 26 oktober 2006 i mål C‑248/04, Koninklijke Coöperatie Cosun, REG 2006, s. I‑10211, punkt 72 och där angiven rättspraxis).
Företag i den första kategorin och företag i den andra kategorin i målet vid den nationella domstolen befann sig emellertid
inte i lika situationer med avseende på villkoret att stödet ska vara nödvändigt, ett villkor som bland annat kommer till
uttryck i punkt 4.2 tredje stycket i riktlinjerna.
Såsom framgår av dom av den 17 september 1980 i mål 730/79, Philip Morris Holland mot kommissionen (REG 1980, s. 2671; svensk
specialutgåva, volym 5, s. 303), punkt 17, är ett stöd som skulle förbättra det gynnade företagets finansiella situation,
men som inte är nödvändigt för att uppnå de mål som anges i artikel 87.3 EG, inte förenligt med den gemensamma marknaden (se
även, för ett liknande resonemang, dom av den 24 februari 1987 i mål 310/85, Deufil mot kommissionen, REG 1987, s. 901, punkt 18,
och av den 5 oktober 1994 i mål C‑400/92, Tyskland mot kommissionen, REG 1994, s. I‑4701, punkterna 12, 20 och 21).
Om det konstateras att ett stöd inte är nödvändigt kan det bland annat bero på att det berörda företaget redan har inlett,
och kanske avslutat, projektet för vilket stöd har ansökts om innan stödansökan har översänts till de behöriga myndigheterna,
vilket utesluter att det berörda stödet kan fungera som incitament.
Enligt stödordningen 1997–1999 hade företag i den andra kategorin en absolut rätt att få sina ansökningar automatiskt inskrivna,
utan någon ändring, i rangordningslistan i första tillämpliga ansökningsomgång som följde direkt efter den ansökningsomgång
i vilken de först deltagit, utan att de behövde vidta några åtgärder.
Företag i den första kategorin däremot var tvungna att ge in en ansökan i första tillämpliga ansökningsomgång som följde efter
den i vilken de avstått från att deras ursprungliga ansökan automatiskt inskrevs på listan. Det rörde sig för övrigt om en
omformulerad ansökan.
Såsom Nuova Agricast har gjort gällande syftade både den ursprungliga och den omformulerade ansökan förvisso till att få medel
till samma projekt men omformuleringen fick inte avse nämnda projekts väsentliga delar, utan endast de delar som skulle beaktas
enligt de kriterier som användes för att bestämma ansökans placering på rangordningslistan i den ansökningsomgång i vilken
den hade ingetts.
Kriterierna i sig motsvarade emellertid betydelsefulla delar i ansökan. De avsåg bland annat den andel som de egna medel som
det berörda företaget investerade i projektet utgjorde i förhållande till den totala investeringen, antalet arbetstillfällen
som skapades genom projektet i förhållande till den totala investeringen och förhållandet mellan det stödbelopp om vilket
det ansökts och det maximala stöd som kunde beviljas.
Den omständigheten att ändringen av de delar som ska beaktas enligt kriterierna ökar chansen för att stödet ska beviljas,
är för övrigt tillräcklig för att påvisa att omformuleringen i själva verket ledde till att en annorlunda ansökan än den ursprungliga
gavs in.
I den mån som omformuleringen syftade till att förbättra den omformulerade ansökans placering genom att ändra de delar som
ska beaktas enligt kriterierna, så att ansökan kunde komma i fråga vid tilldelning av stöd i den berörda ansökningsomgången
i fallande ordning, skulle en vidgning av övergångsbestämmelsens tillämpningsområde till att även omfatta företag i den första
kategorin dessutom få till följd att dessa företags projekt fick större chans att beviljas stöd än de projekt som presenteras
av företag som ansöker för första gången, vilkas stödbehov inte kunde ifrågasättas.
En automatisk inskrivning av de ansökningar som företag i den andra kategorin redan hade gett in i ansökningsomgång IV på
rangordningslistan i ansökningsomgång VIII fick däremot inte en sådan effekt, eftersom det inte var möjligt att ändra dessa
ansökningar och kriterierna därför förblev oförändrade.
Mot denna bakgrund konstaterar domstolen att företag i den första kategorin och företag i den andra kategorin inte befann
sig i lika situationer.
Det kan följaktligen inte anses att kommissionen har åsidosatt likabehandlingsprincipen genom att godkänna stödordningen 2000–2006,
inklusive övergångsbestämmelsen.

