CELEX: 62008CJ0352
Aproximácia právnych predpisov
Smernica 90/434/EHS
Spoločný systém zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov
Článok 11 ods. 1 písm. a)
Uplatniteľnosť na daň z prevodu a prechodu

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 11 ods. 1 písm. a) smernice Rady 90/434/EHS z 23. júla 1990
o spoločnom systéme zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych
členských štátov (Ú. v. ES L 225, s.1; Mim. vyd. 09/001, s. 142).
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Modehuis A. Zwijnenburg BV (ďalej len „Zwijnenburg“) a Staatssecretaris van
Financiën vo veci žiadosti o vrátenie zaplatenej dane z prevodu a prechodu založenej na oslobodení stanovenom zákonom v prípade
fúzie podnikov.

Právny rámec

Právna úprava Únie
Účelom smernice 90/434 je podľa jej prvého odôvodnenia zaručiť, aby obmedzenia, nevýhody alebo skreslenia vyplývajúce najmä
z daňových ustanovení členských krajín nebránili operáciám pri reštrukturalizácii spoločností členských štátov, akými sú zlúčenia,
rozdelenia, prevody majetku a výmeny akcií.
Zo štvrtého odôvodnenia tejto smernice vyplýva, že spoločný daňový systém by sa mal vyhnúť ukladaniu daní v súvislosti so
zlučovaním, rozdeľovaním, prevodom majetku alebo výmenou akcií pri súčasnej ochrane finančných záujmov štátu prevádzanej alebo
nadobudnutej spoločnosti.
Podľa článku 4 ods. 1 uvedenej smernice „zlúčenie alebo rozdelenie nemá mať za následok zdanenie kapitálových ziskov počítaných
ako rozdiel medzi reálnou hodnotou prevedených aktív a pasív a ich hodnotou pre daňové účely“.
Podľa článku 8 ods. 1 smernice 90/434 „pri zlúčení, rozdeľovaní alebo výmene akcií, pridelenie cenných papierov, ktoré predstavujú
kapitál preberajúcej alebo nadobúdajúcej spoločnosti, akcionárovi prevádzajúcej alebo nadobudnutej spoločnosti výmenou za
cenné papiere predstavujúce kapitál nadobudnutej spoločnosti, samo osebe nemá viesť k zdaneniu príjmu, zisku alebo kapitálového
zisku tohto akcionára“.
Článok 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 znie:
„1.      Členský štát môže odmietnuť uplatňovať ustanovenia hlavy II, III a IV alebo ich časť alebo môže zrušiť všetky výhody, ktoré
z nich vyplývajú, ak sa preukáže, že zlúčenie, rozdelenie, prevod aktív alebo výmena akcií:
a)      má za svoj hlavný cieľ alebo jeden z hlavných cieľov daňový únik alebo vyhýbanie sa plateniu daní; alebo skutočnosť, že jedna
z operácií uvedených v článku 1 nie je vykonaná z riadnych obchodných dôvodov, napr. reštrukturalizácia alebo racionalizácia
činností spoločnosti zúčastňujúcej sa na operácii, ktorá môže viesť k predpokladu, že hlavným alebo jedným z hlavných účelov
operácie je vyhýbanie sa plateniu daní alebo daňový únik.“

Vnútroštátna právna úprava
Článok 14 zákona z roku 1969 o dani z príjmov právnických osôb (Wet op de vennootschapsbelasting 1969) v znení uplatniteľnom
vo veci samej stanovuje:
„1.      Zisk dosiahnutý prevodom alebo pri prevode… daňovníkom, ktorý prevádza svoj podnik alebo jeho samostatnú časť (prevádzateľ)
na iný subjekt, ktorý je už daňovníkom alebo sa ním stane na základe prevodu (nadobúdateľ), výmenou za podiely nadobúdateľa
(zlúčenie podnikov), nezakladá daňovú povinnosť… Pokiaľ zisky nepodliehajú zdaneniu, nadobúdateľ vstupuje do práv prevádzateľa,
pokiaľ ide o všetky zložky majetku získané v rámci zlúčenia podnikov.
