CELEX: 62001CJ0413
Fri rörlighet för arbetstagare
Artikel 48 i EG-fördraget (nu artikel 39 EG i ändrad lydelse)
Begreppet arbetstagare
Anställningsavtal som på förhand har ingåtts för kortare tid
Bibehållande av ställning som arbetstagare efter anställningsavtalets upphörande
Villkor för att bevilja sociala förmåner i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning (EEG) nr 1612/68
Utbildningsstöd

Verwaltungsgerichtshof har, genom beslut av den 13 september 2001 som inkom till domstolens kansli den 17 oktober samma år,
i enlighet med artikel 234 EG ställt två frågor om tolkningen av artikel 48 i EG-fördraget (nu artikel 39 EG i ändrad lydelse).
Dessa frågor har uppkommit i en tvist mellan Franca Ninni-Orasche och Bundesminister für Wissenschaft, Verkehr und Kunst (förbundsministern
för vetenskap, samfärdsel och konst) angående den senares avslag på Franca Ninni-Orasches ansökan om utbildningsstöd enligt
bestämmelserna i Studienförderungsgesetz (lagen om utbildningsstöd) (BGBl., 1992/305).
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapslagstiftningen
Enligt artikel 48 i fördraget skall fri rörlighet för arbetstagare säkerställas inom gemenskapen. Denna fria rörlighet skall
innebära att all diskriminering av arbetstagare från medlemsstaterna på grund av nationalitet skall avskaffas vad gäller anställning,
lön och övriga arbets- och anställningsvillkor.
Artikel 7.1 och 7.2 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen
(EGT L 257, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 33), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2434/92
av den 27 juli 1992 (EGT L 245, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 160), har följande lydelse:
”1.
En arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat får inom en annan medlemsstats territorium inte på grund av sin nationalitet
behandlas annorlunda än landets egna arbetstagare i fråga om anställnings- och arbetsvillkor, speciellt vad avser lön, avskedande
och, om han eller hon skulle bli arbetslös, återinsättande i arbete eller återanställning.
2.
Arbetstagaren skall åtnjuta samma sociala och skattemässiga förmåner som landets medborgare.”
I sjätte skälet i ingressen till rådets direktiv 93/96/EEG av den 29 oktober 1993 om rätt till bosättning för studerande anges
att de som har rätt till bosättning inte får utgöra en orimlig börda för värdmedlemsstatens finanser.
I sjunde skälet i samma direktiv stadgas följande:
”Enligt gemenskapens nuvarande lagstiftning, och som fastställts genom domstolens praxis, inryms inte bidrag till uppehälle
för studerande inom fördragets tillämpningsområde enligt dess artikel 7.”
I artikel 3 i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”Detta direktiv ger inte studenter som har rätt till bosättning en rätt till utbildningsstöd i värdmedlemsstaten.”
Den nationella lagstiftningen
Bestämmelserna om och villkoren för rätt till utbildningsstöd finns, i österrikisk rätt, i Studienförderungsgesetz. Det föreskrivs
i 2 § i denna lag att österrikiska medborgare (2 § första meningen och 3 §) samt utlänningar och med dem likställda statslösa
personer (2 § andra meningen och 4 §) får ansöka om de stöd som avses i lagen, varvid det beträffande sistnämnda begrepp hänvisas
till gemenskapsrätten.
Bakgrunden i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Det framgår av beslutet om hänskjutande att sökanden i målet vid den nationella domstolen, Franca Ninni-Orasche, är italiensk
medborgare och sedan den 18 januari 1993 gift med en österrikare. Hon är sedan den 25 november 1993 bosatt i Österrike och
hade tillstånd att uppehålla sig i denna medlemsstat, vilket var giltigt fram till och med den 10 mars 1999. Genom detta tillstånd
fick hon rätt att ta anställning eller arbeta som egenföretagare i Österrike på samma villkor som österrikiska arbetstagare.
