CELEX: 62005TJ0151
Concurență
Concentrări
Piețe de cumpărare a porcilor și a scroafelor vii destinate sacrificării
Decizie prin care o concentrare este declarată compatibilă cu piața comună
Definiția pieței geografice relevante
Obligația de diligență
Obligația de motivare

Cadrul juridic
Regulamentul (CE) nr. 139/2004 al Consiliului din 20 ianuarie 2004 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (
JO L 24, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 201) prevede un sistem prin care Comisia controlează operațiunile de concentrare care au dimensiune comunitară, astfel cum sunt definite la articolele 1 și 3 din regulamentul menționat. Aceste operațiuni de concentrare trebuie notificate Comisiei înainte de punerea lor în aplicare (articolul 4 din Regulamentul nr. 139/2004). Comisia examinează compatibilitatea acestora cu piața comună (articolul 2 din Regulamentul nr. 139/2004).
Articolul 2 din Regulamentul nr. 139/2004 prevede:
„(1)   Concentrările care intră în sfera de aplicare a prezentului regulament sunt evaluate în conformitate cu obiectivele acestui regulament și cu următoarele dispoziții, pentru a se stabili dacă sunt sau nu compatibile cu piața comună.
[…]
(2)   O concentrare care nu ridică obstacole semnificative în calea concurenței efective pe piața internă sau pe o parte semnificativă a acesteia, în special ca urmare a creării sau consolidării unei poziții dominante, este declarată compatibilă cu piața comună.
(3)   O concentrare care ar ridica obstacole semnificative în calea concurenței efective de pe piața internă sau de pe o parte semnificativă a acesteia, în special ca urmare a creării sau consolidării unei poziții dominante, este declarată incompatibilă cu piața comună.
[…]”
Procedura de control al concentrărilor se derulează în două etape. Prima etapă, în care se efectuează numai o examinare prealabilă a proiectului de concentrare, se încheie printr-o decizie în sensul articolului 6 din Regulamentul nr. 139/2004.
Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004 prevede:
„(1)   Comisia examinează notificarea imediat după primirea acesteia.
(a)
În cazul în care ajunge la concluzia că o concentrare notificată nu intră sub incidența prezentului regulament, aceasta consemnează această constatare printr-o decizie.
(b)
În cazul în care se constată că o concentrare notificată, deși intră sub incidența prezentului regulament, nu generează îndoieli grave privind compatibilitatea sa cu piața comună, aceasta decide să nu i se opună și o declară compatibilă cu piața comună.
[…]
(c)
[…] în cazul în care se constată că o concentrare notificată intră sub incidența prezentului regulament și generează îndoieli grave privind compatibilitatea sa cu piața comună, aceasta hotărăște inițierea procedurii.
[…]
(3)   Comisia poate revoca decizia adoptată în temeiul alineatului (1) litera (a) sau (b) în cazul în care:
(a)
decizia se bazează pe informații incorecte pentru care este responsabilă una dintre întreprinderi sau în cazul în care a fost obținută prin fraudă,
[…]”
Numai în cazul în care examinarea prealabilă efectuată în cadrul primei etape generează îndoieli grave privind compatibilitatea concentrării cu piața comună Comisia inițiază o examinare aprofundată (a doua etapă) în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 139/2004.
Competențele de decizie ale Comisiei în cadrul procedurii examinării aprofundate sunt definite la articolul 8 din Regulamentul nr. 139/2004, care prevede:
„(1)   În cazul în care Comisia constată că o concentrare notificată îndeplinește criteriul prevăzut la articolul 2 alineatul (2) […], aceasta emite o decizie prin care declară concentrarea ca fiind compatibilă cu piața comună.
[…]
(2)   În cazul în care Comisia constată că, în urma modificărilor efectuate de întreprinderile implicate, o concentrare notificată îndeplinește criteriul prevăzut la articolul 2 alineatul (2) […], aceasta emite o decizie prin care declară concentrarea ca fiind compatibilă cu piața comună.
[…]
(3)   În cazul în care Comisia constată că o concentrare notificată îndeplinește criteriul prevăzut la articolul 2 alineatul (3) […], aceasta emite o decizie prin care se declară că acea concentrare este incompatibilă cu piața comună.
[…]
(6)   Comisia poate revoca decizia pe care a adoptat-o în temeiul alineatului (1) sau (2) în cazul în care:
(a)
declarația de compatibilitate se bazează pe informații incorecte pentru care este responsabilă una dintre întreprinderi sau în cazul în care a fost obținută prin fraudă […]”
Articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004 prevede:
„(1)   Comisia poate impune […] întreprinderilor sau asociațiilor de întreprinderi, prin decizie, amenzi care nu depășesc 1% din cifra totală de afaceri a întreprinderii sau a asociației de întreprinderi în cauză […] în cazul în care, în mod intenționat sau din neglijență:
(a)
acestea furnizează informații incorecte sau care induc în eroare într-o cerere, o confirmare, o notificare sau o completare la aceasta […];
[…]”
Articolul 18 alineatul (4) din Regulamentul nr. 139/2004 prevede că, „[î]n măsura în care Comisia sau autoritățile competente ale statelor membre consideră că este necesar, acestea pot audia, de asemenea, alte persoane fizice sau juridice” și că „[p]ersoanele fizice sau juridice care demonstrează un interes suficient […] au dreptul de a fi audia[te], la cerere”.
Potrivit considerentului (5) al Regulamentului (CE) nr. 802/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (
JO L 133 p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 2, p. 3), „părțile care fac notificarea trebuie să prezinte integral și onest Comisiei faptele și circumstanțele relevante pentru luarea unei decizii cu privire la concentrarea notificată”. În această privință, articolul 4 din acest regulament prevede:
„(1)   Notificările conțin informațiile, inclusiv documentele, solicitate în formularele aplicabile stabilite în anexe. Informațiile trebuie să fie corecte și complete.
[…]”
Articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 802/2004 prevede:
„[…] articolul 4 […] din prezentul regulament se aplică
mutatis mutandis
documentelor suplimentare notificărilor […]”
Articolul 16 din Regulamentul nr. 802/2004, intitulat „Audierea terțelor persoane”, prevede:
„(1)   În cazul în care terțe persoane solicită în scris să fie audiate în temeiul articolului 18 alineatul (4) a doua teză din Regulamentul […] nr. 139/2004, Comisia le informează în scris cu privire la natura și obiectul procedurii și stabilește un termen în care acestea își pot face cunoscute opiniile.
(2)   Terțele persoane menționate în alineatul (1) își fac cunoscute opiniile în scris în termenul stabilit. Comisia poate oferi, dacă este cazul, terțelor părți care au solicitat acest lucru în comentariile lor scrise posibilitatea de a participa la o audiere oficială. De asemenea, în alte cazuri, ea poate oferi acestor terțe părți posibilitatea de a-și prezenta oral opiniile.
(3)   În mod similar, Comisia poate invita orice alte persoane fizice sau juridice să-și exprime opiniile, atât în scris, cât și oral, inclusiv în cadrul unei audieri oficiale.”
Istoricul cauzei
I —
Părțile în procedură și operațiunea de concentrare
Prezenta acțiune este introdusă de Nederlandse Vakbond Varkenshouders (NVV), de domnul Marius Schep și de Nederlandse Bond van Handelaren in Vee (NBHV) (denumite în continuare, împreună, „reclamanții”).
NVV este un sindicat olandez constituit pentru a reprezenta și a apăra interesele crescătorilor de porci. Acesta are aproximativ 3000 de membri și reprezintă aproximativ 50% din totalul crescătoriilor de porci din Țările de Jos.
Domnul Schep este crescător de porcine și membru al NVV.
NBHV este o asociație care reprezintă și apără interesele comercianților de vite, inclusiv ale comercianților de porci. Membrii acesteia sunt asociațiile comercianților de vite din provincie. Asociația reprezintă aproximativ 70% din comercianții de porci înregistrați în Țările de Jos.
Sovion NV este o întreprindere olandeză care își desfășoară activitatea în domeniul sacrificării vitelor și a porcilor, al producerii, al procesării și al vânzării produselor din carne și în domeniul procesării subproduselor de origine animală.
Hendrix Meat Group (HMG) este o întreprindere care își desfășoară activitatea în principal în Țările de Jos, tot în sectorul sacrificării porcilor, precum și în cel al producerii, al procesării și al vânzării cărnii.
II —
Procedura administrativă
La 18 noiembrie 2004, Comisia a primit o notificare, în temeiul articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004, privind un proiect de concentrare (denumit în continuare „concentrarea”), prin care se indica intenția întreprinderii Sovion de a dobândi controlul exclusiv și total al HMG (denumite în continuare, împreună, „părțile implicate în concentrare”).
La 24 noiembrie 2004, Comisia a trimis operatorilor vizați de pe piață (concurenți, cumpărători, furnizori, asociații din acest sector) din mai multe țări europene un chestionar detaliat în scopul de a evalua efectele concurențiale ale concentrării.
La 25 noiembrie 2004, NVV a primit chestionarul menționat în limba engleză. La cererea expresă a NVV, la 26 noiembrie 2004 i-a fost trimisă o versiune în limba olandeză a aceluiași chestionar.
Printr-o comunicare publicată în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din 26 noiembrie 2004, Comisia a invitat terții interesați să își exprime opinia cu privire la concentrare într-un termen de zece zile.
Prin scrisoarea din 30 noiembrie 2004, NBHV a exprimat rezerve în privința concentrării.
La 2 decembrie 2004, drept răspuns la chestionarul care i-a fost trimis de Comisie, NVV a arătat că o decizie prin care se stabilește compatibilitatea concentrării cu piața comună ar avea drept rezultat dobândirea de către Sovion a unei poziții dominante pe piața geografică relevantă limitată la teritoriul Țărilor de Jos.
La 10 decembrie 2004, a avut loc o reuniune între, pe de o parte, Comisie și, pe de altă parte, NVV și NBHV, ocazie cu care acestea din urmă au exprimat din nou rezerve privind concentrarea. În urma acestei reuniuni, Comisia a trimis în aceeași zi reprezentanților părților implicate în concentrare întrebări privind punctele care au făcut obiectul discuțiilor cu NVV și cu NBHV.
La 16 decembrie 2004, NBHV a trimis Comisiei o scrisoare care conținea un rezumat al poziției sale și al obiecțiilor invocate împotriva concentrării.
Prin scrisorile din 21 decembrie 2004, NVV și NBHV au contestat conținutul unuia dintre documentele pe care părțile implicate în concentrare le-au trimis Comisiei în cursul procedurii administrative, și anume o declarație a domnului S. B. M. J. (denumit în continuare „domnul J.”), secretar general al Productschappen Vee, Vlees en Eieren (organizații de drept public pentru piața vitelor, a cărnii și a ouălor, denumite în continuare „PVVE”).
Prin Decizia din 21 decembrie 2004, prin care se declară compatibilitatea cu piața comună a unei operațiuni de concentrare (cazul COMP/M. 3605 – Sovion/HMG) (
JO C 28, p. 2
, denumită în continuare „decizia atacată”), adoptată în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 139/2004, Comisia a autorizat concentrarea fără a iniția a doua etapă a procedurii.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 14 aprilie 2005, reclamanții au introdus prezenta acțiune.
Prin scrisoarea din 13 iulie 2005, reclamanții au solicitat Tribunalului, conform articolului 64 alineatul (3) litera (d) din Regulamentul de procedură al acestuia, să oblige Comisia, în temeiul măsurilor de organizare a procedurii, să prezinte toate documentele și înscrisurile privind prezenta cauză și să le transmită o copie.
La 5 august 2005, Comisia a depus memoriul în apărare și, prin act separat, observațiile sale privind cererea de măsuri de organizare a procedurii.
Prin actul depus la grefa Tribunalului la 30 august 2005, Sovion a solicitat să intervină în cadrul prezentei proceduri în susținerea concluziilor Comisiei.
Prin Ordonanța din 13 octombrie 2005, președintele Camerei a treia a Tribunalului a admis cererea în intervenție a întreprinderii Sovion, care a depus un memoriu în intervenție la 31 ianuarie 2006. Comisia și reclamanții au depus observații privind memoriul în intervenție la 30 martie și, respectiv, la 8 mai 2006.
Prin faxul din 10 mai 2006, Comisia a arătat că observațiile prezentate de reclamanți cu privire la memoriul în intervenție nu se limitau la conținutul acestui memoriu, ci priveau și duplica. Prin urmare, Comisia a solicitat Tribunalului fie să nu includă în dosar observațiile privind duplica, fie să îi dea posibilitatea să se exprime în scris cu privire la acele observații.
Prin scrisoarea grefei Tribunalului din 9 iunie 2006 și sub rezerva admisibilității punctelor în cauză din observațiile respective, Comisia a fost invitată să prezinte observații scrise.
Procedura scrisă s-a încheiat prin depunerea acestor observații de către Comisie la 30 iunie 2006.
Printr-o măsură de organizare a procedurii notificată la 1 aprilie 2008, Tribunalul a solicitat Comisiei să prezinte o listă cu entitățile cărora le-a trimis chestionarul detaliat din 24 noiembrie 2004, o listă cu entitățile care au răspuns la acel chestionar, precum și o copie a tuturor răspunsurilor la întrebările conținute la punctul 8 din chestionarul respectiv. La 22 aprilie 2008, Comisia a adresat Tribunalului documentele solicitate.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 22 mai 2008. Documentele prezentate de intervenientă în cadrul ședinței nu au fost depuse la dosar.
Reclamanții solicită Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia și intervenienta solicită Tribunalului:
—
declararea inadmisibilității acțiunii în privința domnului Schep și a NBHV;
—
respingerea acțiunii în privința NVV;
—
obligarea reclamanților la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
I —
Cu privire la admisibilitate
A —
Argumentele părților
Comisia invocă două cauze de inadmisibilitate, întemeiate pe lipsa calității procesuale active a domnului Schep și, respectiv, pe introducerea cu întârziere a acțiunii în ceea ce privește asociația NBHV. Totuși, cu titlu introductiv, Comisia analizează problema dacă, în cazul unei acțiuni introduse de mai mulți reclamanți, precum în prezenta cauză, atunci când unul dintre reclamanți are capacitate procesuală activă, mai este necesar să se examineze calitatea procesuală activă a celorlalți reclamanți.
Comisia susține că, atunci când o acțiune este formulată de mai multe părți, aceasta poate fi declarată inadmisibilă în privința uneia dintre părți (Hotărârea Tribunalului din 21 martie 2002, Shaw și Falla/Comisia, T-131/99, Rec., p. II-2023, punctul 12). Totuși, aceasta admite că, în Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2003, Verband der freien Rohrwerken și alții (
T-374/00, Rec., p. II-2275
, punctul 57), deși acțiunea a fost introdusă de mai mulți reclamanți împotriva unei decizii a Comisiei adoptate în temeiul regulamentului privind controlul concentrărilor, Tribunalul, după ce a constatat că unul dintre reclamanți era vizat direct și individual de acea decizie, s-a pronunțat în sensul că nu se impunea examinarea calității procesuale active a celorlalți reclamanți.
Totuși, în opinia Comisiei, în prezenta speță, chiar dacă acțiunea formulată de NVV este probabil admisibilă, calitatea procesuală activă ar trebui stabilită individual pentru fiecare dintre reclamanți. În susținerea acestei poziții, Comisia se referă, în primul rând, la caracterul în mod necesar subiectiv al criticii conținute în al doilea motiv, întemeiat pe faptul că reclamanții nu ar fi fost în măsură să își prezinte în mod suficient punctul de vedere în cursul procedurii administrative, în al doilea rând, la faptul că aprecierea individuală a calității procesuale active a reclamanților ar permite Tribunalului să se pronunțe în mod corect asupra cheltuielilor de judecată și, în al treilea rând, la necesitatea evitării situației în care, în cadrul unei eventual recurs formulat de unul dintre reclamanți fără calitate procesuală activă, Comisia nu ar putea invoca pentru prima dată lipsa calității procesuale active a acestuia.
Reclamanții răspund că nu se impune stabilirea calității procesuale active în mod individual pentru fiecare dintre aceștia și că, în orice caz, în speță, reclamanții, atât împreună, cât și individual, au calitate procesuală activă în cadrul prezentei acțiuni.
B —
Aprecierea Tribunalului
Trebuie arătat de la început că nu se contestă calitatea procesuală activă a sindicatului NVV în cadrul prezentei acțiuni. Astfel, după cum Comisia admite în înscrisurile sale, în măsura în care reprezintă întreprinderi care furnizează părților implicate în concentrare porci vii destinați sacrificării și în măsura în care a participat activ la procedura administrativă, NVV este vizat direct și individual de decizia atacată. Așadar, admisibilitatea acțiunii sale nu prezintă nicio îndoială.
Or, potrivit unei jurisprudențe consacrate, întrucât este vorba despre una și aceeași acțiune formulată de mai mulți reclamanți, atunci când aceasta este admisibilă pentru unul dintre reclamanți, nu se mai impune examinarea calității procesuale active a celorlalți reclamanți (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 24 martie 1993, CIRFS și alții/Comisia, C-313/90, Rec., p. I-1125, punctul 31, Hotărârea Tribunalului Verband der freien Rohrwerke și alții/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 57, și Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2007, Sun Chemical Group și alții/Comisia, T-282/06, Rep., p. II-2149, punctul 49 și următoarele).
Această jurisprudență se întemeiază pe considerente de economie a procedurii și pe faptul că, în general, în cazul unei acțiuni unice formulate de mai mulți reclamanți, chiar dacă s-ar presupune că unul sau altul dintre acești reclamanți nu are calitate procesuală activă, Tribunalul trebuie totuși să examineze pe fond, în integralitate, toate motivele de anulare și argumentele prezentate (a se vedea în acest sens Hotărârea Sun Chemical Group și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctele 51 și 52).
Deși este adevărat că în anumite cauze Tribunalul a diferențiat reclamanții din perspectiva admisibilității acțiunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Shaw și Falla/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 12, Ordonanța Tribunalului din 10 martie 2005, Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia și alții/Comisia, T-228/00, T-229/00, T-242/00, T-243/00, T-245/00-T-248/00, T-250/00, T-252/00, T-256/00-T-259/00, T-265/00, T-267/00, T-268/00, T-271/00, T-274/00-