…
4.      Odchylne od odsekov 1 a 2 zisky podliehajú zdaneniu, pokiaľ je hlavným cieľom zlúčenia podnikov vyhnutie sa dani alebo jej
odloženie. Pokiaľ sa nepreukáže opak, hľadí sa na zlúčenie podnikov tak, že jeho hlavným cieľom je vyhnúť sa dani alebo ju
odložiť, pokiaľ nie je vykonávané z platných ekonomických dôvodov, ako je reštrukturalizácia nebo racionalizácia činností
prevádzateľa a nadobúdateľa. Ak sú do troch rokov po prevode akcie prevádzateľa alebo nadobúdateľa úplne alebo čiastočne priamo
alebo nepriamo prevedené na subjekt, ktorý nemá vzťah s prevádzateľom a nadobúdateľom, hľadí sa na túto situáciu tak, že platné
hospodárske dôvody neexistujú, pokiaľ sa nepreukáže opak.
…
8.      Prevádzateľ, ktorý chce mať istotu, že sa na zlúčenie podnikov nebude hľadieť tak, že jeho hlavným cieľom je vyhnúť sa dani
alebo ju odložiť, môže pred prevodom podať žiadosť inšpektorovi, ktorý rozhodne rozhodnutím, proti ktorému možno podať sťažnosť.“
Podľa článku 2 zákona z roku 1970 o dani z právnych úkonov (wet op belastingen van rechtsverkeer 1970) v znení uplatniteľnom
vo veci samej sa daňou z prevodu a prechodu rozumie „daň vyberaná v prípade nadobudnutia nehnuteľností nachádzajúcich sa v Holandsku
alebo daň, ktorej tieto nehnuteľnosti podliehajú“.
Článok 4 tohto zákona spresňuje:
„‚Nehnuteľnosťami‘ v zmysle článku 2 sa rozumejú najmä (fiktívne nehnuteľnosti):
a)      podiely v spoločnostiach, ktorých základný kapitál je rozdelený na podiely a ktorých aktíva tvoria alebo tvorili v okamihu
nadobudnutia alebo ktoromkoľvek inom okamihu počas roka predchádzajúceho tomuto nadobudnutiu najmä nehnuteľnosti nachádzajúce
sa v Holandsku, pod podmienkou, že tieto nehnuteľnosti ako celok slúžia alebo slúžili úplne alebo hlavne na nadobudnutie,
prevod alebo prevádzku týchto nehnuteľností;
…“
Podľa článku 14 uvedeného zákona „daň predstavuje 6 %“.
Článok 15 ods. 1 písm. h) toho istého zákona znie:
„1.      V rámci podmienok stanovených nariadením orgánu verejnej správy je od dane oslobodené nadobudnutie: …
h)      v prípade zlúčenia, rozdelenia a vnútornej reorganizácie;…“
Článok 5a nariadenia, ktorým sa vykonáva zákon o dani z právnych úkonov (Uitvoeringsbesluit wet op belastingen van rechtsverkeer),
v znení uplatniteľnom vo veci samej stanovuje:
„1.      Oslobodenie od dane v prípade zlúčenia uvedené v článku 15 ods. 1 písm. h) zákona sa uplatní, pokiaľ spoločnosť nadobudne
inú spoločnosť alebo jej samostatnú časť výmenou za poskytnutie podielov.
2.      Poskytnutím podielov sa rozumie prípad, keď je k poskytnutiu podielov vyplatená navyše suma v hotovosti rovnajúca sa najviac
10 % z hodnoty toho, čo je vyplatené z podielov.