Det omtvistade beslutets giltighet i förhållande till motiveringsskyldigheten
Enligt fast rättspraxis ska den motivering som krävs enligt artikel 253 EG vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet. Av
motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs
därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt.
Kravet på motivering ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de
anförda skälens karaktär och det intresse som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer som direkt eller personligen
berörs av den, kan ha av att få förklaringar. Det fordras inte att motiveringen av en rättsakt anger samtliga relevanta sakförhållanden
och rättsliga överväganden, eftersom frågan huruvida motiveringen av en rättsakt uppfyller kraven i artikel 253 EG inte enbart
ska bedömas mot bakgrund av motiveringens lydelse, utan även mot bakgrund av det sammanhang i vilket motiveringen ingår samt
alla rättsregler som reglerar det ifrågavarande området (se bland annat domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Sytraval
och Brink’s France, punkt 63, dom av den 26 februari 2006 i de förenade målen C‑346/03 och C‑529/03, Atzeni m.fl., REG 2006,
s. I‑1875, punkt 73, och av den 1 februari 2007 i mål C‑266/05 P, Sison mot rådet, REG 2007, s. I‑1233, punkt 80).
Såsom den hänskjutande domstolen framhåller går det av det omtvistade beslutet inte att utläsa om det har gjorts någon skillnad
mellan de olika kategorier av företag som gett in en stödansökan enligt stödordningen 1997–1999 och som har gjort gällande
att de hade ett rättsligt intresse av att få sin ansökan inskriven i rangordningslistan i en påföljande ansökningsomgång.
Motiveringsskyldigheten är emellertid i princip begränsad till att avse skälen för att en viss kategori näringsidkare omfattas
av en viss åtgärd men innebär inte att det ska förklaras varför alla andra näringsidkare som inte befinner sig i en likadan
situation inte gör det. Eftersom det antal kategorier som inte omfattas av en åtgärds tillämpningsområde är potentiellt obegränsat,
kan det inte krävas att gemenskapsinstitutionerna ger en särskild motivering beträffande var och en av dem.
Då de som gynnas av rättsakten och andra näringsidkare som inte omfattas av rättsaktens tillämpningsområde befinner sig i
lika situationer ska den gemenskapsinstitution som är rättsaktens upphovsman däremot i en särskild motivering redogöra för
de skäl som gör att denna skillnad i behandling är objektivt motiverad.
Avseende övergångsbestämmelsen framgår resonemanget, som mynnade ut i att kommissionen godkände en övergångsordning till förmån
för företag i den andra kategorin, i tillräcklig utsträckning av det omtvistade beslutets sammanhang och av samtliga tillämpliga
rättsregler inom det berörda området.
Övergångsbestämmelsen hänför sig underförstått till den möjlighet som företag hade enligt stödordningen 1997–1999 att automatiskt
få sin stödansökan inskriven i rangordningslistan i den första tillämpliga ansökningsomgång som följde direkt efter den ansökningsomgång
som ansökan först hade getts in i. De nationella bestämmelser i vilka denna möjlighet föreskrevs var kända av samtliga parter,
och dessutom hänvisades det uttryckligen till dessa i den del i det omtvistade beslutet som har rubriken ”Rättslig grund”.
I det sammanhang som det omtvistade beslutet ingår är övergångsbestämmelsens ordalydelse tillräcklig för att man ska förstå
att den italienska staten avsåg att, till förmån för de företag som deltagit i den sista ansökningsomgången enligt stödordningen
1997–1999, säkerställa övergången mellan denna stödordning och stödordning 2000–2006, och att kommissionen bedömde att denna
åtgärd var förenlig med den gemensamma marknaden.
Såsom har framhållits i punkterna 67–77 i förevarande dom befann sig företagen i den första kategorin och företagen i den
andra kategorin däremot inte i lika situationer. Kommissionen har inte heller åsidosatt sin motiveringsskyldighet trots att
den inte har uppgett skälen till att övergångsbestämmelsens tillämpningsområde inte vidgades till att även omfatta företag
i den första kategorin.
Det finns följaktligen anledning att besvara den hänskjutna frågan så, att det vid prövningen av frågan inte har framkommit
någon omständighet som påverkar det omtvistade beslutets giltighet.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:
Vid prövningen av den hänskjutna frågan har det inte framkommit någon omständighet som påverkar giltigheten av kommissionens
beslut av den 12 juli 2000 att inte göra invändningar mot en stödordning avseende investeringar i mindre gynnade regioner
i Italien till och med den 31 december 2006 (statligt stöd nr N 715/99 – Italien).
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: italienska.