Franca Ninni-Orasche hade en tidsbegränsad anställning i Österrike från och med den 6 juli 1995 till och med den 25 september
1995. Hon arbetade i en österrikisk restaurangrörelse som servitris med behörighet att ta emot betalning. Förutom att ta emot
betalning svarade hon även för lagerhållning genom vilken hon fyllde på lagret och svarade för lagringen av de produkter som
erbjöds. Den 16 oktober 1995 fick hon godkänt avgångsbetyg från gymnasieutbildning efter att ha deltagit i kvällskurser i
vilka det endast krävdes att hon var närvarande vid proven. Franca Ninni-Orasche tog på detta sätt en studentexamen av tekniskt
slag (Maturità tecnica – Diploma di ragioniere e perito commerciale) med stöd av vilken hon kunde skriva in sig vid ett österrikiskt
universitet.
Under perioden oktober 1995–mars 1996 sökte Franca Ninni-Orasche ett arbete som motsvarade hennes utbildning och yrkeserfarenhet.
De ansökningar som hon härvid spontant skickade till hotell och till en bank blev emellertid resultatlösa. I mars 1996 påbörjade
hon därför studier i romanska språk och romansk litteratur med italienska och franska som huvudämnen vid universitetet i Klagenfurt
(Österrike).
Den 16 april 1996 ansökte Franca Ninni-Orasche om utbildningsstöd enligt Studienförderungsgesetz. Sedan de lokala myndigheterna
hade avslagit ansökan överklagade hon avslagsbeslutet till Bundesminister für Wissenschaft, Verkehr und Kunst, som också avslog
hennes ansökan. Franca Ninni-Orasche beslutade därför att väcka talan mot ministerns beslut vid Verfassungsgerichtshof (österrikisk författningsdomstol). Nämnda domstol ogillade Franca Ninni‑Orasches
talan. Verfassungsgerichtshof beslutade emellertid, efter det att en kompletterande ansökan inkommit till den, att hänvisa
sökanden till att ge in ett överklagande till Verwaltungsgerichtshof.
Verwaltungsgerichtshof anser att det, med hänsyn till domstolens rättspraxis om artikel 48 i fördraget och artikel 7.2 i förordning
nr 1612/68, finns anledning att först undersöka huruvida Franca Ninni-Orasche har förvärvat ställning som arbetstagare. Verwaltungsgerichtshof
har i detta avseende ställt sig frågan huruvida den korttidsanställning som hon hade kan anses som ett faktiskt och verkligt
arbete som ger henne ställning som arbetstagare, med hänsyn till domstolens rättspraxis på området (dom av den 23 mars 1982
i mål 53/81, Levin, REG 1982, s. 1035, punkt 17, svensk specialutgåva, volym 6, s. 335, och av den 26 februari 1992 i mål C-357/89,
Raulin, REG 1992, s. I-1027).
Den nationella domstolen har härefter påmint om att det enligt nämnda rättspraxis krävs, i fråga om stöd för högre utbildning,
att det finns kontinuitet mellan det tidigare yrkesarbetet och studierna, med undantag av de fall då den migrerande arbetstagaren
ofrivilligt har blivit arbetslös och därför, på grund av situationen på arbetsmarknaden, är tvungen att omskola sig till ny
yrkesverksamhet.
Den nationella domstolen har, mot bakgrund av denna rättspraxis, ställt sig frågan om det ur arbetstagarens synvinkel skall
anses att ett anställningsförhållande som redan från början har ingåtts för viss tid upphör frivilligt eller ofrivilligt och
om det i detta hänseende har någon betydelse att den berörda personen har försökt finna en annan anställning i värdmedlemsstaten
innan hon påbörjar studier och erhåller de kvalifikationer som krävs för att hon skall kunna skriva in sig vid ett universitet.
Den nationella domstolen har slutligen påpekat att det, med hänsyn till domen av den 21 juni 1988 i mål 39/86, Lair (REG 1988,
s. 3161; svensk specialutgåva, volym 9, s. 475), punkt 43, även bör undersökas huruvida, i det sammanhang som är aktuellt
i målet vid den nationella domstolen, Franca Ninni-Orasches ansökan om utbildningsstöd utgör missbruk. Det senare skulle innebära
att gemenskapsbestämmelserna om rätt till utbildningsstöd och om förbud mot diskriminering inte skall tillämpas.