…
7.      Na účely uplatnenia tohto článku sa spoločnosťou rozumie akciová spoločnosť, spoločnosť s ručením obmedzeným, komanditná spoločnosť
alebo iná spoločnosť, ktorej základný kapitál je úplne alebo čiastočne rozdelený na podiely…“

Skutkový stav vo veci samej a prejudiciálna otázka
Spoločnosť Zwijnenburg prevádzkovala obchod s odevmi v dvoch budovách nachádzajúcich sa na Tolstraat 17 a 19 v Meerbeeku (Holandsko).
Spoločnosť Zwijnenburg bola vlastníčkou budovy nachádzajúcej sa na Tolstraat 19 a prenajímala si budovu nachádzajúcu sa na
Tolstraat 17 od spoločnosti A. Zwijnenburg Beheer BV (ďalej len „Beheer“), ktorá bola jej vlastníčkou a ktorej jedinou činnosťou
bola správa nehnuteľností.
Podiely spoločnosti Beheer vlastnili A. J. Zwijnenburg a jeho manželka (ďalej len „rodičia“).
Podiely spoločnosti Zwijnenburg vlastnili prostredníctvom holdingovej spoločnosti L. E. Zwijnenburg (ďalej len „syn“) a jeho
manželka.
S cieľom dokončiť prevod obchodu rodičov na syna, ktorý sa začal už v decembri 1990, sa predpokladalo, že spoločnosť Zwijnenburg
prevedie svoj obchod s odevmi a budovu nachádzajúcu sa na Tolstraat 19 a za to získa podiely spoločnosti Beheer. V súlade
s článkom 14 ods. 1 zákona z roku 1969 o dani z príjmu právnických osôb malo byť toto zlúčenie podnikov oslobodené od dane.
V neskoršej fáze mala spoločnosť Zwijnenburg nadobudnúť zostávajúce podiely spoločnosti Beheer, ktoré patrili rodičom a na
ktoré získala kúpnu opciu. Táto operácia mala byť podľa článku 15 ods. 1 písm. h) zákona z roku 1970 o dani z právnych úkonov
v spojení s článkom 5a ods. 1 vykonávacieho nariadenia k tomu istému zákonu oslobodená od dane z prevodu a prechodu.
Listom z 13. januára 2004 sa spoločnosť Zwijnenburg obrátila na daňovú správu, aby získala potvrdenie, že plánované zlúčenie
podnikov medzi Zwijnenburg a Beheer, ako aj neskoršie nadobudnutie podielov v spoločnosti Beheer spoločnosťou Zwijnenburg,
môžu byť vykonané bez zdanenia, najmä bez zaplatenia dane z prevodu a prechodu.
Rozhodnutím z 19. januára 2004 však inšpektor daňového úradu žiadosť zamietol, lebo sa domnieval, že plánované zlúčenie podnikov
patrí do pôsobnosti článku 14 ods. 4 zákona z roku 1969 o dani z príjmu právnických osôb, keďže jeho hlavným cieľom je vyhnúť
sa dani alebo ju odložiť.
Uvedený inšpektor, ktorému bola podaná sťažnosť, svoje rozhodnutie potvrdil. V odvolacom konaní Gerechtshof te ’s‑Gravenhage
rozhodol, že žaloba podaná spoločnosťou Zwijnenburg proti tomuto rozhodnutiu je nedôvodná.
Podľa tohto súdu síce plánované spojenie budov nachádzajúcich sa na Tolstraat 17 a 19 do jediného podniku, z ktorého by v konečnom
dôsledku vyplynuli výhody pre syna, spočívalo na platných ekonomických dôvodoch. Domnieva sa však, že spôsob zlúčenia podnikov
zvolený na spojenie oboch budov nebol motivovaný ekonomickými dôvodmi, keďže spoločnosť Zwijnenburg mala svoj podnik vložiť
do Beheer a neskôr získať podiely v poslednej uvedenej spoločnosti.