T-276/00, T-281/00, T-287/00 și T-296/00, Rec., p. II-787
, punctul 38), aceste diferențieri erau totuși întemeiate, precum jurisprudența citată la punctul 45 de mai sus, pe considerente de economie a procedurii (Hotărârea Sun Chemical Group și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 51).
Or, în prezenta cauză, o examinare separată a admisibilității acțiunii în privința fiecăruia dintre reclamanți ar încălca asemenea considerente. Astfel, trebuie constatat că acțiunea formulată împreună de NVV, de domnul Schep și de NBHV nu conține motive sau argumente care se referă exclusiv doar la unul dintre acești reclamanți, astfel încât, dacă acțiunea ar fi declarată inadmisibilă în privința unuia dintre reclamanți, nu ar putea fi analizat unul sau mai multe motive sau argumente. Așadar, întrucât acțiunea este admisibilă în ceea ce privește NVV, chiar dacă ar trebui declarată inadmisibilă în privința domnului Schep și a asociației NBHV, Tribunalul ar trebui să examineze, în orice caz, toate motivele și argumentele invocate în cadrul prezentei cauze. Având în vedere aceste considerații, nu se impune examinarea admisibilității acțiunii în privința asociației NBHV și a domnului Schep.
II —
Cu privire la fond
În susținerea acțiunii, reclamanții invocă două motive, primul întemeiat pe o încălcare a articolelor 2, 6 și 8 din Regulamentul nr. 139/2004, iar al doilea întemeiat pe încălcarea de către Comisie a obligațiilor de motivare (articolul 253 CE) și de diligență.
A —
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolelor 2, 6 și 8 din Regulamentul nr. 139/2004
Primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolelor 2, 6 și 8 din Regulamentul nr. 139/2004, conține patru aspecte, primul și al patrulea trebuind totuși să fie analizate împreună, după cum consideră chiar reclamanții. În cadrul celui de al doilea și al celui de al treilea aspect, reclamanții contestă definiția piețelor geografice relevante reținută în decizia atacată, potrivit căreia dimensiunea geografică a celor două piețe relevante ale produselor, și anume piața de cumpărare a porcilor și piața de cumpărare a scroafelor vii destinați sacrificării, corespunde teritoriilor situate pe o rază de 150 km în jurul celor trei zone principale de creștere a porcinelor în Țările de Jos (Twente, Achterhoek și Noord Brabant) luând ca centru al acestor trei cercuri cele trei orașe situate în mijlocul acestor trei regiuni, Enschede, Doetinchem și, respectiv, Eindhoven (punctele 25 și 44 din decizia atacată). În cadrul primului și al celui de al patrulea aspect, reclamanții susțin că, din cauza acestei definiții incorecte a pieței geografice, Comisia a efectuat în decizia atacată o analiză greșită a concurenței, care a condus-o în mod eronat la concluzia că nu exista o poziție dominantă și că operațiunea de concentrare era compatibilă cu piața comună.
În această privință, trebuie amintit mai întâi că, în ceea ce privește aplicarea normelor care guvernează controlul comunitar al concentrărilor, avută în vedere în prezenta speță, definirea corespunzătoare a pieței relevante este o condiție necesară și prealabilă pentru aprecierea efectelor asupra concurenței ale concentrării de întreprinderi care a fost notificată (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 31 martie 1998, Franța și alții/Comisia, denumită „Kali & Salz”,
C-68/94 și C-30/95, Rec., p. I-1375
, punctul 143, și Hotărârea Tribunalului din 6 iunie 2002, Airtours/Comisia, T-342/99, Rec., p. II-2585, punctul 19).
Astfel cum rezultă atât din articolul 9 alineatul (7) din Regulamentul nr. 139/2004, cât și din cuprinsul punctului 8 din Comunicarea Comisiei privind definirea pieței relevante în sensul dreptului comunitar al concurenței (JO 1997, C 372, p. 5, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 60, denumită în continuare „Comunicarea privind piața relevantă”), piața geografică relevantă cuprinde zona în care întreprinderile respective sunt implicate în oferta și în cererea de produse sau servicii în cauză, în care condițiile de concurență sunt suficient de omogene și care poate fi deosebită de zonele învecinate, în special deoarece condițiile de concurență sunt considerabil diferite în zonele respective. În cadrul definirii pieței geografice, trebuie avute în vedere mai multe elemente, precum natura și caracteristicile produselor sau ale serviciilor relevante, existența unor bariere la intrare, preferințele consumatorilor, precum și existența, între zona relevantă și zonele învecinate, a unor diferențe considerabile de cote de piață ale întreprinderilor sau a unor diferențe de preț importante (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Cableuropa și alții/Comisia,
T-346/02 și T-347/02, Rec., p. II-4251
, punctul 115).
Potrivit unei jurisprudențe constante, normele de fond privind controlul comunitar al concentrărilor și în special cele referitoare la evaluarea concentrărilor, precum articolul 2 din Regulamentul nr. 139/2004, conferă Comisiei o anumită putere discreționară, mai ales în ceea ce privește aprecierile de ordin economic. În consecință, controlul instanței comunitare asupra exercitării unei astfel de competențe, care este esențial în definirea normelor în materie de concentrări, trebuie efectuat ținându-se cont de marja de apreciere care este implicită pentru normele cu caracter economic care fac parte din regimul concentrărilor (Hotărârea Curții Kali & Salz, punctul 51 de mai sus, punctele 223 și 224, și Hotărârea Curții din 15 februarie 2005, Comisia/Tetra Laval, C-12/03 P, Rec., p. I-987, punctul 38, Hotărârea Tribunalului din 25 martie 1999, Gencor/Comisia, T-102/96, Rec., p. II-753, punctele 164 și 165, Hotărârea Tribunalului Airtours/Comisia, punctul 51 de mai sus, punctul 64, și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2005, General Electric/Comisia, T-210/01, Rec., p. II-5575, punctul 60). În particular, în măsura în care implică aprecieri economice complexe din partea Comisiei, definiția pieței relevante ar putea face obiectul numai al unui control restrâns al instanței comunitare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 17 septembrie 2007, Microsoft/Comisia, T-201/04, Rep., p. II-3601, punctul 482).
Totuși, deși Comisia dispune de o marjă de apreciere în materie economică, aceasta nu înseamnă că instanța comunitară trebuie să se abțină să controleze modul în care Comisia a interpretat datele de natură economică. Astfel, instanța comunitară trebuie nu numai să verifice exactitatea prezentării elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența acestora, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor pertinente ce trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă acestea sunt de natură să susțină concluziile deduse (Hotărârea Comisia/Tetra Laval, punctul 53 de mai sus, punctul 39).
Așadar, argumentele prezentate de reclamanți trebuie examinate având în vedere aceste considerații.
1. Cu privire la lipsa clarității primului motiv
a) Argumentele părților
Cu titlu introductiv, Comisia, susținută de intervenientă, consideră că prezentul motiv nu este clar.
În această privință, în primul rând, Comisia susține că, în cererea introductivă, reclamanții se referă în termeni prea generali, pe de o parte, la „schimburile de corespondență dintre aceștia și [Comisie]”, precum și la faptele și la argumentele care sunt prezentate în corespondența respectivă (anexele A.6-A.24) și, pe de altă parte, la anumite „înscrisuri complementare” (anexele A.26-A.39) care ar avea rolul de „prezenta mai multe explicații” privind poziția formulată deja în cursul procedurii administrative. Aceste referințe ar încălca articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, care prevede că cererea introductivă trebuie să cuprindă obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate. Prin urmare, Tribunalul nu ar trebui să îl ia în considerare.
În al doilea rând, Comisia susține că anexele A.26-A.38, precum și anexele C.4-C.7 ar trebui de asemenea respinse, întrucât nu au fost prezentate în cursul procedurii administrative. Astfel, în opinia Comisiei, rezultă din jurisprudență că legalitatea unei decizii trebuie apreciată în funcție de elementele de care Comisia putea dispune în momentul în care a adoptat-o (Hotărârea Curții din 7 februarie 1979, Franța/Comisia, 15/76 și 16/76, Rec., p. 321, punctul 7, și Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 1996, SNCF și British Railways/Comisia,
T-79/95 și T-80/95, Rec., p. II-1491
, punctul 48) și că, așadar, un reclamant nu se poate prevala în fața instanței comunitare de elemente de fapt care nu au fost aduse la cunoștința Comisiei în cursul procedurii administrative (Hotărârea Curții din 14 septembrie 1994, Spania/Comisia, C-278/92-C-280/92, Rec., p. I-4103, punctul 31, și Hotărârea Curții din 13 iunie 2002, Țările de Jos/Comisia, C-382/99, Rec., p. I-5163, punctele 49 și 76).
Reclamanții răspund că, în cadrul acțiunii lor, expun în mod mai mult decât sumar și în mod coerent și ușor de înțeles elementele esențiale de fapt și de drept invocate în susținerea acestei acțiuni. În plus, în opinia acestora, Comisia a cunoscut punctele de vedere prezentate de aceștia în cursul procedurii administrative. Situația nu s-ar schimba prin faptul că, în momentul adoptării deciziei atacate, Comisia nu a avut cunoștință de anumite înscrisuri. Tribunalul ar fi, așadar, obligat să examineze toate anexele.
b) Aprecierea Tribunalului
În ceea ce privește, în primul rând, trimiterea la anexe, trebuie amintit că, în temeiul articolului 21 din Statutul Curții de Justiție și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, toate cererile introductive trebuie să indice obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate. Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru ca o acțiune să fie admisibilă, trebuie ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte cel puțin în mod sumar, dar coerent și ușor de înțeles, chiar din textul cererii introductive. Deși cuprinsul cererii introductive poate fi susținut și completat cu privire la anumite aspecte specifice, prin trimiteri la anumite pasaje din înscrisurile anexate, o trimitere globală la alte înscrisuri, chiar anexate la cererea introductivă, nu poate suplini absența elementelor esențiale ale argumentării în drept, care, în temeiul dispozițiilor pertinente menționate anterior, trebuie să figureze în cererea introductivă (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P și C-213/02 P, Rec., p. I-5425, punctele 93-100; în materie de control al concentrărilor, a se vedea și Hotărârea Tribunalului din 21 septembrie 2005, EDP/Comisia, T-87/05, Rec., p. II-3745, punctul 155, și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2005, Honeywell/Comisia, T-209/01, Rec., p. II-5527, punctele 56 și 57 și jurisprudența citată).
În plus, nu intră în competența Tribunalului să caute și să identifice în anexe motivele și argumentele care ar putea fi considerate drept temei al acțiunii, anexele având o funcție pur probatorie și de susținere a cererii (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 60 de mai sus, punctul 97, și Hotărârea Honeywell/Comisia, punctul 60 de mai sus, punctul 57). Această funcție a anexelor pur probatorie și de susținere a cererii presupune că, atunci când o anexă conține elemente de drept pe care se întemeiază anumite motive din cererea introductivă, aceste elemente trebuie să figureze chiar în textul memoriului care este însoțit de anexa respectivă sau, cel puțin, să fie identificate în mod suficient în cuprinsul acestui memoriu (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 60 de mai sus, punctul 99).
Având în vedere jurisprudența menționată anterior, trimiterile la anexe nu vor fi, așadar, luate în considerare de Tribunal decât în măsura în care, în primul rând, acestea susțin sau completează argumente invocate expres de reclamanți în cuprinsul înscrisurilor lor și, în al doilea rând, acestea permit Tribunalului să identifice cu exactitate elementele pe care reclamanții își întemeiază criticile formulate împotriva concentrării sau argumentele care completează motivele expuse în memoriile acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea Microsoft/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctul 99).
În al doilea rând, în ceea ce privește anexele care nu au fost prezentate în cursul procedurii administrative, Tribunalul consideră că, în acest context, Comisia nu poate invoca cu privire la ansamblul lor, în mod general, jurisprudența citată la punctul 58 de mai sus. Astfel, trebuie arătat că, în măsura în care prezentarea unei anexe nu constituie o tentativă de a modifica cadrul juridic și de fapt prezentat anterior Comisiei în vederea adoptării deciziei atacate, ci se încadrează în activitatea de constituire a unei argumentații în cadrul simplei exercitări a dreptului la apărare, anexa menționată trebuie să fie considerată admisibilă (a se vedea în acest sens Hotărârea EDP/Comisia, punctul 60 de mai sus, punctul 158).
Prin urmare, acestea sunt considerațiile în lumina cărora anexele care nu au fost prezentate în cursul procedurii administrative vor fi, eventual, avute în vedere de Tribunal.
2. Cu privire la încălcarea articolului 8 din Regulamentul nr. 139/2004
În continuare, Comisia susține că primul motiv ar fi în mod vădit nefondat, întrucât se întemeiază pe o încălcare a articolului 8 din Regulamentul nr. 139/2004, în timp ce decizia atacată a fost adoptată exclusiv în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 139/2004. Reclamanții răspund că invocarea articolului 8 din Regulamentul nr. 139/2004 este justificată în măsura în care Comisia ar fi trebuit să inițieze a doua etapă a procedurii și să adopte o decizie în temeiul articolului 8 alineatul (3) din Regulamentul nr. 139/2004.
În această privință, trebuie amintit că, astfel cum s-a menționat la punctul 3 și următoarele de mai sus, procedura de control comunitar al concentrărilor economice între întreprinderi, în sensul Regulamentului nr. 139/2004, se derulează în două etape. Prima etapă a procedurii se încheie printr-o decizie adoptată în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (a), litera (b), sau respectiv litera (c) din Regulamentul nr. 139/2004, în funcție de diferitele concluzii la care ajunge Comisia la finalul acestei etape. Comisia inițiază a doua etapă a procedurii numai în cazul în care constată că acest regulament este aplicabil concentrării notificate și că această concentrare generează îndoieli serioase în privința compatibilității cu piața comună. Potrivit articolului 6 alineatul (1) litera (c) a doua teză din Regulamentul nr. 139/2004, a doua etapă „se încheie printr-o decizie, în conformitate cu articolul 8 alineatele (1)-(4), cu excepția cazurilor în care întreprinderile implicate demonstrează, spre convingerea Comisiei, că au renunțat la concentrare”.
Prin urmare, trebuie constatat că, în sistemul instituit prin Regulamentul nr. 139/2004, temeiul juridic al deciziilor adoptate de Comisie în cadrul primei etape a procedurii este articolul 6 din Regulamentul nr. 139/2004, în timp ce temeiul juridic al deciziilor adoptate în cadrul celei de a doua etape a procedurii este articolul 8 din regulamentul menționat, aceste două articole trebuind să fie interpretate în lumina criteriilor menționate la articolul 2 din acest regulament.
În speță, întrucât a apreciat la finalul primei etape că operațiunea de concentrare nu prezenta îndoieli serioase privind compatibilitatea acesteia cu piața comună, Comisia și-a întemeiat în mod corect decizia de autorizare pe articolul 6 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 139/2004. În definitiv, chiar și în cazul în care Comisia ar fi ajuns la concluzia contrară și ar fi decis să inițieze a doua etapă a procedurii, aceasta ar fi trebuit de asemenea să adopte o decizie întemeiată pe articolul 6 din acest regulament, în special pe articolul 6 alineatul (1) litera (c), iar nu pe articolul 8 din regulamentul menționat. Așadar, Comisia nu ar fi putut în niciun caz să adopte, la finalul primei etape a procedurii, o decizie întemeiată pe articolul 8 din Regulamentul nr. 139/2004. În consecință, invocarea articolului respectiv în acest context nu este pertinentă. Pentru acest motiv, trebuie concluzionat că primul motiv este în mod vădit nefondat, în măsura în care este întemeiat pe o încălcare a articolului 8 din Regulamentul nr. 139/2004.
3. Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o pretinsă includere a scroafelor în definiția pieței geografice în ceea ce privește cumpărarea porcilor vii destinați sacrificării
a) Argumentele părților
În cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv, reclamanții arată mai întâi că, atunci când a definit piața relevantă a produselor, Comisia a făcut în mod corect distincția, în decizia atacată, între piața de cumpărare a porcilor vii destinați sacrificării și piața de cumpărare a scroafelor vii destinate tot sacrificării. Totuși, aceasta ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere în măsura în care ar fi luat în mod incorect în considerare scroafele atât în cadrul definirii pieței geografice privind cumpărarea porcilor, cât și în cadrul analizării din perspectiva concurenței a efectelor concentrării asupra acestei piețe.
Astfel, în opinia reclamanților, după ce au fost stabilite piețele relevante ale produselor, Comisia ar fi trebuit să examineze piața geografică relevantă în mod distinct pentru fiecare piață a produselor. Prin urmare, aceasta ar fi trebuit să examineze separat piața geografică de cumpărare a scroafelor și piața geografică de cumpărare a porcilor vii destinați sacrificării, aceste două produse nefiind interschimbabile. Pentru a-și susține afirmațiile, reclamanții fac trimitere la punctele 44 și 53 din decizia atacată, precum și la nota de subsol 6, inserată în pagina 4 a acestei decizii.
Comisia consideră că prezenta critică este întemeiată pe o interpretare incorectă a deciziei atacate și că, prin urmare, trebuie respinsă.
b) Aprecierea Tribunalului
Trebuie analizate mai întâi părțile pertinente din decizia atacată. La punctele 13-16 din această decizie, care privesc definiția piețelor produselor, Comisia a afirmat că, în urma investigației de piață și contrar opiniei părților implicate în concentrare, cumpărarea porcilor și cumpărarea scroafelor destinate sacrificării constituie două piețe de produse diferite.