Det är mot bakgrund av dessa rättsliga och faktiska förhållanden som Verwaltungsgerichshof har beslutat att förklara målet
vilande och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1.
a)
Medför den omständigheten att en unionsmedborgare under kort tid (i förevarande fall två och en halv månader) varit anställd
i en medlemsstat i vilken personen i fråga inte är medborgare, varvid anställningen var tidsbegränsad redan från början, att
denna person blivit arbetstagare i den mening som avses i artikel 48 i fördraget ...?
b)
Har det i detta fall vid bedömningen av frågan huruvida den berörda personen är arbetstagare, i ovannämnda mening, betydelse
att vederbörande
i)
påbörjade nämnda anställning först flera år efter sin ankomst till värdmedlemsstaten,
ii)
efter godkänt avgångsbetyg från gymnasieutbildning i ursprungsmedlemsstaten fick rätt att skriva in sig vid universitet i
värdmedlemsstaten kort tid efter det att den kortvariga, tidsbegränsade anställningen hade upphört,
iii)
under tiden efter den kortvariga, tidsbegränsade anställningens slut och fram till studiestarten försökte finna en ny anställning?
2.
Om den berörda personen är (migrerande) arbetstagare i den mening som anges i fråga 1:
a)
Skall ett redan från början tidsbegränsat anställningsförhållande anses sluta frivilligt efter det att anställningstiden har
löpt ut?
b)
Om svaret är ja: Har det i så fall vid bedömningen av frågan huruvida anställningsförhållandet slutade frivilligt eller ofrivilligt,
i sig eller i kombination med de andra omständigheter, betydelse
i)
att personen i fråga fick behörighet att studera vid universitet i värdmedlemsstaten, genom en examen i ursprungsmedlemsstaten,
kort tid efter det att nämnda anställning hade upphört och/eller
ii)

att personen i fråga direkt efter anställningens slut och fram till studiestarten försökte få en ny anställning?
Har det för besvarandet av denna fråga någon betydelse huruvida den nya anställning som den berörda personen försökte finna
i sakligt hänseende utgör ett slags fortsättning på liknande (låg) nivå av den avslutade tidsbegränsade anställningen eller
om det är en anställning som motsvarar den högre examen som denna person har erhållit under tiden? ”
Den första frågan
Den nationella domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i dels huruvida den omständigheten att en medborgare
i en medlemsstat tillfälligt under två och en halv månader har arbetat i en annan medlemsstat, i vilken personen i fråga inte
är medborgare, medför att denna person kan anses som arbetstagare i den mening som avses i artikel 48 i fördraget, dels huruvida
sådana omständigheter som att vederbörande före och efter anställningsperioden
–
påbörjade anställningen först flera år efter sin ankomst till värdmedlemsstaten,
–
efter godkänt avgångsbetyg från gymnasieutbildning i ursprungsstaten fick rätt att skriva in sig vid universitet i värdmedlemsstaten
kort tid efter det att den kortvariga, tidsbegränsade anställningen hade upphört, eller
–
under tiden efter den kortvariga, tidsbegränsade anställningens slut och fram till studiestarten försökte finna en ny anställning
har betydelse i detta hänseende.
Yttranden som har inkommit till domstolen
Samtliga regeringar som har inkommit med yttranden till domstolen anser, i likhet med Europeiska gemenskapernas kommission,
att ett kortvarigt anställningsförhållande med en redan från början fastställd varaktighet inte i sig utesluter att personen
i fråga kan anses ha ställning som arbetstagare i den mening som avses i artikel 48 i fördraget. De har hänvisat till domstolens
rättspraxis, enligt vilken enbart den som utför ett faktiskt och verkligt arbete, som inte är av en så begränsad omfattning
att det enbart är fråga om en marginell och sidoordnad verksamhet, kan anses som arbetstagare.
Enligt den tyska regeringen och kommissionen medför en redan från början tidsbegränsad, kortvarig anställning, som en medborgare
i en medlemsstat har i en annan medlemsstat i vilken han inte är medborgare, att han har ställning som arbetstagare i den
mening som avses i artikel 48 i fördraget. De anser att det i detta hänseende saknar betydelse att sökanden i målet vid den
nationella domstolen vid flera tillfällen sökte ett arbete, eller ett nytt arbete motsvarande de högre kvalifikationer som
förvärvats efter det att det tidsbegränsade anställningsavtalet hade löpt ut, eller att hon fick godkänt avgångsbetyg från
gymnasieutbildning i ursprungsmedlemsstaten.