Gerechtshof te ’s‑Gravenhage sa domnieval, že spoločnosť Zwijnenburg z právneho hľadiska dostatočne nepreukázala, že hlavným
cieľom alebo jedným z hlavných cieľov plánovaného zlúčenia podnikov nie je daňový únik alebo vyhnutie sa daňovej povinnosti.
Jediným dôvodom vykonania tejto operácie spočívajúcej v zlúčení je podľa uvedeného súdu vyhnúť sa dani z prevodu a prechodu,
ktorú by bolo potrebné zaplatiť v prípade priameho prevodu nehnuteľnosti nachádzajúcej sa na Tolstraat 17 na spoločnosť Zwijnenburg,
ako aj odložiť zaplatenie dane z príjmu právnických osôb z rozdielu medzi účtovnou hodnotou tejto budovy a jej trhovou hodnotou
v okamihu prevodu.
Gerechtshof te ‘s‑Gravenhage dospel k záveru, že aj keby bol konečný cieľ operácie výrazom podnikania, bola by finančná konštrukcia,
ktorá bola na základe toho zvolená, iba umelým spôsobom, ako dosiahnuť daňové výhody vyhradené pre zlúčenia podnikov.
Spoločnosť Zwijnenburg preto podala kasačný opravný prostriedok na Hoge Raad der Nederlanden.
Tento súd konštatoval, že dotknutou operáciou rodičia získajú podiel na podniku, hoci ich úmyslom je zanechať ho synovi a jeho
manželke. Z toho vyvodil, že jedným z hlavných cieľov plánovaného zlúčenia je vyhnúť sa niektorým daňovým dôsledkom, a to
najmä dani z prevodu a prechodu, ktorú by spoločnosť Zwijnenburg bola povinná zaplatiť, keby nadobudla budovu nachádzajúcu
sa na Tolstraat 17 alebo keby na ňu boli prevedené podiely v spoločnosti Beheer.
Hoge Raad der Nederlanden uvádza, že článkom 14 zákona z roku 1969 o dani z príjmu právnických osôb sa preberajú ustanovenia
článku 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 na účely ich uplatnenia aj na výlučne vnútroštátne situácie. Konštatuje však, že
daň z prevodu a prechodu nepatrí k daniam, ktoré na základe tejto smernice nemajú byť vyberané.
Za týchto okolností Hoge Raad der Nederlanden rozhodol, že konanie sa prerušuje, a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu
otázku:
„Má sa článok 11 ods. 1 písm. a) smernice… 90/434… vykladať v tom zmysle, že je možné zamietnuť daňovníkovi uplatnenie výhodných
režimov tejto smernice, ak právne predpisy majú za cieľ zabrániť uplatneniu inej dane, ako sú dane uvedené vo výhodných režimoch
tejto smernice?“

O prejudiciálnej otázke

Úvodné pripomienky
Všetci účastníci konania, ktorí predložili písomné pripomienky, s výnimkou spoločnosti Zwijnenburg, dospeli k záveru, že Súdny
dvor sa má vyhlásiť za príslušný na zodpovedanie prejudiciálnej otázky.
V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa článku 234 ES má Súdny dvor právomoc vydať rozhodnutie o prejudiciálnej otázke týkajúcej
sa najmä výkladu Zmluvy ES, ako aj aktov prijatých inštitúciami Únie.
Je síce nesporné, že spor vo veci samej sa týka ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sa uplatňuje vo výlučne vnútroštátnom
kontexte.
Vnútroštátny súd však uviedol, že holandský zákonodarca sa pri preberaní ustanovení smernice 90/434 rozhodol uplatňovať daňové
zaobchádzanie stanovené touto smernicou aj na výlučne vnútroštátne situácie, takže vnútroštátne a cezhraničné reštrukturalizácie
podliehajú rovnakému daňovému režimu zlúčení.