În continuare, în ceea ce privește definirea pieței geografice, Comisia afirmă că, „[î]n scopul definirii pieței geografice, porcii și scroafele sunt luați în considerare împreună, având în vedere că aceeași analiză poate fi aplicată pentru ambele piețe de produse” (a se vedea nota de subsol 6, inserată în pagina 4 a deciziei atacate). Întemeindu-se pe această considerație, Comisia dezvoltă la punctele 17-43 din decizia atacată, analiza privind definirea pieței geografice exclusiv din perspectiva pieței de cumpărare a porcilor. La finalul acestei analize, Comisia concluzionează, la punctul 44 din decizia atacată, făcând în mod explicit trimitere la respectiva notă de subsol 6, că definiția reținută pentru piața geografică de cumpărare a porcilor se aplică și pentru piața de cumpărare a scroafelor.
În schimb, în ceea ce privește examinarea efectelor concentrării asupra concurenței, Comisia dezvoltă o analiză separată pentru cele două piețe, făcând distincție între, pe de o parte, analiza concurenței pe piața de cumpărare a porcilor (punctele 46-51 din decizia atacată) și, pe de altă parte, analiza concurenței pe piața de cumpărare a scroafelor (punctele 52 și 53 din decizia atacată). La finalul acestei analize, Comisia a concluzionat că, din punct de vedere al concurenței, concentrarea nu creează probleme pe niciuna dintre aceste două piețe (punctul 54 din decizia atacată).
Astfel cum reiese din analiza părților pertinente din decizia atacată, Comisia nu a confundat piața de cumpărare a porcilor și piața de cumpărare a scroafelor și nici nu a considerat că piața de cumpărare a scroafelor este o parte din piața de cumpărare a porcilor, nici în cadrul definiției pieței geografice, nici în cadrul analizei din perspectiva concurenței a efectelor concentrării.
În ceea ce privește definiția pieței geografice, în temeiul faptului că analiza putea fi aceeași pentru ambele piețe de produse, Comisia a dezvoltat în mod explicit considerațiile privind dimensiunea geografică a pieței de cumpărare a porcilor și le-a aplicat apoi la piața de cumpărare a scroafelor. În această privință, trebuie arătat că reclamanții nu au demonstrat deloc că, procedând astfel, Comisia a săvârșit o eroare vădită de apreciere. În plus, aceștia nu au explicat nici în ce mod Comisia ar fi luat în considerare cumpărarea scroafelor în cadrul definirii pieței geografice de cumpărare a porcilor, nici pentru care motiv acest fapt ar fi determinat o apreciere greșită a Comisiei în ceea ce privește definirea acestor piețe geografice.
În ceea ce privește pretinsa confuzie între cele două piețe relevante ale produselor pe care Comisia ar fi făcut-o în cadrul analizării din perspectiva concurenței a efectelor concentrării, reiese foarte clar din decizia atacată că, pentru cele două piețe relevante, Comisia a efectuat două analize complet distincte. Reclamanții nu pot, așadar, imputa Comisiei că a făcut o confuzie între cele două piețe în această privință. Este adevărat că, la punctul 53 din decizia atacată, fraza în care se arată că „analiza concurenței pentru piața porcilor se aplică, așadar, cu atât mai mult pentru piața scroafelor” ar fi putut fi mai bine formulată. Totuși, din contextul în care se înscrie această frază reiese că, în opinia Comisiei, având în vedere cotele de piață foarte reduse ale părților implicate în concentrare pe piețele relevante – mai puțin de 20% – și luând în considerare faptul că, prin urmare, concentrarea nu putea să ridice obstacole în calea concurenței efective [considerentul (32) al Regulamentului nr. 139/2004], nu era necesar să dezvolte o analiză a concurenței precum cea care a fost efectuată la punctele 48-51 din decizia atacată în ceea ce privește piața de cumpărare a porcilor.
Având în vedere considerațiile de mai sus, al doilea aspect al primului motiv trebuie respins.
4. Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, referitor la neluarea în considerare a unor elemente esențiale pentru definirea pieței geografice sau la concluziile greșite la care au condus aceste elemente
Reclamanții impută Comisiei că a săvârșit mai multe erori vădite de apreciere în cadrul definiției pieței geografice relevante, astfel cum a fost expusă la punctul 50 de mai sus, în măsura în care nu ar fi luat în considerare anumite elemente care au fost invocate în cursul procedurii administrative sau, cel puțin, în măsura în care ar fi ajuns la concluzii greșite. În opinia reclamanților, aceste elemente erau totuși esențiale pentru definirea pieței geografice și permiteau să se demonstreze dimensiunea națională, corespunzând teritoriului Țărilor de Jos, a piețelor relevante ale produselor. Aceste elemente, care vor fi examinate ulterior în detaliu, sunt, în primul rând, lipsa interschimbabilității între porcii germani și porcii olandezi, în al doilea rând, lipsa unei corelații între variațiile în diferența de preț de cumpărare a porcilor în Germania și în Țările de Jos și exporturile dintre aceste două țări, în al treilea rând, consecințele epizootiilor, care ar conduce la o naționalizare a pieței, în al patrulea rând, existența unor cerințe veterinare suplimentare și a altor obstacole la export, în al cincilea rând, distanțele de transport în general mai scurte decât raza de 150 km luată în considerare de Comisie, în al șaselea rând, existența unor presiuni politice și, în al șaptelea rând, practica decizională anterioară a Nederlandse Mededingingsautoriteit (autoritatea olandeză în materie de concurență).
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, controlul jurisdicțional al aprecierilor Comisiei în materie de definire a piețelor de referință vizează eroarea vădită (Hotărârea Cableuropa și alții/Comisia, punctul 52 de mai sus, punctul 119; a se vedea în acest sens și Hotărârea Airtours/Comisia, punctul 51 de mai sus, punctele 26 și 32). În plus, din punct de vedere economic, pentru definirea pieței relevante, forța disciplinară cea mai rapidă și mai eficace o constituie substituția la nivelul cererii (Hotărârea Tribunalului din 4 iulie 2006, easyJet/Comisia, T-177/04, Rec., p. II-1931, punctul 99; punctul 13 din Comunicarea privind piața relevantă).
Înainte de a analiza criticile reclamanților privind fiecare dintre elementele menționate la punctul 79 de mai sus, trebuie examinat argumentul Comisiei potrivit căruia, în măsura în care reclamanții se referă în înscrisurile lor numai la piața geografică de cumpărare a porcilor, criticile acestora ar privi numai această piață, și nu piața de cumpărare a scroafelor. În această privință, Tribunalul arată că respectivele critici ale reclamanților vizează analiza referitoare la definiția pieței geografice reținută în decizia atacată, care, astfel cum a fost expusă în cadrul celui de al doilea aspect al acestui motiv, a fost aplicată de Comisie la ambele piețe relevante ale produselor. Nu reiese din memoriile reclamanților că aceștia ar fi avut intenția să își limiteze criticile la una dintre cele două piețe de produse. Prin urmare, trebuie respins acest argument al Comisiei.
a) Lipsa interschimbabilității între porcii destinați pieței germane și cei destinați pieței olandeze
Argumentele părților
În opinia reclamanților, Comisia a săvârșit o eroare în măsura în care nu ar fi luat în considerare, în cadrul definirii pieței geografice, faptul că porcii pentru sacrificare destinați pieței germane și cei destinați pieței olandeze nu erau interschimbabili. Inexistența interschimbabilității ar fi rezultatul diferenței de greutate dintre porcii olandezi și porcii germani, precum și al diferențelor de tip sau de rasă de porci. Având în vedere aceste diferențe, abatoarele germane ar prefera porcii germani în locul celor provenind din străinătate. Astfel, un crescător olandez nu ar putea înlocui un abator olandez cu un abator german și, în acest mod, numai o parte foarte limitată din porcii olandezi ar fi importați de abatoarele germane.
Or, pentru a obține diferența de preț optimală pentru porcii olandezi vânduți în Germania, acești porci ar trebui să îndeplinească toate cerințele abatoarelor germane și ar trebui, așadar, să fie crescuți, printr-o selecție genetică, special pentru a corespunde cerințelor pieței germane. În cazul în care acești porci nu corespund cerințelor pieței germane, pentru crescătorii olandezi ar fi avantajos din punct de vedere financiar să își vândă porcii pe piața germană numai atunci când diferența de preț dintre Țările de Jos și Germania este superioară mediei. Prin urmare, porcii olandezi nu ar fi interschimbabili cu porcii germani, ci ar fi cel mult complementari în raport cu aceștia. Caracteristicile specifice distincte ale porcilor olandezi ar fi fost recunoscute în articolele anexate la cererea introductivă, în care s-ar afirma că porcii destinați sacrificării în Germania ar trebui să îndeplinească anumite caracteristici precise, în timp ce, pentru piața olandeză, caracteristicile acestor porci ar fi diferite.
În plus, reclamanții contestă pertinența declarațiilor terților pe care Comisia și-a întemeiat analiza în decizia atacată. Pe de o parte, reclamanții contestă fiabilitatea acestor declarații, care ar proveni, „aproape fără excepție, de la părți care fac parte, direct sau indirect, din sfera de influență a întreprinderii Sovion și/sau a întreprinderii HMG”. În ceea ce privește, în special, declarația domnului J., reclamanții susțin că acesta a redactat memorandumul în nume propriu, și nu pentru a relata poziția adoptată de PVVE, și că ulterior acesta a regretat în mod vădit declarațiile făcute, astfel cum ar reieși dintr-un articol de presă anexat la memoriul în apărare.
Pe de altă parte, reclamanții susțin că mai multe dintre aceste declarații, în special cele din anexele B.4 (d), B.6 (a) și B.6 (b), nu ar permite susținerea concluziilor Comisiei, ci ar confirma mai degrabă teza lor potrivit căreia abatoarele germane importă porci olandezi numai într-o măsură foarte limitată.
Comisia, susținută de intervenientă, contestă argumentele reclamanților. Aceasta susține în special că numai una dintre declarații, și anume cea a Hypor BV, provine de la o întreprindere care are legături cu părțile implicate în concentrare.
Aprecierea Tribunalului
La punctele 31 și 32 din decizia atacată, Comisia a examinat aspectele legate de pretinsele diferențe de greutate și diferențe genetice între porcii germani și cei olandezi. În ceea ce privește diferența de greutate, din decizia atacată reiese că, în cadrul a ceea ce Comisia numește „investigația suplimentară” (punctul 30 din decizia atacată), părțile implicate în concentrare au susținut că unica diferență între porcii sacrificați în Germania și cei sacrificați în Țările de Jos era greutatea, porcii olandezi cântărind cu 2 kg mai puțin decât porcii germani, însă aceasta nu împiedica exportarea porcilor olandezi pe piața germană, în măsura în care crescătorii olandezi nu trebuiau să aștepte decât aproximativ două zile pentru ca porcii lor să ajungă la greutatea optimală pentru abatoarele germane. Această afirmație ar fi fost confirmată de crescătorii de porci și de abatoare. În ceea ce privește diferențele genetice, potrivit punctului 32 din decizia atacată, părțile implicate în concentrare au afirmat că nu exista nicio diferență fundamentală din punct de vedere genetic între porcii sacrificați în Țările de Jos și cei sacrificați în Germania, ceea ce ar fi fost de asemenea confirmat de terți.
Or, trebuie constatat că din dosar reiese într-adevăr că, în cursul procedurii administrative, Comisia, ca urmare a argumentelor prezentate de reclamanți, a solicitat în mod expres informații suplimentare privind tocmai diferențele dintre tipul de porci sacrificați în Germania și cel al porcilor sacrificați în Țările de Jos. Părțile implicate în concentrare au susținut că nu exista nicio diferență între porcii germani și porcii olandezi, că greutatea medie a porcilor sacrificați în abatoarele germane și în cele olandeze era de 93 kg și, respectiv, de 90 sau de 91 kg, și anume o diferență minimă, și că, în orice caz, în măsura în care, la sfârșitul etapei de îngrășare, un porc avea o creștere de aproximativ 750 g pe zi, crescătorul olandez nu trebuia să aștepte decât două sau trei zile pentru a putea furniza un porc cu o greutate optimală pentru un abator german.
Reiese din dosar că, în mai multe declarații, anumiți terți au confirmat, într-adevăr, aceste afirmații ale părților implicate în concentrare. Astfel, un abator german a afirmat că nu făcea „nicio diferență în funcție de proveniența porcilor sacrificați: Țările de Jos sau Germania”, inclusiv că „în ultima perioadă, porcii olandezi [erau] mai adaptați pentru [c]lientela sa” [anexa B.6. (a)], în timp ce un al doilea abator german afirma că, „din punctul [său] de vedere, porcinele olandeze și germane [erau] echivalente pe plan calitativ” [anexa B.6. (b)]. În plus, un comerciant olandez de porci a afirmat de asemenea că, pentru exporturile către Germania, nu impunea „nicio cerință suplimentară” crescătorilor de porcine, precizând că aceștia „puteau utiliza rasele genetice obișnuite, furajul obișnuit și sistemele de creștere obișnuite”, chiar dacă li se solicita uneori să „îngrașe porcii cu câteva kilograme suplimentare” [anexa B.4. (e)]. Un alt comerciant de porci olandez a confirmat de asemenea că exporta porci crescuți în Țările de Jos fără a supune porcii destinați exportului în Germania vreunei cerințe suplimentare [anexa B.4. (d)]. În sfârșit, o asociație a unor întreprinderi olandeze a afirmat că „[p]orcul ideal în Țările de Jos nu [părea] să fie prea diferit de porcul ideal în Germania”, aspect care este confirmat și de declarația domnului J., potrivit căreia „interschimbabilitatea purceilor și a porcilor (destinați sacrificării) olandezi și germani se explică mai ales prin caracteristicile genetice ale acestora, care sunt în mare măsură echivalente”.
Reclamanții contestă, pe de o parte, independența terților care au făcut aceste declarații și, pe de altă parte, interpretarea dată de Comisie conținutului acestor declarații, care, în opinia lor, confirmă mai degrabă teza lor, decât pe aceea a Comisiei.
În această privință, în primul rând, Tribunalul constată că reclamanții nu demonstrează deloc acuratețea afirmației lor potrivit căreia declarațiile ar fi făcute, aproape fără excepție, de părți care intră, direct sau indirect, în sfera de influență a întreprinderii Sovion sau a întreprinderii HMG. Astfel, în ceea ce privește patru dintre aceste declarații, în special cele din anexele B.4. (b), B.4. (d), B.6. (a) și B.6. (b), reclamanții se limitează să afirme că nu se poate face „niciun comentariu” în ceea ce privește originea acestora. Referitor la declarațiile celor două asociații de întreprinderi olandeze, din anexele B.4. (a) și B.6. (c), reclamanții susțin că există presupuse „întrepătrunderi de interese” cu părțile implicate în concentrare, fără a-și susține totuși afirmațiile cu elemente de probă. În ceea ce privește declarația din anexa B.4. (e), reclamanții s-au limitat să prezinte în anexa la replică un comunicat de presă care ar putea, cel mult, să dovedească existența unor legături comerciale între autorul declarației și HMG și, în plus, numai după aprobarea concentrării, acest document făcând trimitere la data de 13 iunie 2005. Singura declarație cu privire la care s-a dovedit că a fost făcută de o întreprindere care are legături cu părțile implicate în concentrare este cea a Hypor BV. Astfel, deși reclamanții nu prezintă niciun element de probă în această privință, Comisia a recunoscut că întreprinderea respectivă aparține grupului Nutreco, din care făcea parte și HMG.
În sfârșit, în ceea ce privește declarația domnului J., Tribunalul arată că, întrucât memorandumul este redactat pe hârtie cu antetul PVVE și întrucât PVVE nu a informat niciodată Comisia că domnul J. acționase în nume propriu, aceasta nu avea niciun motiv să considere că memorandumul respectiv nu fusese redactat în numele PVVE. În plus, din articolul prezentat de reclamanți nu reiese că domnul J. s-a îndepărtat de conținutul aceste declarații și că l-a considerat inexact.
În al doilea rând, în ceea ce privește conținutul acestor declarații, Comisia nu a săvârșit o eroare de apreciere în interpretarea lor. Astfel, rezultă din cuprinsul punctului 89 de mai sus că aceste declarații confirmă în întregime concluziile Comisiei. În schimb, contrar celor susținute de reclamanți, nu reiese deloc din declarațiile făcute de abatoarele germane că „o parte foarte limitată din porcii acestora provin din Țările de Jos” și nici din declarațiile comercianților olandezi nu rezultă că „numai o parte «foarte limitată» din porci sunt exportați în Germania”.
Prin urmare, trebuie concluzionat că reclamanții nu au demonstrat corespunzător cerințelor legale că, în măsura în care nu a luat în considerare în cadrul definiției pieței geografice faptul că porcii pentru sacrificare destinați pieței germane și cei destinați pieței olandeze nu erau interschimbabili din cauza existenței unor pretinse diferențe genetice și de greutate care ar împiedica exporturile, Comisia a săvârșit o eroare vădită de apreciere.
Această concluzie nu poate fi infirmată de documentele prezentate de reclamanți în anexa la cererea introductivă. Astfel, trebuie arătat că nu se poate deduce din aceste articole nici că porcii crescuți în Germania și cei crescuți în Țările de Jos nu sunt substituibili între ei din cauza unor diferențe de greutate sau a unor diferențe genetice, nici că, din această cauză, abatoarele germane nu pot constitui o constrângere din perspectiva concurenței pentru abatoarele olandeze. În plus, în ceea ce privește în mod special anexele A.34 și A.35, trebuie arătat și că reclamanții se limitează să facă trimiteri foarte generale la articolele conținute în acele anexe. Prin urmare, trebuie constatat că elementele prezentate de reclamanți nu permit contestarea analizei conținute în decizia atacată, întemeiată pe rezultatele investigației efectuate de Comisie (a se vedea punctul 60 și următoarele de mai sus).
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie concluzionat că, în această privință, Comisia nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere.
b) Lipsa unei corelații între variațiile în diferența de preț de cumpărare a porcilor în Țările de Jos și în Germania și volumul exporturilor dintre aceste două țări
Argumentele părților
