CELEX: 62008CJ0063
Sociální politika
Ochrana těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň
Směrnice 92/85/EHS
Články 10 a 12
Zákaz výpovědi od počátku těhotenství až do konce mateřské dovolené
Soudní ochrana práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Společenství
Rovné zacházení pro muže a ženy
Směrnice 76/207/EHS
Článek 2 odst. 7 třetí pododstavec
Méně příznivé zacházení se ženou spojené s těhotenstvím nebo mateřskou dovolenou
Omezení procesních prostředků, kterých mohou využít ženy propuštěné během svého těhotenství

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 10 a 12 směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desátá směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) (
Úř. věst. L 348, s. 1
; Zvl. vyd. 05/02, s. 110), jakož i článku 2 směrnice Rady 76/207/EHS ze dne o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky (
Úř. věst. L 39, s. 40
; Zvl. vyd. 05/01, s. 187), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/73/ES ze dne (
Úř. věst. L 269, s. 15
; Zvl. vyd. 05/04, s. 255; dále jen „směrnice 76/207“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi V. Pontin a jejím bývalým zaměstnavatelem, společností T-Comalux SA (dále jen „T-Comalux“), v návaznosti na propuštění V. Pontin v lednu roku 2007.
Právní rámec
Právo Společenství
Směrnice 92/85
Z devátého bodu odůvodnění směrnice 92/85 vyplývá, že ochrana bezpečnosti a zdraví těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň by neměla vyústit v nepříznivé zacházení s nimi na trhu práce ani se nepříznivě dotýkat směrnic o rovném zacházení pro muže a ženy.
Podle jejího čl. 1 odst. 1 je účelem uvedené směrnice uskutečňování opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň.
Těhotná zaměstnankyně je v čl. 2 písm. a) směrnice 92/85 definována jako „těhotná zaměstnankyně, která uvědomí svého zaměstnavatele o svém stavu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi“.
Podle čl. 8 odst. 1 uvedené směrnice jsou členské státy povinny přijmout nezbytná opatření, aby zajistily, že zaměstnankyně ve smyslu článku 2 této směrnice mají nárok na nepřetržité období nejméně čtrnácti týdnů mateřské dovolené rozložené před nebo po porodu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
Článek 10 směrnice 92/85, nazvaný „Zákaz výpovědi“, zní následovně:
„K zaručení zaměstnankyním ve smyslu článku 2 výkonu jejich práv na bezpečnost a ochranu zdraví uznaných podle tohoto článku se stanoví, že:
1)
členské státy přijmou nezbytná opatření k zákazu výpovědi dané zaměstnankyním ve smyslu článku 2 po dobu od počátku jejich těhotenství až do konce jejich mateřské dovolené uvedené v čl. 8 odst. 1, kromě výjimečných případů nesouvisejících s jejich stavem, které jsou dovoleny podle vnitrostátních právních předpisů nebo zvyklostí a popřípadě za předpokladu, že k tomu dá příslušný orgán souhlas;
2)
je-li zaměstnankyni ve smyslu článku 2 dána výpověď během doby uvedené v bodu 1, musí zaměstnavatel uvést náležité odůvodnění písemně;
3)
členské státy přijmou nezbytná opatření k ochraně zaměstnankyň ve smyslu článku 2 před následky výpovědi, která je na základě bodu 1 protiprávní.“
Podle článku 12 směrnice 92/85:
„Členské státy zavedou do svých vnitrostátních právních řádů veškerá opatření nezbytná k tomu, aby umožnily všem zaměstnankyním, které se cítí poškozeny neplněním povinností vyplývajících z této směrnice, uplatnit svá práva soudní cestou nebo, v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi, tím, že se obrátí na jiný příslušný orgán.“
Směrnice 76/207
Jak vyplývá z čl. 1 odst. 1 směrnice 76/207, jejím účelem je zavést v členských státech zásadu rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání včetně postupu v zaměstnání a k odbornému vzdělávání a pokud jde o pracovní podmínky.
Článek 2 odst. 1 téže směrnice stanoví, že uvedenou zásadou „se rozumí vyloučení jakékoli diskriminace na základě pohlaví buď přímo, nebo nepřímo s ohledem zejména na manželský nebo rodinný stav“.
Článek 2 odst. 7 první pododstavec uvedené směrnice stanoví, že posledně uvedenou směrnicí „nejsou dotčena ustanovení týkající se ochrany žen, zejména pokud jde o těhotenství a mateřství“, a třetí pododstavec téhož ustanovení uvádí, že „[j]akékoli méně příznivé zacházení se ženou spojené s těhotenstvím nebo mateřskou dovolenou ve smyslu směrnice [92/85] představuje diskriminaci ve smyslu této směrnice“.