Podľa judikatúry Súdneho dvora platí, že pokiaľ vnútroštátna právna úprava prispôsobí riešenie situácií, ktoré sú čisto vnútornou
záležitosťou, riešeniam upraveným právom Únie, a to najmä s cieľom predísť výskytu diskriminácie vlastných štátnych príslušníkov
alebo prípadného skreslenia hospodárskej súťaže, existuje jasný záujem Únie na tom, aby sa s cieľom predísť budúcim rozdielom
vo výklade vykladali ustanovenia alebo pojmy prebraté z práva Únie jednotným spôsobom bez ohľadu na podmienky, za ktorých
sa majú uplatniť (pozri rozsudky zo 17. júla 1997, Leur-Bloem, C‑28/95, Zb. s. I‑4161, bod 32, a z 15. januára 2002, Andersen
og Jensen, C‑43/00, Zb. s. I‑379, bod 18).
Treba dodať, že iba vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby posúdil presný význam tohto odkazu na právo Únie, pričom právomoc Súdneho
dvora je obmedzená len na preskúmanie ustanovení tohto práva (rozsudok Leur-Bloem, už citovaný, bod 33).
Z uvedených úvah vyplýva, že Súdny dvor má právomoc vykladať ustanovenia smernice 90/434, hoci priamo neupravujú situáciu,
o ktorú ide vo veci samej. Na otázku, ktorú položil Hoge Raad der Nederlanden, preto treba odpovedať.

O prejudiciálnej otázke
Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 vykladať v tom zmysle,
že zvýhodnenia, ktoré táto smernica zavádza, možno odoprieť daňovníkovi, ktorý sa chcel právnou konštrukciou v podobe zlúčenia
podnikov vyhnúť vybratiu dane, o akú ide vo veci samej, teda dane z prevodu a prechodu, hoci sa táto smernica na túto daň
nevzťahuje.
Zo spisu vyplýva, že keďže neexistuje výslovné vnútroštátne ustanovenie, ktoré by holandským daňovým orgánom dovoľovalo odoprieť
prospech z oslobodenia od dane z prevodu a prechodu v prípade zlúčenia podnikov, pokiaľ je preukázané, že vyhnutie sa uvedenej
dani pre daňovníka predstavuje hlavný dôvod zlúčenia, tieto orgány uplatňujú článok 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 tak,
že vyberú daň z príjmu právnických osôb namiesto nezaplatenej dane z prevodu a prechodu.
Pokiaľ ide o cieľ sledovaný uvedenou smernicou, Súdny dvor už spresnil, že podľa jej prvého odôvodnenia je ním zaviesť daňové
pravidlá, ktoré budú neutrálne z hľadiska hospodárskej súťaže, aby sa podniky mohli prispôsobiť požiadavkám spoločného trhu,
aby sa zvýšila ich produktivita a zlepšila sa konkurencieschopnosť na medzinárodnej úrovni. To isté odôvodnenie tiež stanovuje,
že zlúčeniam, rozdeleniam, prevodom majetku a výmenám akcií vo vzťahu k spoločnostiam rôznych členských krajín nesmú brániť
obmedzenia, nevýhody alebo skreslenia vyplývajúce najmä z daňových ustanovení členských štátov (rozsudok Leur-Bloem, už citovaný,
bod 45).
Konkrétnejšie je cieľom smernice 90/434 zamedziť daňovým prekážkam pri reštrukturalizácii cezhraničných podnikov tým, že sa
zabezpečí, aby prípadné zvýšenia hodnoty podielov na základnom kapitáli neboli zdaňované pred ich skutočnou realizáciou (rozsudky
z 5. júla 2007, Kofoed, C‑321/05, Zb. s. I‑5795, bod 32, a z 11. decembra 2008, A.T., C‑285/07, Zb. s. I‑9329, bod 28).