Reclamanții apreciază că variațiile în diferența de preț de cumpărare a porcilor dintre Țările de Jos și Germania, chiar dacă s-ar presupune că sunt importante, nu au drept efect provocarea unei creșteri a exporturilor de porci din Țările de Jos în Germania. Pentru a-și susține afirmațiile, reclamanții argumentează, în primul rând, că, astfel cum ar reieși din raportul prezentat de PVVE, intitulat „Compararea prețurilor cărnii de porc în Țările de Jos, în Germania și în Belgia”, care este anexat la cererea introductivă, pentru a permite compararea în mod util a cotațiilor curente din Țările de Jos și din Germania, este necesar să se efectueze anumite modificări ale diferitelor prețuri practicate la nivel internațional pentru a ține cont de costuri și de diferitele suplimente care sunt aplicate, precum și de diferențele de definiție.
În al doilea rând, în opinia reclamanților, anumite date comunicate de PVVE și prezentate în anexa la replică, referitoare la exporturile săptămânale de porci și de purcei din Țările de Jos în Germania în anul 2004, precum și la prețurile de bază aplicate în fiecare din aceste două state membre în cursul săptămânilor avute în vedere, demonstrează de asemenea că există o corelație foarte scăzută între variațiile în diferența de preț și exporturi. Reclamanții fac trimitere în această privință la datele privind săptămânile 3 și 4, 9 și 10 și, în sfârșit, la săptămânile 49 și 50.
Comisia, susținută de intervenientă, contestă argumentele reclamanților.
Aprecierea Tribunalului
Aspectul privind existența, în primul rând, a unei corelații între prețul porcilor în Germania și cel al porcilor în Țările de Jos și, în al doilea rând, a unei corelații între variațiile în diferența dintre aceste două prețuri și exporturile dintre aceste două țări este abordată la punctele 37 și 38 din decizia atacată. Potrivit deciziei atacate, deși prețurile de cumpărare a porcilor vii în Germania sunt în mod tradițional mai mari decât în Țările de Jos, există o strânsă corelație între cele două prețuri, în măsura în care acestea au o evoluție paralelă pe termen mediu și lung. În plus, potrivit acestei decizii, investigația de piață a confirmat afirmațiile și dovezile furnizate de părțile implicate în concentrare, potrivit cărora există și o relație directă între variațiile prețurilor porcilor în Țările de Jos și în Germania și exporturile de porci, în măsura în care o creștere (sau o scădere) a diferenței dintre cele două prețuri conduce la o creștere (sau la o scădere) a exporturilor de porci din Țările de Jos în Germania.
Reclamanții nu contestă nici existența unei diferențe de preț între Germania și Țările de Jos, nici existența unei corelații între aceste două prețuri. Reclamanții contestă existența unei corelații între variațiile în diferența de preț în Țările de Jos și în Germania și exporturile între aceste două țări. Astfel, în opinia acestora, variațiile în diferența de preț de cumpărare a porcilor în Țările de Jos și în Germania, chiar dacă sunt importante, nu conduc la creșterea exporturilor de porci din Țările de Jos în Germania.
Or, trebuie observat, mai întâi, că rezultă din dosar că, în cursul procedurii administrative, părțile implicate în concentrare au furnizat, într-adevăr, date care arată existența unui paralelism între evoluția prețurilor de cumpărare a porcilor vii în Germania și în Țările de Jos. Părțile implicate în concentrare au furnizat și date care arată că există o evoluție paralelă între creșterea sau reducerea diferenței de preț dintre Germania și Țările de Jos, pe de o parte, și creșterea sau diminuarea exporturilor de porci dintre aceste două țări, pe de altă parte.
De asemenea, în cursul procedurii administrative, unii terți au confirmat, într-adevăr, existența unei corelații de acest gen. Astfel, un comerciant olandez de porcine a afirmat că, „atunci când prețul porcilor [era] mai ridicat în Germania decât în Țările de Jos, […] numărul de animale exportate în Germania crește[a]” [anexa B.4. (e)]. Referindu-se la achizițiile sale de porci olandezi destinați sacrificării, un abator german a afirmat că, „în cazul în care prețul porcilor în Țările de Jos [era] inferior celui din Germania, numărul de porci olandezi crește[a]” și că, „[d]in considerente de natură pur economică, în acel moment [era] interesant de cumpărat mai mulți porci olandezi” [anexa B.6. (b)]. Domnul J. a afirmat în egală măsură că „[d]iferențe de preț mici conduc[eau], într-adevăr, la o creștere a exporturilor provenind din Țările de Jos” [anexa B.5. (b)].
În plus, reclamanții înșiși recunosc existența unei astfel de corelații între variațiile în diferența de preț și volumul exporturilor atunci când afirmă, în cadrul replicii, că „vânzarea la un abator german a porcilor care nu îndeplinesc 100% cerințele germane devine interesantă numai atunci când diferența de preț dintre Țările de Jos și Germania este superioară mediei” (a se vedea punctul 83 de mai sus).
De altfel, chiar și datele comunicate de PVVE și prezentate de reclamanți în anexa la replică în susținerea afirmațiilor lor sunt de natură să demonstreze existența, și nu lipsa, unei corelații directe între variațiile în diferența dintre prețuri și volumul exporturilor și, prin urmare, să susțină concluziile Comisiei. De asemenea, săptămânile la care se referă reclamanții tind să dovedească existența unei astfel de corelații, în măsura în care, în două dintre cele trei cazuri prezentate de reclamanți, o creștere (săptămânile 9 și 10) sau o scădere (săptămânile 49 și 50) a diferenței dintre prețul practicat în Germania și cel practicat în Țările de Jos a condus la o creștere și, respectiv, la o scădere a exporturilor. Or, deși este posibil ca evoluția paralelă a variațiilor în diferența dintre prețuri și a volumului exporturilor să nu se verifice în mod riguros pentru toate săptămânile, acest lucru nu este suficient, în sine, pentru a contrazice constatarea Comisei potrivit căreia există o astfel de corelație directă între cei doi factori. Aceasta arată, cel mult, că respectiva corelație nu este perfect lineară.
Prin urmare, trebuie concluzionat că reclamanții nu au demonstrat că, atunci când a considerat că exista o corelație între diferența dintre prețurile porcilor în Germania și în Țările de Jos și volumul exporturilor de porci dintre aceste două țări, Comisia a săvârșit o eroare vădită de apreciere. Această constatare nu poate fi infirmată de argumentul reclamanților potrivit căruia, pentru a permite compararea în mod util a cotațiilor curente din Țările de Jos și din Germania, este necesar să se efectueze anumite modificări ale diferitelor prețuri practicate la nivel internațional pentru a ține cont de costuri și de diversele suplimente care sunt aplicate, precum și de diferențele de definiție. Astfel, în această privință, Tribunalul observă că este suficient să se constate că reclamanții nu explică deloc motivul pentru care necesitatea efectuării acestor pretinse modificări ar putea avea drept consecință repunerea în discuție a constatării făcute de Comisie, potrivit căreia există o corelație între variațiile în diferența dintre prețurile din Țările de Jos și din Germania și volumul exporturilor dintre aceste două țări.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie respins argumentul reclamanților potrivit căruia Comisia ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere prin faptul că a apreciat, în cadrul definiției pieței geografice relevante, că exista o corelație directă între variațiile în diferența dintre prețul porcilor în Țările de Jos și în Germania și volumul exporturilor de porci dintre aceste două țări.
c) Efectele asupra exporturilor ale măsurilor veterinare adoptate în urma unor epizootii
Argumentele părților
În opinia reclamanților, Comisia ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere în măsura în care nu ar fi luat în considerare faptul că măsurile veterinare adoptate în urma epizootiilor au condus la o regionalizare sau la o naționalizare a piețelor. Potrivit reclamanților, consecințele adoptării de măsuri veterinare în caz de epizootii se fac astfel simțite pe întreg teritoriul național și au repercusiuni asupra schimburilor comerciale cu străinătatea, independent de faptul că, în mod normal, numai anumite regiuni sunt închise pentru export. Întrucât comerțul cu porci în Țările de Jos este concentrat în trei regiuni principale, specializate în sacrificarea porcilor, apariția unei boli a animalelor în una dintre aceste trei regiuni ar conduce la închiderea imediată a acesteia, împiedicând crescătorii de porci din această regiune să își transporte animalele în alte regiuni. Astfel, ar fi afectată întreaga piață națională.
În ceea ce privește în mod special exporturile, reclamanții arată că, atunci când apare o epizootie într-o parte a teritoriului național, schimburile comerciale cu străinătatea sunt în mod normal suspendate temporar, ceea ce poate cauza un prejudiciu foarte important crescătorilor de porci care și-au orientat producția către export. În opinia reclamanților, aceasta explică motivul pentru care crescătorii și comercianții de porci sunt reticenți să își orienteze producția în funcție de export.
Comisia, susținută de intervenientă, contestă argumentele reclamanților.
Aprecierea Tribunalului
Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 43 din decizia atacată, Comisia a luat în considerare efectele epizootiilor asupra exporturilor și a apreciat că, în măsura în care datele privind exporturile arătau că suspendarea exporturilor din cauza bolilor animalelor nu a împiedicat exportarea unui număr mare de porci din Țările de Jos în Germania și având în vedere că măsurile veterinare adoptate la nivel național afectau atât comerțul intern în Țările de Jos, cât și exporturile acestora, nu se putea considera că existența acestor măsuri a fost un factor determinant pentru definirea pieței geografice.
Tribunalul arată că analiza diferitelor date depuse la dosar demonstrează că suspendarea exporturilor din cauza epizootiilor a produs în general efecte numai în intervale de timp limitate și că, după fiecare criză de epizootii, exporturile s-au normalizat repede, cu o revenire rapidă la valori obișnuite. Având în vedere aceste constatări, nu se dovedește deloc că, în speță, concluzia Comisiei potrivit căreia suspendarea sau limitarea provizorie a exporturilor care rezultă din epizootii nu conduce la o naționalizare sau la o regionalizare a pieței relevante și nu constituie, așadar, un element determinat pentru definirea pieței geografice cuprinde o eroare vădită de apreciere.
În consecință, și această critică trebuie respinsă.
d) Existența altor bariere la export
Argumentele părților
În cererea introductivă, reclamanții susțin că existența unor obstacole financiare sau de altă natură impune de asemenea efectuarea unei distincții între piața olandeză și piața germană. Printre aceste obstacole, reclamanții identifică un control veterinar suplimentar la care sunt supuși porcii olandezi destinați vânzării pe piața germană, precum și anumite „costuri suplimentare” legate de export. În cadrul replicii, reclamanții susțin că aceste costuri suplimentare legate de export au fost explicate în detaliu de NVV în răspunsul acestuia la chestionarul trimis de Comisie în cursul procedurii administrative și menționează că este vorba în special despre bariere referitoare la prețul porcului, despre randamentul crescătoriilor, despre concurența pe piața europeană a cărnii, despre cerințele privind calitatea porcilor, despre cheltuielile de transport suplimentare, despre autorizațiile de transport și despre cheltuielile efectuate pentru analiza sângelui (în legătură cu boala Aujeszki).
În ceea ce privește, în special, „barierele referitoare la prețul porcului”, reclamanții susțin că reiese din răspunsul dat de NVV la chestionarul Comisiei, precum și din raportul realizat de PVVE (a se vedea punctul 97 de mai sus), că, după luarea în considerare a unei serii întregi de factori de modificare, există o diferență de preț de 0,08 euro pe kilogram între prețul porcilor în Germania și cel al porcilor în Țările de Jos, ceea ce ar conduce la o barieră de 7,20 euro pentru un porc, greutatea medie a unui porc pentru sacrificare fiind, după sacrificare, de aproximativ 90 kg.
Comisia susține că, în cererea introductivă, reclamanții s-au limitat să arate, în ceea ce privește prezentul argument, existența unui control veterinar suplimentar pentru porcii destinați exportului în Germania. Aceasta, susținută de intervenientă, contestă, așadar, admisibilitatea invocării altor pretinse bariere la export, în măsura în care, în primul rând, existența acestor altor bariere ar fi fost invocată cu întârziere, în faza replicii, și, în al doilea rând, cu excepția cheltuielilor de transport, acestea nu ar fi fost nici explicate în detaliu în răspunsul la chestionarul la care fac trimitere reclamanții. În orice caz, Comisia, susținută de intervenientă, contestă pe fond toate argumentele reclamanților.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie analizat mai întâi argumentul privind controlul veterinar suplimentar la care ar trebui supuși porcii destinați exportului în Germania. Comisia afirmă în această privință, la punctele 33 și 34 din decizia atacată, că părțile implicate în concentrare au susținut – ceea ce a fost confirmat de mai mulți terți – că toți porcii vii destinați sacrificării trebuie examinați independent de locul în care sunt sacrificați, singura cerință suplimentară legată de export fiind prezența unui veterinar la crescătoria sau la centrul de colectare, ceea ce ar genera un cost suplimentar de aproximativ 1 până la 1,25 euro pentru un porc, cost care, de altfel, este compensat de prețul de vânzare în mod tradițional mai ridicat în Germania.
În această privință, Tribunalul constată că reclamanții nu au argumentat deloc, nici în înscrisurile lor, nici în cadrul ședinței, afirmația privind existența unui pretins control veterinar suplimentar pentru porcii destinați exportului în Germania care ar fi diferit de cel menționat în decizia atacată. Prin urmare, această critică trebuie respinsă.
În ceea ce privește celelalte pretinse bariere la export, trebuie constatat că acestea au fost, într-adevăr, specificate numai în cadrul replicii și că cererea introductivă nu conține în această privință nicio trimitere, nici specială, nici generală, la răspunsul dat de NVV la chestionarul Comisiei. Totuși, trebuie amintit că, deși în sensul articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, pe parcursul procesului, invocarea de motive noi este interzisă, cu excepția cazului în care acestea se bazează pe elemente de fapt și de drept care au apărut în cursul procedurii, totuși, potrivit unei jurisprudențe constante, un motiv care constituie dezvoltarea unui motiv enunțat anterior, direct sau implicit, în cererea introductivă de instanță și care prezintă o legătură strânsă cu acesta trebuie declarat admisibil (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 19 septembrie 2000, Dürbeck/Comisia, T-252/97, Rec., p. II-3031, punctul 39, și Hotărârea Tribunalului Cableuropa și alții/Comisia, punctul 52 de mai sus, punctele 109 și 111 și jurisprudența citată).
Or, trebuie arătat că în cererea introductivă reclamanții impută în mai multe rânduri Comisiei că nu a luat în considerare elemente de fapt pe care aceștia le-au prezentat în cursul procedurii administrative, făcând trimitere, este adevărat că în termeni generali, la argumentele dezvoltate în memoriile depuse în cursul respectivei proceduri. Mai trebuie arătat că în cererea introductivă reclamanții menționează „obstacole financiare sau de altă natură” și „costuri suplimentare legate de export” care ar diferenția piețele olandeză și germană de cumpărare a porcilor destinați sacrificării. Rezultă că cele susținute de reclamanți în cadrul replicii pot fi considerate o dezvoltare a unei argumentații care exista deja în cererea introductivă. În consecință, având în vedere jurisprudența citată la punctul precedent, acestea trebuie considerate admisibile (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 17 iulie 1998, Thai Bicycle/Consiliul, T-118/96, Rec., p. II-2991, punctele 144 și 145).
Totuși, argumentele reclamanților în această privință nu sunt fondate.
Astfel, în ceea ce privește, în primul rând, pretinsele „bariere referitoare la prețul porcului”, trebuie amintit că obiectul principal al definirii pieței, atât a pieței produselor, cât și a pieței geografice, este acela de a identifica în mod sistematic constrângerile pe care concurența le impune întreprinderilor în cauză și de a stabili dacă există concurenți reali, capabili să influențeze comportamentul întreprinderilor în cauză sau să le împiedice să acționeze în mod independent de presiunile exercitate de o concurență efectivă. Aspectul fundamental pentru definirea pieței geografice în speță era, așadar, dacă, în cazul unei scăderi reduse, dar durabile a prețurilor de cumpărare a porcilor sau a scroafelor pe teritoriile avute în vedere, clienții părților implicate în concentrare, în special crescătorii de porcine, s-ar orienta către abatoarele situate în altă parte (a se vedea punctul 80 de mai sus și punctele 2 și 17 din Comunicarea privind piața relevantă).
Or, trebuie arătat că mai multe elemente din dosar susțin constatarea făcută de Comisie, potrivit căreia nu numai abatoarele situate în Țările de Jos, ci și anumite abatoare situate în Germania constituie constrângeri concurențiale de natură să influențeze comportamentul părților implicate în concentrare (a se vedea punctele 102-104 de mai sus). În plus, datele comunicate de PVVE în ceea ce privește exporturile de porci din Țările de Jos în Germania și anexate la replică de reclamanții înșiși (a se vedea punctul 105 de mai sus) arată că volumul exporturilor dintre cele două țări a fost în mod constant semnificativ chiar și atunci când diferența dintre prețul din Germania și cel din Țările de Jos era mai mică de 7,20 euro pentru un porc. Aceste elemente demonstrează că eventualele „bariere referitoare la prețul porcului”, chiar dacă s-ar presupune că au existat, ceea ce de altfel nu se demonstrează corespunzător, nu constituiau, în sine, decât un obstacol redus în calea exporturilor și că, prin urmare, Comisia nu a săvârșit o eroare de apreciere. În consecință, această critică trebuie respinsă.
În ceea ce privește, în al doilea rând, pretinsa barieră legată de presupusele costuri suplimentare de transport, Comisia afirmă la punctul 20 din decizia atacată că, în opinia părților implicate în concentrare și potrivit rezultatelor investigației de piață, costurile de transport nu sunt determinante în măsura în care au un impact marginal asupra prețului porcilor destinați sacrificării. Reclamanții nu contestă aceste concluzii nici în cererea introductivă, nici în cadrul replicii. Pentru a-și susține afirmațiile, aceștia se limitează să facă trimitere – în definitiv, într-un mod foarte general – la răspunsul sindicatului NVV la chestionarul Comisiei. Or, deși acest răspuns menționează, într-adevăr, costurile de transport, acesta nu conține niciun element care să permită susținerea afirmațiilor reclamanților și nici măcar nu poate constitui temeiul pretențiilor acestora sau demonstra o eroare vădită de apreciere săvârșită de Comisie în această privință (a se vedea punctul 60 și următoarele de mai sus). Prin urmare, și această critică trebuie respinsă.