Den österrikiska och den danska regeringen samt Förenade Kungarikets regering har gjort gällande att den nationella domstolen
skall bedöma samtliga omständigheter i målet vid den nationella domstolen för att, på grundval av objektiva kriterier, avgöra
huruvida den berörda personen, i stället för att verkligen försöka utöva sin rätt till fri rörlighet i syfte att arbeta, i
realiteten hade för avsikt att studera i en annan medlemsstat än den där hon hade sitt ursprung och således försökte skapa
en situation i vilken hon framstod som en arbetstagare, i det enda syftet att få tillgång till sådana förmåner som ett utbildningsstöd.
De anser härvid att de omständigheter som den nationella domstolen har hänvisat till i sin första fråga är särskilt relevanta.
Den danska regeringen har i detta hänseende tillagt att den omständigheten att sökanden i målet vid den nationella domstolen
endast hade en avlönad anställning under två och en halv månader under de två och ett halvt år som hon vistades i värdmedlemsstaten
också är en omständighet som nämnda domstol skall beakta vid prövningen av huruvida anställningen i fråga var marginell och
sidoordnad.
Domstolens svar
Domstolen erinrar först om att enligt fast rättspraxis är begreppet arbetstagare i den mening som avses i artikel 48 i fördraget,
ett gemenskapsrättsligt begrepp som inte skall tolkas restriktivt (se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den
3 juli 1986 i mål 66/85, Lawrie-Blum, REG 1986, s. 2121, punkt 16, svensk specialutgåva, volym 8, s. 661, av den 21 juni 1988
i mål 197/86, Brown, REG 1988, s. 3205, punkt 21, svensk specialutgåva, volym 9, s. 489, av den 26 februari 1992 i mål C‑3/90,
Bernini, REG 1992, s. I-1071, punkt 14, och av den 8 juni 1999 i mål C-337/97, Meeusen, REG 1999, s. I-3289, punkt 13).
Detta begrepp skall dessutom definieras enligt objektiva kriterier med stöd av vilka anställningsförhållandet karaktäriseras
med hänsyn till de berörda personernas rättigheter och skyldigheter. Det huvudsakliga kännetecknet för ett anställningsförhållande
är att en person under en viss tid, till förmån för någon annan och enligt dennes anvisningar utför tjänster i utbyte mot
vilka han erhåller ersättning (se bland annat domen i det ovannämnda målet Lawrie-Blum, punkt 17, dom av den 31 maj 1989 i
mål 344/87, Bettray, REG 1989, s. 1621, punkt 12, och domen i det ovannämnda målet Meeusen, punkt 13).
En avlönad verksamhet som utövas under kortare tid kan, mot bakgrund av denna rättspraxis, inte i sig medföra att artikel
48 i fördraget inte skall tillämpas på den.
Det är emellertid enbart den som utför ett faktiskt och verkligt arbete, som inte är av en så begränsad omfattning att det
enbart är fråga om en marginell och sidoordnad verksamhet, som kan anses som arbetstagare (se bland annat domarna i de ovannämnda
målen Levin, punkt 17, och Meeusen, punkt 13).
Den nationella domstolen skall, vid prövningen av huruvida detta villkor är uppfyllt, grunda sig på objektiva kriterier och
göra en helhetsbedömning av alla de omständigheter i målet som avser arten av såväl de aktuella verksamheterna som anställningsförhållandet
i fråga.
Det är viktigt att precisera att omständigheter som avser den aktuella personens beteende före och efter anställningsperioden
saknar betydelse när det, vid bedömningen av huruvida en anställning kan medföra att personen i fråga får ställning som arbetstagare
i den mening som avses i artikel 48 i fördraget, skall fastställas huruvida sådan ställning som avses i denna artikel föreligger.
Sådana omständigheter har nämligen inget samband med de objektiva kriterier som angetts i den rättspraxis som det har erinrats
om i punkterna 23 och 24 i denna dom.
Domstolen noterar särskilt att de tre omständigheter som den nationella domstolen har hänvisat till, det vill säga att den
berörda personen var anställd som servitris först flera år efter sin ankomst till värdmedlemsstaten, att hon fick ett utbildningsbevis
som gav henne rätt att skriva in sig vid universitet i denna stat kort tid efter det att den kortvariga anställningen hade
upphört och att hon efter nämnda anställnings slut försökte finna en ny anställning, inte har något samband med vare sig det
förhållandet att den verksamhet som hon utövade eventuellt var sidoordnad eller denna verksamhets eller anställningsförhållandets
art.