Na tieto účely smernica 90/434 stanovuje najmä vo svojom článku 4, že zlúčenie alebo rozdelenie nemá mať za následok zdanenie
kapitálových ziskov počítaných ako rozdiel medzi reálnou hodnotou prevedených aktív a pasív a ich hodnotou na daňové účely,
a vo svojom článku 8, že pri zlúčení, rozdeľovaní alebo výmene akcií nemá pridelenie cenných papierov, ktoré predstavujú kapitál
preberajúcej alebo nadobúdajúcej spoločnosti, akcionárovi prevádzajúcej alebo nadobudnutej spoločnosti výmenou za cenné papiere
predstavujúce kapitál nadobudnutej spoločnosti, samo osebe viesť k zdaneniu príjmu, zisku alebo kapitálového zisku tohto akcionára.
Súdny dvor tiež rozhodol, že spoločný systém zdaňovania zavedený smernicou 90/434, ktorý obsahuje rôzne daňové výhody, sa
uplatňuje rovnako na všetky operácie zlúčenia, rozdelenia, prevodu majetku a výmeny akcií bez ohľadu na ich dôvody, či už
sú finančné, ekonomické, alebo čisto daňové (rozsudky Leur‑Bloem, už citovaný, bod 36, a Kofoed, už citovaný, bod 30).
Z toho vyplýva, že určenie operácií, na ktoré sa môžu vzťahovať zvýhodnenia zavedené smernicou 90/434, nezávisí od finančných,
ekonomických alebo daňových dôvodov. Naproti tomu má pri vykonávaní možnosti stanovenej v článku 11 ods. 1 uvedenej smernice
svoju dôležitosť motív plánovanej operácie.
Na základe článku 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 tak členské štáty môžu odmietnuť uplatniť všetky ustanovenia smernice
alebo ich časť alebo môžu zrušiť všetky výhody vyplývajúce z operácie výmeny akcií, ak je hlavným cieľom tejto operácie alebo
jedným z jej hlavných cieľov daňový únik alebo vyhýbanie sa plateniu daní. To isté ustanovenie spresňuje, že skutočnosť, že
operácia nie je vykonaná z rozumných hospodárskych dôvodov, napr. reštrukturalizácie alebo racionalizácie činností spoločnosti
zúčastňujúcej sa na operácii, môže viesť k predpokladu, že hlavným alebo jedným z hlavných účelov operácie je vyhýbanie sa
plateniu daní alebo daňový únik (rozsudky Leur-Bloem, už citovaný, body 38 a 39, ako aj Kofoed, už citovaný, bod 37).
S cieľom overiť, či plánovaná operácia sleduje taký cieľ, príslušné vnútroštátne orgány nemôžu uplatňovať len vopred stanovené
všeobecné kritériá, ale musia z prípadu na prípad pristúpiť k jej celkovému preskúmaniu (rozsudok Leur‑Bloem, už citovaný,
bod 41).
Členské štáty totiž môžu na základe článku 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 odmietnuť uplatniť všetky ustanovenia tejto
smernice alebo ich časť a zrušiť výhody, ktoré z nich vyplývajú, len vo výnimočných a v individuálnych prípadoch (rozsudky
Kofoed, už citovaný, bod 37, a A.T., už citovaný, bod 31).
V dôsledku toho treba článok 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 ako ustanovenie upravujúce výnimku vykladať doslovne s ohľadom
na jeho znenie, účel, ako aj kontext, ktorého je súčasťou.
Uvedené ustanovenie sa teda pri odkaze na platné ekonomické dôvody, na reštrukturalizáciu alebo racionalizáciu činností spoločností
zúčastňujúcich sa na danej operácii, pri ktorých existencii sa predpoklad daňového úniku alebo vyhnutia sa daňovým povinnostiam
neuplatní, jasne obmedzuje na oblasť zlučovania spoločností a iných operácií reorganizácie, ktoré sa ich týkajú, a použije
sa len na dane spojené s týmito operáciami.
Uvedené konštatovania sú navyše podporené skutočnosťou, že za súčasného stavu práva Únie oblasť priamych daní ako taká nepatrí
do právomoci Únie.