În sfârșit, în ceea ce privește, în al treilea rând, celelalte pretinse bariere la export, menționate la punctul 114 de mai sus, acestea nu sunt explicate nici în cererea introductivă, nici în răspunsul sindicatului NVV la chestionarul Comisiei, iar existența lor nu este susținută de niciun element de probă. În plus, reclamanții nu explică pentru care motiv randamentul crescătoriilor și concurența pe piața europeană a cărnii pot constitui bariere în calea exportului sau pot conduce la costuri suplimentare legate de exporturi.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie concluzionat că, în cadrul definirii pieței geografice, Comisia nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere cu privire la celelalte pretinse bariere la export menționate de reclamanți.
e) Distanțe de transport mai scurte decât raza de 150 km luată în considerare de Comisie și existența unor presiuni politice
Argumentele părților
Reclamanții evidențiază că peste 70% din transportul de carne de porc la abatoare se face pe distanțe mai mici de 50 km, 85% pe distanțe mai mici de 70 km și 95% pe distanțe mai mici de 95 km. Ar reieși de aici că marea majoritate a porcilor pentru sacrificare sunt transportați la abator pe distanțe cu mult mai scurte decât raza de 150 km pe care s-a întemeiat definiția pieței geografice relevante în decizia atacată. Prin urmare, această rază ar fi fost stabilită de Comisie în mod arbitrar. Din cauza existenței unor bariere la export, ar fi foarte improbabil, chiar de neconceput, în speță ca, în urma scăderii durabile, dar reduse a prețului de cumpărare aplicate de entitatea care rezultă din concentrare, furnizorii de porci vii destinați sacrificării să fie obligați să își transporte animalele pe o distanță de 150 km la abatoarele concurente.
În plus, reclamanții susțin că existența unor presiuni politice din ce în ce mai mari care vizează reducerea distanței de transport a animalelor vii demonstrează de asemenea că ar fi oportun să se limiteze piața geografică relevantă în speță la teritoriul național olandez.
Comisia contestă argumentele reclamanților.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie arătat mai întâi că, astfel cum s-a subliniat la punctul 122 de mai sus, aspectul decisiv pentru definirea pieței geografice relevante este, în speță, dacă furnizorii de porci destinați sacrificării ar fi pregătiți, în urma unei ipotetice scăderi reduse, dar durabile a prețurilor de cumpărare a porcilor, să își transporte animalele pe o distanță de 150 km la abatoare concurente, astfel încât o astfel de scădere a prețurilor nu ar fi rentabilă pentru entitatea care rezultă din concentrare. Faptul că majoritatea porcilor destinați sacrificării sunt în mod normal transportați pe distanțe mai mici de 150 km nu constituie, așadar, în sine, un element decisiv pentru definirea pieței relevante.
În plus, investigația de piață efectuată de Comisie, precum și elementele de probă depuse la dosar și prezentate anterior au confirmat că abatoarele situate pe o rază de 150 km puteau constitui o soluție alternativă în cazul unor scăderi ale prețurilor de cumpărare a porcilor în urma concentrării (a se vedea punctul 102 și următoarele de mai sus). Prin urmare, trebuie concluzionat că, în această privință, Comisia nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere.
În ceea ce privește existența unor pretinse presiuni politice, trebuie arătat că reclamanții înșiși admit că este vorba despre un argument complementar, care nu constituie, așadar, o circumstanță decisivă pentru definirea pieței geografice. În orice caz, reclamanții nu și-au argumentat deloc afirmațiile făcute în această privință.
Având în vedere toate aceste considerații, și aceste critici trebuie respinse.
f) Practica decizională anterioară
Argumentele părților
Reclamanții impută Comisiei că, fără a avea un motiv serios, s-a îndepărtat de la practica decizională pe care o avea anterior în materie de definire a pieței geografice pentru cumpărarea de porci vii destinați sacrificării, precum și de practica autorității olandeze în materie de concurență. În opinia reclamanților, deși este adevărat că piața geografică relevantă trebuie definită de Comisie în funcție de elementele pertinente ale fiecărei spețe, nu este mai puțin adevărat că aceasta nu poate proceda astfel îndepărtându-se brusc și fără motive serioase de la practica sa anterioară. În plus, deciziile adoptate de Comisie în ceea ce privește piața geografică de cumpărare a porcilor vii destinați sacrificării în alte state membre ar constitui de asemenea precedente.
Comisia contestă argumentele reclamanților.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit mai întâi că, deși, potrivit jurisprudenței, Comisia are obligația de a-și prezenta raționamentul în mod explicit atunci când o decizie depășește în mod semnificativ practica decizională pe care o avea anterior (Hotărârea Curții din 26 noiembrie 1975, Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique și alții/Comisia, 73/74, Rec., p. 1491, punctul 31), operatorii economici nu pot avea o încredere legitimă în menținerea unei practici decizionale anterioare, care poate fi modificată în cadrul puterii de apreciere a instituțiilor comunitare (a se vedea Hotărârea General Electric/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctul 512 și jurisprudența citată). În special, reclamanții nu pot avea o astfel de încredere legitimă în faptul că, într-o decizie anterioară, Comisia a definit unele piețe într-un anume mod, din moment ce Comisia și, cu atât mai mult, Tribunalul nu sunt obligate să respecte constatările făcute într-o astfel de decizie (a se vedea în acest sens Hotărârea General Electric/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctul 514).
În această privință, trebuie constatat mai întâi că reclamanții nu au invocat nicio cauză în care Comisia ar fi examinat piețele de cumpărare a porcilor și a scroafelor vii destinați sacrificării în Țările de Jos. Prin urmare, reclamanții nu pot susține că, în decizia atacată, aceasta s-ar fi îndepărtat de la practica decizională pe care o avea anterior. Deși este adevărat că în anumite decizii Comisia a examinat piața de cumpărare a porcilor vii destinați sacrificării în alte state membre, în special în Danemarca [a se vedea Decizia 2000/42/CE a Comisiei din 9 martie 1999 privind o procedură de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 4064/89 al Consiliului (cazul IV/M.1313 Danish Crown/Vestjyske Slagterier) (
JO 2000, L 20, p. 1
) și Decizia din 14 februarie 2002 privind o procedură de aplicare a Regulamentului nr. 4064/89 (cazul COMP/M.2662 Danish Crown/Steff-Houlberg)], precum și în Germania [Decizia Comisiei din 19 martie 2004 privind o procedură de aplicare a Regulamentului nr. 4064/89 (cazul COMP/M.3337 Best Agrifund/Nordfleisch)], analiza efectuată în acele decizii nu este în mod necesar aplicabilă la alte piețe geografice, în măsura în care condițiile de concurență din diferitele state membre pot fi în mod fundamental diferite.
Astfel, în ceea ce privește piața daneză, deși este adevărat că în deciziile anterioare Comisia a considerat că piața porcilor vii destinați sacrificării avea o dimensiune națională, o comparație a deciziilor arată totuși că există diferențe fundamentale între condițiile de pe piața olandeză și cele de pe piața daneză. Astfel, pe de o parte, în Danemarca, spre deosebire de Țările de Jos, piața este caracterizată de o organizare a abatoarelor potrivit unei structuri cooperative, în care crescătorii sunt obligați să aprovizioneze în mod exclusiv abatoarele de porcine, să anunțe o reziliere cu mult timp înainte și să acorde prime. Pe de altă parte, exporturile în Germania de porci olandezi sunt mult mai importante decât cele de porci danezi, deși diferența dintre prețurile daneze și cele germane este mult mai mare decât cea care există între prețurile olandeze și cele germane. În ceea ce privește, pe de altă parte, piața germană, în cazul Best Agrifund/Nordfleisch menționat de reclamanți, Comisia nu a dat o definiție restrictivă a pieței geografice.
În ceea ce privește divergența dintre aprecierea făcută de Comisie în decizia atacată și cea a autorității olandeze în materie de concurență, trebuie amintit mai întâi că, având în vedere repartizarea precisă a competențelor care stă la baza Regulamentului nr. 139/2004, deciziile autorităților naționale nu pot crea obligații în sarcina Comisiei în cadrul procedurilor de control al concentrărilor [a se vedea în acest sens, în ceea ce privește Regulamentul (CEE) nr. 4064/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controlul operațiunilor de concentrare între întreprinderi (
JO 1990, L 257, p. 13
), Hotărârea Curții din 18 decembrie 2007, Cementbouw Handel & Industrie/Comisia, C-202/06 P, Rec., p. I-12129, punctul 56]. În plus, Comisia și autoritatea olandeză în materie de concurență se pronunță, în domeniile lor de competență respective, având în vedere criterii diferite (a se vedea în acest sens Hotărârea Cementbouw Handel & Industrie/Comisia, citată anterior, punctul 57). În orice caz, reclamanții înșiși au admis că autoritatea olandeză în materie de concurență a luat în considerare în cadrul definiției pieței geografice presiunea concurențială exercitată de abatoarele străine situate în zonele de frontieră.
Având în vedere considerațiile de mai sus, și această critică trebuie respinsă.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie concluzionat că, întrucât reclamanții nu au dovedit că, în cadrul definiției pieței geografice reținute în decizia atacată, Comisia a săvârșit o eroare vădită de apreciere, al treilea aspect al primului motiv trebuie respins.
5. Cu privire la primul și la al patrulea aspect, referitoare la analiza concentrării din perspectiva dreptului concurenței
a) Argumentele părților
Reclamanții susțin că, în mod contrar rezultatului analizei la care Comisia a ajuns în decizia atacată, concentrarea a creat o poziție dominantă a noii entități pe piețele de cumpărare a porcilor și a scroafelor vii destinați sacrificării, împiedicând o concurență efectivă și, din această cauză, ar fi trebuit declarată incompatibilă cu piața comună.
În primul rând, în opinia reclamanților, analiza economică efectuată de Comisie se întemeiază pe o premisă greșită, legată de definirea incorectă a piețelor geografice relevante. Astfel, în cazul în care Comisia ar fi reținut dimensiunea națională a piețelor geografice relevante, ar fi ajuns la o concluzie diferită, în sensul că respectiva concentrare ar crea o „poziție deosebit de dominantă” pe aceste piețe. Reclamanții susțin că, în speță, părțile implicate în concentrare dețin, după realizarea operațiunii în litigiu, o cotă de piață de 65% pe piața olandeză de cumpărare a porcilor vii destinați sacrificării, în timp ce, după cum reiese din datele prezentate de NVV, fiecare dintre celelalte abatoare deține o cotă de piață de cel mult 8%.
În al doilea rând, reclamanții contestă constatarea menționată la punctul 50 din decizia atacată, potrivit căreia capacitatea excedentară medie a abatoarelor de porci în Țările de Jos este de 12%. Aceștia consideră, dimpotrivă, că, în speță, nu există o capacitate excedentară, întrucât un abator nu ar fi niciodată utilizat la capacitatea maximă pentru a asigura o bună gestionare a întreprinderii. Ar exista întotdeauna o marjă, care corespunde valorii de aproximativ 10% din capacitatea unui abator, care nu este utilizată, pentru a putea răspunde în mod corect fluctuațiilor ofertei de porci pentru sacrificare. În schimb, utilizarea 100% a capacității unui abator ar conduce la o piață în care crescătorii sau comercianții de porci nu ar mai avea libertatea de a decide să se adreseze unui anumit abator, ceea ce ar putea perturba piața.
În al treilea rând, reclamanții impută Comisiei că nu a luat în considerare mai multe elemente cu ocazia analizării efectelor pe care concentrarea le are asupra concurenței și în special, în primul rând, faptul că exporturile de porci pentru sacrificare din Țările de Jos în Germania nu ar depăși niciodată 10-15% din producția totală, în al doilea rând, faptul că piața de export ar fi de natură complementară, necesitățile pieței olandeze absorbind aproximativ 85-90% din capacitatea de producție, în al treilea rând, faptul că piața de import ar fi o piață complementară în Germania, în al patrulea rând, faptul că importurile de porci în Germania originare din Țările de Jos ar fi în concurență cu importurile originare din Danemarca și, în al cincilea rând, în sfârșit, faptul că toate aceste elemente ar fi consolidate prin barierele financiare și prin celelalte bariere la export menționate în cadrul celui de al treilea aspect al primului motiv.
În al patrulea rând, reclamanții susțin că poziția dominantă creată în urma operațiunii în litigiu nu decurge numai din cotele de piață foarte mari ale părților implicate în concentrare, ci și dintr-o „considerabilă întrepătrundere de interese în diverse organizații care au o anumită putere pe piața relevantă”, precum Centrale Organisatie voor de Vleessector (COV), PVVE, Land- en Tuinbouw Organisatie Nederland (LTO), Zuidelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (ZLTO) și Noord-Brabantse Christelijke Boerenbond (NCB).
Comisia, susținută de intervenientă, contestă argumentele prezentate de reclamanți.
b) Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit că, în temeiul articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 139/2004, operațiunile de concentrare care nu ridică obstacole semnificative în calea concurenței efective pe piața internă sau pe o parte semnificativă a acesteia, în special ca urmare a creării sau a consolidării unei poziții dominante, sunt declarate compatibile cu piața comună.
De asemenea, trebuie arătat că, deși existența unei poziții dominante trebuie să fie determinată individual, în fiecare cauză, în funcție de împrejurările speței (a se vedea în acest sens Hotărârea Sun Chemical Group și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 136), potrivit considerentului (32) al Regulamentului nr. 139/2004, concentrările care, datorită cotei limitate de piață a întreprinderilor implicate, nu sunt susceptibile să ridice obstacole în calea concurenței efective pot fi prezumate compatibile cu piața comună. O indicație în acest sens există în special atunci când cotele de piață ale întreprinderilor implicate nu depășesc 25% din piața comună sau dintr-o parte semnificativă a acesteia.
În speță, Comisia a constatat că, în ceea ce privește piețele de cumpărare a porcilor destinați sacrificării, în urma operațiunii de concentrare, părțile implicate în aceasta ar deține, în total, cote de piață mai mici de 30% pe fiecare dintre cele trei piețe relevante (punctul 47 din decizia atacată). După această constatare, Comisia a dezvoltat, la punctele 48-51 din decizia atacată, analiza concurenței, constatând că, în urma operațiunii de concentrare, piețele ar rămâne suficient de fragmentate în prezența mai multor concurenți care dețin cote de piață cuprinse între 4% și 16% (punctul 49 din decizia atacată) și cu o capacitate excedentară a abatoarelor de aproximativ 12% în Țările de Jos, de 14% în Belgia și de 28% în regiunile vestice ale Germaniei.
În ceea ce privește piețele de cumpărare a scroafelor destinate sacrificării, Comisia a arătat în decizia atacată că, în urma operațiunii de concentrare, cotele de piață ar fi încă și mai reduse, având o valoare mai mică de 20% pentru fiecare dintre cele trei piețe relevante (punctul 52 din decizia atacată). Având în vedere procentajul redus al cotelor de piață deținute, cu mult sub pragul indicat în considerentul (32) al Regulamentului nr. 139/2004, Comisia nu a considerat necesar să dezvolte mai mult analiza concurenței (punctul 53 din decizia atacată).
La finalul acestei analize, Comisia a ajuns, așadar, la concluzia că operațiunea de concentrare nu crea probleme de natură concurențială pe piețele de cumpărare a porcilor și a scroafelor vii destinați sacrificării (punctul 54 din decizia atacată).
Tribunalul arată că argumentele reclamanților nu sunt de natură să repună în discuție analiza concurenței efectuată de Comisie și conținută în decizia atacată.
Astfel, în primul rând, trebuie amintit că argumentele referitoare la definirea incorectă a piețelor relevante a fost deja respinsă în cadrul examinării celui de al doilea și a celui de al treilea aspect ale primului motiv (a se vedea punctul 69 și următoarele și, respectiv, punctul 79 și următoarele de mai sus).
În al doilea rând, în ceea ce privește constatarea de la punctul 50 din decizia atacată, referitoare la existența unei capacități excedentare de aproximativ 12% în abatoarele olandeze, trebuie observat că reclamanții înșiși, în cererea introductivă și în replică, admit existența acestei capacități excedentare când afirmă că „o anumită marjă de capacitate (aproximativ 10%) este necesară pentru a putea absorbi oferta destul de fluctuantă de porci pentru sacrificare”. În orice caz, eventuala existență a unei astfel de capacități excedentare pe piață, deși este importantă, constituie numai un factor complementar în analiza concurenței, care poate relativiza poziția pe care părțile implicate în concentrare o au pe piață în urma operațiunii de concentrare.
În al treilea rând, în ceea ce privește elementele menționate la punctul 145 de mai sus și pe care Comisia le-ar fi ignorat atunci când a efectuat analiza concurenței, trebuie constatat, chiar fără a aborda aspectul admisibilității invocat de Comisie, că reclamanții nu explică nici pentru care motive și în ce mod analiza acestor elemente ar fi trebuit să determine Comisia să concluzioneze că operațiunea de concentrare ridică obstacole semnificative în calea concurenței efective de pe piața internă sau de pe o parte semnificativă a acesteia, nici în care alt mod Comisia ar fi săvârșit o eroare de apreciere, atunci când a analizat concentrarea din perspectiva concurenței, din cauza faptului că nu a luat în considerare aceste elemente. În plus, reclamanții nu prezintă argumente pentru a-și susține afirmațiile, în timp ce existența pretinselor bariere la export pe care le menționează a fost deja respinsă în cadrul examinării celui de al treilea aspect al primului motiv.