Domstolen kan av samma skäl inte heller godta den danska regeringens ståndpunkt, enligt vilken det, vid bedömningen av huruvida
det var fråga om en faktisk och verklig avlönad verksamhet, är nödvändigt att ta hänsyn till den korta tid som verksamheten
varade jämfört med den tid under vilken den berörda personen sammanlagt vistades i värdmedlemsstaten, en tid som i målet vid
den nationella domstolen uppgick till två och ett halvt år.
Det har slutligen hävdats att den nationella domstolen är skyldig att pröva, på grundval av omständigheterna i målet, huruvida
sökanden genom missbruk har försökt skapa en situation i vilken hon kan göra gällande att hon har ställning av arbetstagare
i den mening som avses i artikel 48 i fördraget, i syfte att få de förmåner som följer av denna ställning. Det räcker härvid
att konstatera att ett eventuellt missbruk av de rättigheter som följer av gemenskapens rättsordning enligt bestämmelserna
om den fria rörligheten för arbetstagare förutsätter att den berörda personen ingår i den personkrets (
ratione personae
) på vilken fördraget är tillämpligt genom att denne uppfyller villkoren för att kunna kvalificeras som arbetstagare, i den
mening som avses i nämnda bestämmelse. Av detta följer att den problematik som avser missbruk av rättigheter inte kan påverka
svaret på den första frågan.
Mot bakgrund av föregående överväganden skall den första frågan besvaras så, att den omständigheten att en medborgare i en
medlemsstat tillfälligt under två och en halv månader har arbetat i en annan medlemsstat, i vilken personen i fråga inte är
medborgare, medför att denna person kan anses som arbetstagare i den mening som avses i artikel 48 i fördraget, förutsatt
att den avlönade verksamheten inte är enbart marginell och sidoordnad.
Det ankommer på den nationella domstolen att göra den prövning av de faktiska omständigheterna som krävs för att avgöra huruvida
så är fallet i det mål som är anhängigt vid den. Sådana omständigheter som att den berörda personen före och efter anställningsperioden
–
påbörjade anställningen först flera år efter sin ankomst till värdmedlemsstaten,
–
efter godkänt avgångsbetyg från gymnasieutbildning i ursprungsstaten fick rätt att skriva in sig vid universitet i värdmedlemsstaten
kort tid efter det att den kortvariga, tidsbegränsade anställningen hade upphört, eller
–
under tiden efter den kortvariga, tidsbegränsade anställningens slut och fram till studiestarten försökte finna en ny anställning
saknar betydelse i detta hänseende.
Den andra frågan
Den nationella domstolen har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida en sådan gemenskapsmedborgare som sökanden
i målet vid den nationella domstolen, för det fall denna person anses ha ställning som migrerande arbetstagare i den mening
som avses i artikel 48 i fördraget, skall anses ha blivit arbetslös frivilligt, i den mening som avses i den i detta avseende
relevanta rättspraxisen från domstolen, uteslutande till följd av att personens anställningsavtal, som redan från början hade
ingåtts för en tidsbegränsad period, har löpt ut.
Enligt den rättspraxis som det har hänvisats till i föregående punkt skall migrerande arbetstagare tillförsäkras vissa rättigheter
som har samband med ställningen som arbetstagare, även om de inte längre har något anställningsförhållande (se domen i det
ovannämnda målet Lair, punkt 36, och dom av den 24 september 1998 i mål C-35/97, kommissionen mot Frankrike, REG 1998, s.
I-5325, punkt 41).
En medborgare i en annan medlemsstat som efter fullgjord yrkesverksamhet i värdmedlemsstaten där inleder universitetsstudier
som leder till en yrkesbehörighet skall, i fråga om stöd för universitetsutbildning, anses behålla sin ställning som arbetstagare.
I den egenskapen har han rätt att åberopa artikel 7.2 i förordning nr 1612/68, förutsatt att det finns kontinuitet mellan
den tidigare yrkesverksamheten och de fortsatta studierna. Det kan emellertid inte krävas att detta villkor skall tillämpas
på en migrerande arbetstagare som ofrivilligt har blivit arbetslös och som, på grund av situationen på arbetsmarknaden, är
tvungen att omskola sig till ny yrkesverksamhet (se, för ett liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen Lair, punkt
39, och Raulin, punkt 21).