Ako totiž uviedla generálna advokátka v bode 52 návrhov, smernica 90/434 nezavádza úplnú harmonizáciu daní, ktoré môžu byť
vyberané v súvislosti so zlúčením alebo s inou podobnou operáciou medzi spoločnosťami rôznych členských štátov. Táto smernica
sa zavedením daňových pravidiel, ktoré sú neutrálne z hľadiska hospodárskej súťaže, obmedzuje na nápravu určitých daňových
znevýhodnení súvisiacich s cezhraničnou reštrukturalizáciou podnikov.
Z toho vyplýva, že len na dane, ktoré sú výslovne uvedené v smernici 90/434, sa môžu vzťahovať zvýhodnenia zavedené touto
smernicou, a teda môžu patriť do pôsobnosti výnimky stanovenej v článku 11 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice.
Smernica 90/434 síce v rámci zavedených zvýhodnení priznáva zvláštne miesto zdaneniu kapitálových ziskov, v zásade však odkazuje
na dane zaťažujúce spoločnosti, ako aj na dane, ktoré sú povinní zaplatiť spoločníci týchto spoločností.
V uvedenej smernici naproti tomu neexistuje nijaký náznak, ktorý by umožňoval dospieť k záveru, že jej zámerom bolo rozšíriť
prospech zo zvýhodnenia na iné dane, než je daň, o akú ide vo veci samej, ktorá sa vyberá v prípade nadobudnutia nehnuteľnosti
nachádzajúcej sa v dotknutom členskom štáte.
Na taký prípad totiž treba pozerať tak, že vždy patrí do daňovej právomoci členských štátov.
Za týchto podmienok nemožno prospech zo zvýhodnení zavedených smernicou 90/434 odoprieť na základe článku 11 ods. 1 písm. a)
tejto smernice s cieľom kompenzovať nezaplatenie dane, ako je daň, o ktorú ide vo veci samej, ktorej základ a sadzba sa nevyhnutne
odlišujú od daní použiteľných na zlučovania spoločností a iné operácie reorganizácie, ktoré sa ich týkajú.
Prijatie iného prístupu by neviedlo len k ohrozeniu jednotného a súdržného výkladu smernice 90/434, ale išlo by aj nad rámec
toho, čo je nevyhnutné na ochranu finančných záujmov dotknutého členského štátu, ako je stanovené v štvrtom odôvodnení tejto
smernice. Ako uviedla generálna advokátka v bode 66 návrhov, ak vyhnúť sa dani z prevodu a prechodu predstavuje hlavný cieľ
plánovaného zlúčenia, obmedzuje sa chránený finančný záujem dotknutého členského štátu na vybratie tej istej dane z prevodu
a prechodu, a teda nemôže patriť do pôsobnosti uvedenej smernice.
Vzhľadom na uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať, že článok 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 sa má vykladať
v tom zmysle, že zvýhodnenia, ktoré táto smernica zavádza, nemožno odoprieť daňovníkovi, ktorý sa chcel právnou konštrukciou
v podobe zlúčenia podnikov vyhnúť vybratiu dane, o akú ide vo veci samej, teda dani z prechodu a prevodu, keďže táto daň nepatrí
do pôsobnosti tejto smernice.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
Článok 11 ods. 1 písm. a) smernice Rady 90/434/EHS z 23. júla 1990 o spoločnom systéme zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach,
prevodoch majetku a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov sa má vykladať v tom zmysle, že zvýhodnenia,
ktoré táto smernica zavádza, nemožno odoprieť daňovníkovi, ktorý sa chcel právnou konštrukciou v podobe zlúčenia podnikov
vyhnúť vybratiu dane, o akú ide vo veci samej, teda dani z prechodu a prevodu, keďže táto daň nepatrí do pôsobnosti tejto
smernice.
Podpisy
*
Jazyk konania: holandčina.