În sfârșit, în ceea ce privește critica referitoare la pretinsa „întrepătrundere de interese” în cadrul unor organizații care dețin o anumită putere pe piața relevantă, trebuie arătat că reclamanții nu au prezentat niciun fel de probe în acest sens și că, prin urmare, trebuie respinsă.
Având în vedere cele de mai sus, întrucât reclamanții nu au demonstrat că, în cadrul analizei efectelor concentrării din perspectiva concurenței, Comisia a săvârșit erori, primul și al patrulea aspect ale primului motiv trebuie respinse.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, primul motiv trebuie respins în totalitate.
B —
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare și a obligației de diligență
Al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea de către Comisie a obligațiilor sale de motivare (articolul 253 CE) și de diligență, poate fi împărțit în trei aspecte.
1. Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de diligență
a) Argumentele părților
În primul rând, reclamanții impută Comisiei că și-a încălcat obligația de diligență, întrucât nu a luat în considerare argumentele și informațiile pe care aceștia le-au prezentat în susținerea argumentelor lor în cursul procedurii administrative, neținând deloc seama de acestea sau, cel puțin, neintegrându-le în analiză, deși era vorba despre elemente pe care ar trebui să se întemeieze definiția pieței geografice relevante. În al doilea rând, reclamanții impută Comisiei că a întemeiat decizia atacată pe informații furnizate de părțile implicate în concentrare și de terți care au legături cu acestea sau care nu dețineau o expertiză suficientă sau nu erau suficient de reprezentativi, sau că a întemeiat-o pe ipoteze personale, nesusținute în mod adecvat, fără să fi efectuat un studiu de piață independent ca urmare a argumentelor prezentate de reclamanți și a incoerențelor dintre informațiile pe care aceasta le deținea. În consecință, Comisia ar fi ajuns la rezultate și la concluzii incorecte. În ceea ce privește, în special, declarația domnului J., reclamanții impută Comisiei că nu le-a solicitat nicio informație cu privire la conținutul acesteia și că nu a luat în considerare scrisorile acestora din 21 decembrie 2004 (a se vedea punctul 26 de mai sus).
Comisia contestă toate argumentele reclamanților în această privință.
b) Aprecierea Tribunalului
Cu privire la obligația de diligență
Trebuie amintit mai întâi că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cazurile în care instituțiile comunitare dispun de o putere de apreciere, precum în domeniul controlului concentrărilor (a se vedea jurisprudența citată la punctul 53 de mai sus), cu atât mai mult respectarea garanțiilor conferite de ordinea juridică comunitară în cadrul procedurilor administrative are o importanță fundamentală. Printre aceste garanții se înscrie în special obligația instituției competente de a examina, cu atenție și cu imparțialitate, toate elementele pertinente ale cauzei, dreptul persoanei interesate de a-și face cunoscut punctul de vedere, precum și dreptul de a avea o decizie motivată în mod adecvat (a se vedea Hotărârea Curții din 21 noiembrie 1991, Technische Universität München, C-269/90, Rec., p. I-5469, punctul 14, Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 1995, Nölle/Consiliul și Comisia, T-167/94, Rec., p. II-2589, punctul 73, și Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 1996, Métropole télévision și alții/Comisia,
T-528/93, T-542/93, T-543/93 și T-546/93, Rec., p. II-649
, punctul 93 și jurisprudența citată).
În domeniul controlului concentrărilor, Comisia dispune, potrivit unei jurisprudențe consacrate, de o marjă de apreciere, mai ales în ceea ce privește constatările de ordin economic (a se vedea jurisprudența citată la punctul 53 de mai sus). Respectarea de către aceasta a garanțiilor conferite de ordinea juridică comunitară în procedurile administrative, printre care se numără obligația de diligență, care îi impune să examineze cu atenție și cu imparțialitate toate elementele pertinente ale cauzei, dobândește, așadar, în domeniul respectiv, o importanță cu atât mai mare (cu privire la importanța respectării garanțiilor conferite de ordinea juridică comunitară în domeniul controlului concentrărilor, a se vedea Concluziile avocatului general Kokott în cauza Bertelsmann și Sony Corporation of America/Impala, Hotărârea Curții din 10 iulie 2008,
C-413/06 P, Rep., p. I-4951
, punctul 126).
Întrucât în domeniul respectiv Comisia are obligația de diligență în cadrul acțiunii sale, aceasta trebuie să constate, cu atenția necesară, elementele de fapt și de drept de care depinde exercitarea puterii sale de apreciere, reunind toate elementele de fapt indispensabile pentru exercitarea acestei puteri și care pot avea o influență semnificativă asupra rezultatului procesului decizional. Această obligație implică, în primul rând, obligația Comisiei de a lua în considerare atât elementele de fapt și informațiile care îi sunt prezentate de părțile care fac notificarea, cât și pe cele prezentate de orice alt terț care participă activ la procedură și, în al doilea rând, obligația acesteia, eventual, de a căuta elementele de fapt respective prin intermediul investigațiilor de piață sau al cererilor de informații adresate operatorilor de pe piață.
Totuși, trebuie arătat că, în domeniul controlului concentrărilor, cerința respectării de către Comisie a garanțiilor conferite de ordinea juridică comunitară în procedurile administrative și, prin urmare, în egală măsură, cea a respectării obligației de diligență trebuie interpretate, ca și cerința respectării obligației de motivare (a se vedea punctul 192 de mai jos), într-un mod compatibil cu imperativul celerității, care caracterizează economia generală a Regulamentului nr. 139/2004 și care impune Comisiei să respecte termene stricte atunci când își exercită puterea de apreciere (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește Regulamentul nr. 4064/89, Hotărârea Cementbouw Handel & Industrie/Comisia, punctul 139 de mai sus, punctul 39).
Acestea sunt principiile din perspectiva cărora trebuie examinate criticile formulate de reclamanți cu privire la pretinsele încălcări de către Comisie ale obligației de diligență.
Cu privire la pretinsele încălcări ale obligației de diligență
În esență, în opinia reclamanților, Comisia și-a încălcat obligația de diligență, în primul rând, întrucât nu ar fi luat în considerare argumentele și informațiile pe care aceștia le-au prezentat în cursul procedurii administrative și, în al doilea rând, întrucât ar fi întemeiat decizia atacată pe informații care provin în principal de la părțile implicate în concentrare sau de la terți care au legături cu acestea și, în orice caz, pe informații neverificate suficient prin intermediul unei investigații de piață adecvate și independente.
În ceea ce privește prima parte a acestui aspect, trebuie arătat mai întâi că, în cadrul celui de al doilea motiv, reclamanții se limitează să critice Comisia, în termeni generali, că nu a luat în considerare elementele și informațiile furnizate de aceștia în cursul procedurii administrative, fără a preciza care sunt elementele sau informațiile relevante în speță pe care Comisia ar fi omis să le analizeze cu atenția și cu imparțialitatea necesare.
Pe de altă parte, analiza dosarului și considerațiile prezentate la punctul 79 și următoarele de mai sus, în ceea ce privește al treilea aspect al primului motiv, arată, contrar celor susținute de reclamanți, că elementele și informațiile prezentate de reclamanți în cursul procedurii administrative nu au fost ignorate de Comisie, ci, dimpotrivă, aceasta a luat în considerare aceste elemente și informații și le-a integrat în analiza sa. Această constatare este confirmată de faptul că, în decizia atacată, Comisia a analizat în mod explicit, în esență, toate elementele pe care reclamanții pretind, în cadrul prezentei acțiuni, că le-au invocat în cursul procedurii administrative și pe care, în opinia lor, Comisia nu le-ar fi luat în considerare în cadrul analizei.
Astfel, în decizia atacată, critica privind lipsa interschimbabilității dintre porcii germani și cei olandezi este analizată la punctul 27 (prima liniuță), precum și la punctele 31 și 32; critica întemeiată pe lipsa unei corelații între variațiile în diferența de preț de cumpărare și volumul exporturilor este abordată la punctele 36-38; consecințele epizootiilor sunt analizate la punctele 27 (a treia liniuță) și 43; pretinsele cerințe veterinare și celelalte pretinse costuri suplimentare pentru exporturi sunt analizate la punctul 27 (a doua liniuță) și la punctele 33-35; aspectul privind distanțele de transport este abordat la punctul 26; precedentele Comisiei în sectorul în cauză sunt luate în considerare la punctul 17; aspectul privind capacitatea excedentară este abordat la punctul 50, în partea referitoare la analiza efectelor concentrării din perspectiva concurenței. În sfârșit, la punctele 29, 39 și 40 din decizia atacată, Comisia abordează argumentul întemeiat pe durata contractelor de furnizare, menționată de reclamanți în cadrul reuniunii din 10 decembrie 2004, dar neinvocată în cadrul prezentei cauze. În schimb, nu reiese din dosar și nici din afirmațiile reclamanților că aceștia ar fi prezentat în mod explicit în cursul procedurii administrative criticile întemeiate pe distanțele de transport mai mici decât raza de 150 km luată în considerare de Comisie și pe existența unor presiuni politice pentru a reduce durata de transport a animalelor vii.
Prin urmare, trebuie respinse criticile reclamanților în această privință.
În ceea ce privește a doua parte a acestui aspect, trebuie arătat că reclamanții contestă atât prima „investigație de piață”, menționată la punctul 26 din decizia atacată, efectuată de Comisie prin trimiterea unui chestionar mai multor operatori de pe piață, cât și pe cea pe care Comisia o numește „investigație suplimentară” la punctele 30 și următoarele din decizia atacată, care a fost efectuată în scopul de a aprecia pertinența elementelor și a argumentelor prezentate de reclamanți. În special, investigația suplimentară ar fi, în opinia reclamanților, „afectată de o eroare” și „nereprezentativă” în măsura în care ar fi fost efectuată pornind exclusiv de la declarațiile făcute de părțile implicate în concentrare sau de terți care au legături cu acestea.
În ceea ce privește prima „investigație de piață”, trebuie arătat mai întâi că, în procedurile de control al concentrărilor, Comisia, în urma notificării, efectuează în mod normal o investigație, în temeiul competențelor care îi sunt conferite prin Regulamentul nr. 139/2004, în scopul de a înțelege mai bine funcționarea piețelor în cauză și de a obține informații privind situația concurenței pe aceste piețe. O astfel de investigație poate consta în special în trimiterea unui chestionar întreprinderilor sau altor entități, precum asociații de întreprinderi sau asociații profesionale, care au o cunoaștere aprofundată a piețelor respective.
Or, reiese din dosar că, în speță, investigația efectuată de Comisie a avut o amploare semnificativă, în măsura în care a inclus aproximativ 200 de operatori de pe piață. În plus, chestionarul trimis diferiților operatori de pe piață conținea 36 de întrebări foarte detaliate privind piețele relevante, precum și analiza efectelor concentrării din perspectiva concurenței. Printre acestea, 14 se refereau la piața de cumpărare a porcilor vii destinați sacrificării și alte 6 erau legate în mod specific de întinderea pieței geografice și, în special, de aspectele privind distanța de transport, dimensiunea națională a pieței, regiunile propuse de părțile implicate în concentrare drept centru al razei de 150 km și costurile de transport. NVV a primit acest chestionar, la care a răspuns.
Având în vedere aceste constatări, reclamanții nu pot susține că Comisia nu a efectuat o investigație adecvată pentru a constata elementele pertinente din speță, în special în ceea ce privește definiția pieței geografice pentru piețele de cumpărare a porcilor și a scroafelor destinați sacrificării. În ceea ce privește afirmația reclamanților potrivit căreia niciun aspect din decizia atacată nu permite să se determine care sunt elementele vizate de investigația de piață, trebuie remarcat, în primul rând, că, în mai multe puncte din decizie, Comisia face trimitere în mod precis la operatorii care au furnizat informațiile respective (a se vedea în special punctele 32, 38 și 42 din decizia atacată) și, în al doilea rând, că, în orice caz, în cadrul unei decizii adoptate în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 139/2004, Comisia nu este obligată să specifice în detaliu documentele și sursele pe care își întemeiază analiza, cu condiția să nu fie necesare trimiteri speciale pentru ca raționamentul acesteia să reiasă în mod clar și neechivoc (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește Regulamentul nr. 4064/89, Hotărârea Verband der freien Rohrwerke și alții/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 185).
Pe de altă parte, argumentele reclamanților vizează și „investigația suplimentară”, menționată la punctul 30 din decizia atacată, pe care Comisia a efectuat-o pentru a evalua validitatea și pertinența argumentelor și a elementelor pe care reclamanții înșiși le-au prezentat în cursul procedurii.
În această privință, reiese din dosar că, în urma răspunsurilor la chestionar și a reuniunii cu reclamanții, Comisia a efectuat o investigație suplimentară specifică privind argumentele și elementele prezentate de reclamanți. Mai reiese din dosar că, în realitate, în cadrul acestei „investigații suplimentare”, Comisia s-a limitat să trimită reprezentanților părților implicate în concentrare, chiar în ziua în care a avut loc reuniunea cu reclamanții, un e-mail care conținea o cerere de informații privind elementele de fapt prezentate de reclamanți în cursul reuniunii, care, în opinia acestora, constituiau bariere la export. Ținând seama de cerințele privind termenele de procedură extrem de scurte, Comisia a acordat un termen foarte strict părților implicate în concentrare pentru a răspunde (două zile la sfârșit de săptămână).
În ziua următoare trimiterii acestei cereri de informații, reprezentanții părților implicate în concentrare au trimis un memorandum în care au răspuns punct cu punct la întrebările Comisiei, furnizând documente suplimentare pentru a-și susține afirmațiile. După două zile, reprezentanții părților implicate în concentrare au mai trimis, în susținerea argumentelor lor, mai multe declarații ale unor „terți” care confirmau afirmațiile din memorandum. În urma acestor informații și declarații, Comisia nu a considerat necesar să efectueze controale ulterioare.
Or, reclamanții contestă derularea acestei „investigații suplimentare”. În opinia lor, Comisia s-ar fi întemeiat exclusiv pe informații provenind, în esență, de la părțile implicate în concentrare. Prin urmare, Tribunalul trebuie să verifice dacă, prin efectuarea investigației suplimentare astfel cum a fost descrisă mai sus, Comisia și-a încălcat obligația de diligență, care îi impune să constate cu atenția și cu imparțialitatea necesare elementele de fapt și de drept de care depinde puterea sa de apreciere.
În această privință, trebuie arătat că, în speță, deși „investigația suplimentară” efectuată de Comisie a fost limitată, într-adevăr, la trimiterea de către aceasta a unei cereri de informații suplimentare părților implicate în concentrare, investigația suplimentară respectivă viza totuși numai un aspect, și anume definiția pieței geografice, cu privire la care Comisia efectuase deja o investigație de piață amănunțită și care, astfel cum reiese din dosar, a condus la rezultate preliminare compatibile, în esență, cu definiția propusă de părțile implicate în concentrare și adoptată ulterior în decizia atacată. Tocmai pentru faptul că anumiți terți calificați, în special reclamanții, au exprimat poziții diferite, Comisia a considerat că era necesar să efectueze acea investigație suplimentară, în scopul de a aprecia pertinența elementelor prezentate de acești terți.
În acest context, nu este surprinzător că părțile implicate în concentrare au fost contactate de Comisie pentru a obține opinia acestora privind punctele invocate, în măsura în care nu numai că acestea aveau o cunoaștere aprofundată a piețelor, ci erau și primele persoane interesate în operațiunea respectivă și, în orice caz, trebuia să li se ofere posibilitatea, în cadrul dreptului lor la apărare, de a se exprima cu privire la aspectele pertinente invocate de terți în cursul procedurii.
Or, în prezenta speță, părțile implicate în concentrare nu s-au limitat să respingă argumentele reclamanților, ci au prezentat, în susținerea afirmațiilor lor, și declarații ale unor terți activi în sectoarele în cauză, care cunoșteau, așadar, după toate probabilitățile, situația pe piețele afectate. În această privință, trebuie constatat că nu reiese din dosar că independența terților care au furnizat informațiile în susținerea pozițiilor părților implicate în concentrare ar fi fost controlată de Comisie. Totuși, în ceea ce privește problema dacă, pentru acest motiv, Comisia și-a încălcat obligația de diligență, astfel cum a fost definită la punctul 163 și următoarele de mai sus, trebuie formulate considerațiile următoare.
Trebuie arătat mai întâi că, având în vedere imperativul celerității și termenele stricte pe care Comisia trebuie să le respecte în cadrul procedurii de control al concentrărilor, aceasta, în lipsa unor indicii privind inexactitatea informațiilor furnizate, nu poate fi obligată să verifice toate informațiile pe care le primește. Astfel, deși obligația de a examina cu diligență și cu imparțialitate ce revine Comisiei în cadrul unei astfel de proceduri nu îi permite să se întemeieze pe elemente sau pe informații care nu pot fi considerate veridice, imperativul de celeritate respectiv presupune totuși că aceasta nu poate verifica ea însăși, în cele mai mici detalii, autenticitatea și credibilitatea tuturor comunicărilor care îi sunt trimise, procedura de control al concentrărilor întemeindu-se în mod necesar și într-o anumită măsură pe încredere.