Detta konstaterande får emellertid inte leda till att en medborgare i en medlemsstat beger sig till en annan medlemsstat enbart
i syfte att där kunna omfattas av systemet för studiestöd efter en mycket kort period av yrkesverksamhet. Gemenskapsbestämmelserna
skall nämligen inte tillämpas på ett sådant missbruk (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Lair,
punkt 43).
Yttranden som har inkommit till domstolen
Den österrikiska och den tyska samt Förenade Kungarikets regeringen anser för det första att den omständigheten att anställningsavtalet
löper på bestämd tid och således på förhand accepterats av den anställda personen i fråga hindrar att personen, efter det
att nämnda avtal har löpt ut, kan anses ha blivit arbetslös frivilligt. Den tyska regeringen har i detta hänseende tillagt
att begreppet ofrivillig arbetslöshet, i den mening som avses i domstolens rättspraxis, endast avser fall av uppsägningar.
De anser för det andra att det inte kan hävdas att det finns ett samband mellan Franca Ninni-Orasches anställning i en restaurangrörelse
och hennes studier i romanska språk och romansk litteratur.
Kommissionen har däremot, med åberopande av domstolens rättspraxis angående associeringsrådets beslut nr 1/80 av den 19 september
1980 om utveckling av associeringen mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet, däribland dom av den 23 januari
1997 i mål C-171/95, Tetik (REG 1997, s. I-329), punkterna 38 och 39, gjort gällande att den omständigheten att ett redan
från början tidsbegränsat anställningsförhållande upphör, till följd av att avtalet löper ut, i allmänhet inte är avhängig
av arbetstagarens egen vilja. Mot denna bakgrund hade Franca Ninni-Orasche, enligt kommissionen, blivit arbetslös ofrivilligt.
Kommissionen anser emellertid att det av handlingarna i målet inte framgår att det är på grund av situationen på arbetsmarknaden
som sökanden i målet vid den nationella domstolen har varit tvungen att omskola sig till en annan yrkesverksamhet än den där
hon tidigare var anställd. Hon har följaktligen förlorat sin ställning som arbetstagare i den mening som avses i artikel 48
i fördraget.
Domstolens svar
Domstolen konstaterar först att det ankommer på den nationella domstolen att göra den prövning av de faktiska omständigheterna
som krävs för att avgöra om det, i enlighet med den rättspraxis som det har erinrats om i punkterna 34–36 i denna dom, finns
kontinuitet mellan den avlönade verksamhet som sökanden tidigare utövade och de fortsatta studierna, om sökanden blev arbetslös
ofrivilligt och om hon, på grund av situationen på arbetsmarknaden, var tvungen att omskola sig till en ny yrkesverksamhet,
eller om hon enbart utövade denna verksamhet i syfte att kunna omfattas av systemet för studiestöd i värdmedlemsstaten.
Det skall emellertid framhållas att det förhållandet att ett anställningsavtal redan från början har ingåtts för en tidsbegränsad
period inte i sig nödvändigtvis leder till slutsatsen att den anställde i fråga automatiskt blir arbetslös frivilligt, när
avtalet löper ut.
Även om det är riktigt att ett anställningsavtal i regel är resultatet av förhandlingar, är det ändå inte sällan förekommande
att arbetstagaren saknar allt inflytande över varaktigheten och arten av det anställningsavtal som denne kan ingå med en eventuell
arbetsgivare. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 53 och 54 i sitt förslag till avgörande är det, inom vissa verksamhetsområden,
tvärtom så att anställningsavtal som ingås för en begränsad period är vanligt förekommande. Det finns olika anledningar för
detta, såsom att det rör sig om säsongsarbete, att marknaden i fråga är konjunkturkänslig eller att det i den nationella arbetsrättslagstiftningen
kan uppställas stränga krav.
Den nationella domstolen kan således, vid sin prövning av om sökanden blev arbetslös frivilligt eller ofrivilligt, bland annat
beakta sådana omständigheter som den sedvänja som råder inom sektorn för den ekonomiska verksamheten i fråga, möjligheterna
att inom sektorn finna en anställning som inte är tidsbegränsad, det eventuella intresset av att endast åta sig förpliktelser
inom ramen för ett tidsbegränsat anställningsförhållande eller de förekommande möjligheterna att förlänga anställningsavtalet.
De omständigheter som den nationella domstolen har hänvisat till, det vill säga att den berörda personen, så snart anställningsavtalet
löpte ut, fick ett utbildningsbevis som gav personen rätt att skriva in sig vid universitet i värdmedlemsstaten, att personen
sökte en ny anställning omedelbart efter det att anställningsförhållandet hade upphört samt arten och nivån på den nya anställning
som söktes har inte nödvändigtvis betydelse i detta hänseende. Sådana omständigheter kan nämligen ge stöd såväl för antagandet
att sökanden i målet vid den nationella domstolen blev arbetslös ofrivilligt som för antagandet att hon blev arbetslös frivilligt.
Dessa omständigheter kan emellertid visa sig ha betydelse vid prövningen av huruvida sökanden i detta mål utövade en kortvarig,
avlönad verksamhet enbart i syfte att kunna omfattas av systemet för studiestöd i värdmedlemsstaten.
Det skall dessutom tilläggas att det, vid denna prövning, finns anledning att även ta hänsyn till dels att sökanden i målet
vid den nationella domstolen förefaller ha begett sig till värdmedlemsstaten för att bo där tillsammans med sin make, som
är medborgare i denna stat, och inte enbart i syfte att omfattas av systemet för studiestöd, dels att hon vistas där lagligen.
Mot bakgrund av det ovan anförda skall den andra frågan besvaras så, att en sådan gemenskapsmedborgare som sökanden i målet
vid den nationella domstolen, för det fall denna person anses ha ställning som migrerande arbetstagare i den mening som avses
i artikel 48 i fördraget, har inte nödvändigtvis blivit arbetslös frivilligt, i den mening som avses i den i detta avseende
relevanta rättspraxisen från domstolen, uteslutande till följd av att personens anställningsavtal, som redan från början hade
ingåtts för en tidsbegränsad period, har löpt ut.
Rättegångskostnader
De kostnader som har förorsakats den österrikiska och den danska regeringen, Förenade kungarikets regering samt kommissionen,
vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna
i målen vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att
besluta om rättegångskostnaderna.
På dessa grunder beslutar,
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
angående de frågor som genom beslut av den 13 september 2001 har ställts av Verwaltungsgerichtshof, följande dom:
1)
Den omständigheten att en medborgare i en medlemsstat tillfälligt under två och en halv månader har arbetat i en annan medlemsstat,
i vilken personen i fråga inte är medborgare, medför att denna person kan anses som arbetstagare i den mening som avses i
artikel 48 i EG‑fördraget (nu artikel 39 EG i ändrad lydelse), förutsatt att den avlönade verksamheten inte är enbart marginell
och sidoordnad.
Det ankommer på den nationella domstolen att göra den prövning av de faktiska omständigheterna som krävs för att avgöra huruvida
så är fallet i det mål som är anhängigt vid den. Sådana omständigheter som att den berörda personen före och efter anställningsperioden
–
påbörjade anställningen först flera år efter sin ankomst till värdmedlemsstaten,
–
efter godkänt avgångsbetyg från gymnasieutbildning i ursprungsstaten fick rätt att skriva in sig vid universitet i värdmedlemsstaten
kort tid efter det att den kortvariga, tidsbegränsade anställningen hade upphört, eller
–
under tiden efter den kortvariga, tidsbegränsade anställningens slut och fram till studiestarten försökte finna en ny anställning
saknar betydelse i detta hänseende.
2)
En sådan gemenskapsmedborgare som sökanden i målet vid den nationella domstolen, för det fall denna person anses ha ställning
som migrerande arbetstagare i den mening som avses i artikel 48 i fördraget, har inte nödvändigtvis blivit arbetslös frivilligt,
i den mening som avses i den i detta avseende relevanta rättspraxisen från domstolen, uteslutande till följd av att personens
anställningsavtal, som redan från början hade ingåtts för en tidsbegränsad period, har löpt ut.
Puissochet
Gulmann
Skouris
Macken
Colneric
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den  6 november 2003.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk: tyska.