În această privință, trebuie amintit că, în cadrul legislației în materie de control al concentrărilor, sunt prevăzute diferite măsuri care urmăresc să descurajeze și să sancționeze transmiterea unor informații incorecte sau care induc în eroare. Astfel, după cum Comisia a arătat în mod întemeiat, nu numai părțile care fac notificarea au obligația expresă de a-i prezenta integral și onest faptele și circumstanțele relevante pentru luarea unei decizii [considerentul (5), articolul 4 alineatul (1) și articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 802/2004], această obligație fiind sancționată la articolul 14 din Regulamentul nr. 139/2004, ci și Comisia are posibilitatea de a revoca decizia prin care se constată compatibilitatea în cazul în care aceasta se bazează pe informații incorecte pentru care este răspunzătoare una dintre întreprinderi sau în cazul în care a fost obținută prin fraudă [a se vedea articolul 6 alineatul (3) litera (a) și articolul 8 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul nr. 139/2004].
În orice caz, trebuie constatat că, în speță, astfel cum reiese din considerațiile formulate la punctul 91 și următoarele de mai sus, reclamanții nu prezintă deloc elemente cu care să își susțină afirmațiile potrivit cărora toate declarațiile făcute în cadrul „investigației suplimentare” ar proveni, aproape fără excepție, de la părți care fac parte, direct sau indirect, din sfera de influență a părților implicate în concentrare și, prin urmare, nu dovedesc deloc că, întrucât nu a efectuat verificări specifice în ceea ce privește independența acestor terți, Comisia și-a încălcat obligația de diligență, care îi impune să examineze cu atenție și cu imparțialitate toate elementele pertinente din speță.
În ceea ce privește în mod specific declarația domnului J., trebuie arătat, pe de o parte, că, astfel cum rezultă în special din constatările efectuate la punctul 92 de mai sus, Comisia nu avea nicio obligație de a audia reclamanții cu privire la declarația secretarului PVVE și, pe de altă parte, că, în orice caz, scrisorile din 21 decembrie 2004 nu ar fi fost în măsură, în sine, să repună în discuție analiza efectuată de Comisie, întrucât declarația domnului J. constituia doar unul dintre numeroasele elemente de probă în susținerea concluziilor Comisiei, conținutul acesteia corespunzând, pe de altă parte, cu celelalte elemente de probă.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie concluzionat că, în speță, Comisia nu și-a încălcat obligația de diligență și că acest aspect al celui de al doilea motiv trebuie, în consecință, respins.
2. Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare
a) Argumentele părților
Reclamanții mai susțin că nici decizia atacată, nici respingerea argumentelor și a elementelor prezentate de aceștia în cursul procedurii administrative nu au fost motivate suficient de Comisie. În această din urmă privință, reclamanții impută Comisiei mai precis, pe de o parte, că a făcut o expunere prea scurtă și insuficientă a argumentelor acestora la punctele 27-29 din decizia atacată și, pe de altă parte, că nu a indicat în mod clar, ușor de înțeles și suficient de detaliat motivele respingerii acestor argumente sau, cel puțin, motivele pe care și-a întemeiat decizia.
Comisia contestă argumentele reclamanților.
b) Aprecierea Tribunalului
Astfel cum reiese dintr-o jurisprudență constantă, motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații propriu destinatarului sau altor persoane vizate în mod direct și individual de acest act. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și raportat la contextul său, precum și la ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă (Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C-367/95 P, Rec., p. I-1719, punctul 63, și Hotărârea Curții din 22 iunie 2004, Portugalia/Comisia, C-42/01, Rec., p. I-6079, punctul 66).
Totuși, autorul unui astfel de act nu este obligat să se pronunțe cu privire la elemente în mod clar secundare sau să anticipeze obiecțiunile potențiale (Hotărârea din 25 octombrie 2005, Germania și Danemarca/Comisia, cunoscută sub numele „Feta”,
C-465/02 și C-466/02, Rec., p. I-9115
, punctul 106). În plus, gradul de precizie a motivării unei decizii trebuie să fie proporțional cu posibilitățile materiale și cu cerințele tehnice sau de timp în care aceasta trebuie adoptată (Hotărârea Curții din 14 februarie 1990, Delacre și alții/Comisia, C-350/88, Rec., p. I-395, punctul 16; a se vedea în acest sens și Hotărârea Curții din 1 decembrie 1965, Schwarze, 16/65, Rec., p. 1081, 1096 și 1097). Astfel, Comisia nu își încalcă obligația de motivare dacă, atunci când își exercită competența de control al concentrărilor, nu include în decizia sa o motivare precisă în ceea ce privește anumite aspecte ale concentrării care îi par în mod vădit nerelevante, nesemnificative sau în mod clar secundare pentru evaluarea concentrării (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Sytraval și Brink’s France, punctul 191 de mai sus, punctul 64). O astfel de cerință ar fi în mod dificil compatibilă cu imperativul celerității și cu termenele scurte de procedură care sunt obligatorii pentru Comisie atunci când își exercită competența de control al concentrărilor și care fac parte din împrejurările speciale ale unei proceduri de control al acestor operațiuni (Hotărârea Cementbouw Handel & Industrie/Comisia, punctul 139 de mai sus, punctul 39, și Hotărârea Verband der freien Rohrwerke și alții/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 186).
De aici rezultă că, atunci când Comisia declară o concentrare compatibilă cu piața comună în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 139/2004, cerința motivării este îndeplinită dacă această decizie prezintă în mod clar motivele pentru care Comisia consideră că, în speță, concentrarea, dacă este cazul, după modificările aduse de întreprinderile respective, nu creează îndoieli grave privind compatibilitatea sa cu piața comună (Hotărârea Verband der freien Rohrwerke și alții/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 185).
În această privință, chiar dacă este adevărat că, în motivarea deciziilor adoptate în temeiul Regulamentului nr. 139/2004, Comisia nu este obligată să se pronunțe cu privire la toate elementele și argumentele care i-au fost prezentate, inclusiv acelea în mod clar secundare pentru evaluarea ce trebuie efectuată, nu este mai puțin adevărat că aceasta trebuie să prezinte faptele și considerațiile juridice care au o importanță esențială în economia deciziei (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Curții din 18 mai 1962, Geitling și alții/Înalta Autoritate, 13/60, Rec., p. 165, 221, Hotărârea Curții din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma/Comisia, 41/69, Rec., p. 661, punctul 78, și Hotărârea Curții din 7 iulie 1981, Rewe-Handelsgesellschaft Nord și Rewe-Markt Steffen, 158/80, Rec., p. 1805, punctul 26).
În speță, trebuie constatat că o interpretare a punctelor 12-54 din decizia atacată, referitoare la piețele de cumpărare a porcilor și a scroafelor destinați sacrificării, arată în mod clar și neechivoc motivele pentru care Comisia a considerat că operațiunea de concentrare nu crea, pe aceste piețe, îndoieli grave privind compatibilitatea sa cu piața comună. Aceste puncte au permis Tribunalului să își exercite controlul în urma diferitelor contestații făcute de reclamanți în cadrul prezentei acțiuni.
În plus, trebuie arătat că, astfel cum reiese de la punctul 171 de mai sus, la punctele 26-43 din decizia atacată Comisia a expus integralitatea elementelor și a argumentelor invocate de reclamanți în cursul procedurii administrative și a făcut o expunere detaliată a poziției sale cu privire la fondul acestor argumente, explicând în privința fiecăruia conținutul acestuia, precum și motivele de respingere.
Rezultă că aspectul întemeiat pe încălcarea obligației de motivare trebuie respins ca nefondat.
3. Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi audiat
a) Argumentele părților
În cadrul celui de al doilea motiv, reclamanții susțin în mai multe rânduri că, în cursul procedurii administrative, Comisia nu le-a permis să își explice suficient punctul de vedere. Reclamanții afirmă, printre altele, că în cursul reuniunii din 10 decembrie 2004 nu au fost audiați cu suficientă atenție, că nu au avut cu adevărat ocazia de a-și expune opiniile, că reprezentanții Comisiei comunicau numai în engleză și că, astfel, nu li s-a dat posibilitatea de a-și apăra punctul de vedere în mod complet și ușor de înțeles.
Comisia contestă argumentele reclamanților.
b) Aprecierea Tribunalului
Trebuie arătat că, susținând că, în cursul procedurii administrative, Comisia nu le-a dat posibilitatea de a-și expune suficient argumentele, reclamanții invocă, în esență, o încălcare a dreptului acestora de a fi audiați.
În această privință, trebuie amintit că, în cadrul procedurii de control comunitar al concentrărilor, dreptul de a fi audiat este acordat în mod explicit terților, precum reclamanții, care demonstrează un interes suficient de articolul 18 alineatul (4) din Regulamentul nr. 139/2004 și de articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 802/2004.
Acești terți dispun de dreptul de a fi audiați de Comisie, la cerere, în scopul de a-și expune punctul de vedere privind efectele prejudiciabile avute de proiectul de concentrare notificat asupra acestora, un astfel de drept trebuind totuși să fie în conformitate, pe de o parte, cu respectarea dreptului la apărare al părților implicate în concentrare și, pe de altă parte, cu obiectivul principal al regulamentului, care este acela de a asigura eficiența controlului și securitatea juridică a întreprinderilor cărora le este aplicat. Prin urmare, în cadrul unui astfel de sistem de protecție a drepturilor persoanelor interesate și, respectiv, ale terților, trebuie să se stabilească dacă, în speță, au fost încălcate drepturile reclamanților (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 27 noiembrie 1997, Kayserberg/Comisia, T-290/94, Rec., p. II-2137, punctele 109 și 110).
În această privință, reiese din dosar că NVV și NBHV au utilizat pe deplin posibilitatea oferită terților de a participa la procedura administrativă și de a-și exprima punctul de vedere privind concentrarea.
Astfel, în ceea ce privește sindicatul NVV, acesta a primit chestionarul trimis de Comisie în cadrul investigației sale de piață, chestionar care, la cerere, i-a fost trimis de Comisie și în limba olandeză. La 2 decembrie 2004, acesta a trimis răspunsul său la chestionar, expunându-și în detaliu argumentele și prezentând mai multe anexe în susținerea acestora. În plus, la 10 decembrie 2004, NVV a participat la o reuniune la care a fost invitat de Comisie, împreună cu NBHV, pentru a-și expune oral argumentele. În sfârșit, la 21 decembrie 2004, acesta a adresat Comisiei o altă scrisoare, în care contestă conținutul declarației domnului J.
În ceea ce privește asociația NBHV, aceasta a trimis o primă plângere prin scrisoarea din 30 noiembrie 2004, în urma comunicării publicate în Jurnalul Oficial prin care Comisia a invitat terții interesați să își exprime opinia cu privire la concentrare (a se vedea punctul 21 de mai sus). În continuare, aceasta a participat la reuniunea cu Comisia din 10 decembrie 2004, în urma căreia a trimis o altă scrisoare, la 16 decembrie 2004, pentru a clarifica și mai mult obiecțiile împotriva concentrării pe care le formulase în cursul procedurii administrative și în special cu ocazia acelei reuniuni. În sfârșit, la 21 decembrie 2004, NBHV a mai adresat o scrisoare Comisiei pentru a contesta conținutul declarației domnului J.
În aceste condiții, NVV și NBHV nu pot imputa Comisiei că nu le-a permis să își explice suficient punctul de vedere în cursul procedurii administrative.
Totuși, reclamanții repun in discuție în special modul în care s-a desfășurat reuniunea din 10 decembrie 2004. Aceștia susțin că, în cursul acestei reuniuni, nu au fost ascultați cu suficientă atenție și că nu au avut cu adevărat posibilitatea de a-și expune punctul de vedere în mod complet și ușor de înțeles, acest fapt fiind determinat și de utilizarea exclusiv a limbii engleze de către reprezentanții Comisiei.
În această privință, în primul rând, Tribunalul constată că afirmațiile reclamanților sunt foarte generale și că aceștia din urmă nu prezintă argumente în mod corespunzător cerințelor legale, cum ar fi precizarea cu exactitate a acelor argumente pe care Comisia nu le-a ascultat cu atenție și pe care nu au avut ocazia de a le dezvolta suficient.
În al doilea rând, o analiză aprofundată a dosarului arată că argumentele pe care reclamanții le-au invocat în cadrul reuniunii din 10 decembrie 2004 au fost luate în considerare de Comisie. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctelor 25 și 205 de mai sus, în urma acelei reuniuni, NBHV a trimis, la 16 decembrie 2004, o scrisoare destinată tocmai clarificării obiecțiilor pe care le formulase în cursul procedurii administrative împotriva concentrării și în special cu ocazia reuniunii respective.
Or, trebuie constatat că subiectele abordate în această scrisoare corespund în mare măsură cu cele pentru care Comisia a solicitat informații suplimentare în e-mailul trimis părților chiar în ziua în care a avut loc reuniunea din 10 decembrie 2004 pentru a obține clarificări privind punctele invocate de reclamanți în scrisorile lor și pe care le-au explicat oral cu ocazia acelei reuniuni (a se vedea punctele 24, 204 și 205 de mai sus). În plus, aceste subiecte corespund în mare măsură și cu elementele pe care, în opinia reclamanților, Comisia nu le-a luat în considerare în cadrul analizei sale.
În ceea ce privește faptul că reuniunea din 10 decembrie 2004 s-a desfășurat în limba engleză, și nu în olandeză, trebuie arătat că reclamanții nu au reușit să precizeze nici în înscrisurile lor, nici în răspunsurile la mai multe întrebări care le-au fost adresate de Tribunal în cursul ședinței, care sunt argumentele și elementele pe care nu ar fi reușit să le exprime în cursul acelei reuniuni pentru motivul că aceasta s-a desfășurat în limba engleză și pe care, în consecință, pentru acest motiv, Comisia nu le-ar fi luat în considerare în cadrul analizei sale. În plus, nu reiese din scrisoarea din 16 decembrie 2004, trimisă de NBHV în urma acelei reuniuni, că reclamanții au criticat derularea acestei reuniuni. Prin urmare, deși este regretabil că, în cursul acelei reuniuni, Comisia nu le-a dat posibilitatea reclamanților de a se exprima în limba olandeză, trebuie concluzionat, în lumina considerațiilor de mai sus, că acest fapt nu a avut consecințe prejudiciabile care să poată determina nereguli ale procedurii administrative (a se vedea în acest sens Hotărârea ACF Chemiefarma/Comisia, punctul 194 de mai sus, punctul 52).
Rezultă din toate considerațiile de mai sus că NVV și NBHV nu pot imputa Comisiei că nu le-a ascultat cu suficientă atenție sau că nu le-a dat ocazia să își apere punctul de vedere în mod complet și ușor de înțeles.
În ceea ce îl privește, în sfârșit, pe domnul Schep, care este în orice caz membru al sindicatului NVV, acesta, spre deosebire de asociația NBHV, nu a dat curs comunicării publicate în Jurnalul Oficial (a se vedea punctul 21 de mai sus) și nici nu a solicitat să fie audiat în sensul articolului 18 alineatul (4) din Regulamentul nr. 139/2004 și al articolului 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 802/2004. Prin urmare, acesta nu poate imputa Comisiei că nu i-a dat ocazia să își expună suficient argumentele în cursul procedurii administrative.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie concluzionat că și acest aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins.
În concluzie, al doilea motiv trebuie respins în totalitate.
Cu privire la cererea de măsuri de organizare a procedurii formulată de reclamanți
Prin scrisoarea din 13 iulie 2005, reclamanții au solicitat Tribunalului să oblige Comisia, conform articolului 64 alineatul (3) litera (d) din Regulamentul de procedură, să prezinte toate documentele sau înscrisurile referitoare la cauză și să le trimită o copie a acestor documente sau înscrisuri. Comisia susține că această cerere ar trebui respinsă.
În această privință și fără a afecta măsura de organizare a procedurii dispusă la 1 aprilie 2008 (a se vedea punctul 36 de mai sus), trebuie amintit, cu titlu preliminar, că, potrivit articolului 49 din Regulamentul de procedură, Tribunalul poate, indiferent de stadiul procedurii, dispune orice măsură de organizare a procedurii sau de cercetare judecătorească prevăzută de articolele 64 și 65 din Regulamentul de procedură. Cererea de prezentare de documente face parte din aceste măsuri.
Or, pentru a permite Tribunalului să stabilească dacă este util pentru buna desfășurare a procedurii să dispună prezentarea anumitor documente, partea care depune cererea trebuie să identifice documentele solicitate și să furnizeze Tribunalului cel puțin un minim de elemente care să justifice utilitatea acestor documente în cadrul procesului (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C-185/95 P, Rec., p. I-8417, punctul 93). În definitiv, deși este adevărat că documentele la care nici Tribunalul, nici reclamanții nu au avut acces nu pot servi drept temei Comisiei, trebuie totuși arătat că numai această circumstanță nu justifică, în sine, ca Tribunalul să dispună prezentarea unor documente în temeiul articolului 64 din Regulamentul de procedură. Astfel, Tribunalul poate dispune o astfel de măsură de organizare a procedurii numai în cazul în care reclamanții susțin într-un mod plauzibil că aceste documente sunt necesare și pertinente pentru soluționarea cauzei (Hotărârea Verband der freien Rohrwerke și alții/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 201).
Or, trebuie constatat că, astfel cum a fost formulată, cererea de măsuri de organizare a procedurii a reclamanților nu identifică documentele solicitate cu suficientă precizie pentru a permite Tribunalului să aprecieze utilitatea acestora în cadrul procesului și nici nu precizează într-un mod plauzibil motivul pentru care aceste documente sunt necesare și pertinente pentru soluționarea cauzei. Prin urmare, trebuie respinsă cererea de măsuri de organizare a procedurii.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanții au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei și ale intervenientei.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a treia)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Nederlandse Vakbond Varkenshouders (NVV), domnul Marius Schep și Nederlandse Bond van Handelaren in Vee (NBHV) suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Comisie și de Sovion NV.

Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 7 mai 2009.
Semnături
Cuprins

Cadrul juridic

Istoricul cauzei

I — Părțile în procedură și operațiunea de concentrare

II — Procedura administrativă

Procedura și concluziile părților

În drept

I — Cu privire la admisibilitate

A — Argumentele părților

B — Aprecierea Tribunalului

II — Cu privire la fond

A — Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolelor 2, 6 și 8 din Regulamentul nr. 139/2004

1. Cu privire la lipsa clarității primului motiv

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

2. Cu privire la încălcarea articolului 8 din Regulamentul nr. 139/2004

3. Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o pretinsă includere a scroafelor în definiția pieței geografice în ceea ce privește cumpărarea porcilor vii destinați sacrificării

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

4. Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, referitor la neluarea în considerare a unor elemente esențiale pentru definirea pieței geografice sau la concluziile greșite la care au condus aceste elemente

a) Lipsa interschimbabilității între porcii destinați pieței germane și cei destinați pieței olandeze

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

b) Lipsa unei corelații între variațiile în diferența de preț de cumpărare a porcilor în Țările de Jos și în Germania și volumul exporturilor dintre aceste două țări

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

c) Efectele asupra exporturilor ale măsurilor veterinare adoptate în urma unor epizootii

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

d) Existența altor bariere la export

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

e) Distanțe de transport mai scurte decât raza de 150 km luată în considerare de Comisie și existența unor presiuni politice

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

f) Practica decizională anterioară

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

5. Cu privire la primul și la al patrulea aspect, referitoare la analiza concentrării din perspectiva dreptului concurenței

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

B — Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare și a obligației de diligență

1. Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de diligență

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

Cu privire la obligația de diligență

Cu privire la pretinsele încălcări ale obligației de diligență

2. Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

3. Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi audiat

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

Cu privire la cererea de măsuri de organizare a procedurii formulată de reclamanți

Cu privire la cheltuielile de judecată
(
*1
)	Limba de procedură: olandeza.