Podle čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 76/207 znamená uplatňování zásady rovného zacházení vyloučení jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na základě pohlaví ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejnoprávních subjektů, pokud jde zejména o podmínky zaměstnání a pracovní podmínky včetně podmínek propouštění. Členské státy jsou podle odst. 2 písm. a) téhož článku povinny přijmout nezbytná opatření k zajištění toho, aby byly zrušeny všechny právní a správní předpisy, které odporují zásadě rovného zacházení.
Vnitrostátní právo
Článek L. 124-11 odst. 1 a 2 lucemburského zákoníku práce (code du travail, dále jen „zákoník práce“) stanoví:
„(1)
Propuštění, které je v rozporu se zákonem nebo které se nezakládá na skutečných a vážných důvodech spojených se způsobilostí či chováním zaměstnance nebo na potřebách provozu podniku, závodu či služby, je protiprávní a představuje sociálně a hospodářsky nepřijatelný úkon.
Totéž platí, pokud k propuštění došlo v rozporu s obecnými kritérii uvedenými v čl. L.423-1 odst. 3.
(2)
Žaloba na náhradu škody způsobené protiprávním rozvázáním pracovního poměru musí být podána u pracovního soudu pod sankcí prekluze ve lhůtě tří měsíců od oznámení o propuštění nebo o jeho důvodech. V případě nedostatku odůvodnění lhůta běží od uplynutí lhůty uvedené v čl. L.124-5 odst. (2).
Tato lhůta se platně přeruší v případě písemné stížnosti podané zaměstnavateli zaměstnancem, jeho zmocněncem či jeho odborovou organizací. Touto stížností počíná běžet nová prekluzivní lhůta jednoho roku.“
Článek L. 124-12 odst. 4 tohoto zákoníku uvádí:
„V případě zákonem stanovené neplatnosti propuštění musí pracovní soud nařídit znovuzačlenění zaměstnance do podniku, pokud o to zaměstnanec požádá. […]
Pro žalobu na neplatnost se použijí ustanovení článku L. 124 11.“
Zákoník práce ve své knize III hlavě III obsahuje kapitolu VII, nazvanou „Zákaz výpovědi“, ve které se nachází článek L. 337-1, který má následující znění:
„(1)
Zaměstnavatel nesmí oznámit rozvázání pracovního poměru, případně svolat schůzku za tímto účelem se zaměstnankyní, tehdy, bylo-li u ní lékařem zjištěno těhotenství, a po dobu dvanácti týdnů po porodu.
V případě oznámení o rozvázání pracovního poměru před lékařským zjištěním těhotenství je zaměstnankyně ve lhůtě jednoho týdne ode dne oznámení o rozvázání pracovního poměru oprávněna prokázat svůj stav předložením potvrzení doporučeným dopisem.
Jakékoliv propuštění oznámené v rozporu se zákazem propuštění, tak jak je stanoven v předchozích dvou pododstavcích, a případně svolání schůzky za tímto účelem, je neplatné a neúčinné.
Ve lhůtě patnácti dnů od rozvázání pracovního poměru je zaměstnankyně oprávněna se žalobou podanou u předsedy pracovního soudu, který rozhoduje v případě naléhavosti a ve zkráceném řízení, po vyslechnutí účastníků řízení či po jejich řádném předvolání domáhat určení neplatnosti rozvázání pracovního poměru a nařízení jeho zachování v platnosti, případně svého znovuzačlenění v souladu s ustanoveními čl. L. 124-12 odst. (4).
[…]“
Podle článku L. 337-6 uvedeného zákoníku:
„Zaměstnankyně, které byla dána výpověď z důvodu uzavření manželství, může uplatnit neplatnost své výpovědi a domáhat se pokračování pracovního poměru doporučeným dopisem adresovaným svému zaměstnavateli během dvou měsíců po doručení uvedené výpovědi. V tomto případě nadále platí pracovní smlouva a zaměstnankyně má nadále nárok na plné vyplácení své mzdy.
Neuplatnila-li zaměstnankyně neplatnost své výpovědi a nedomáhala-li se pokračování pracovního poměru ve výše uvedené lhůtě, má právo na náhradu [za nepřetržitou dobu zaměstnání v délce nejméně pěti let u téhož zaměstnavatele] uvedenou v odstavci 1 článku L. 124-7. Je mimoto oprávněna podat žalobu na náhradu škody z důvodu protiprávního rozvázání pracovního poměru na základě článků L. 124-11 a L. 124-12.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Od listopadu roku 2005 byla V. Pontin zaměstnána na plný pracovní úvazek ve společnosti T-Comalux na základě smlouvy uzavřené na dobu neurčitou.
Doporučeným dopisem ze dne 18. ledna 2007, který byl V. Pontin doručen dne , byla V. Pontin dána výpověď s výpovědní dobou od do . Důvod této výpovědi s výpovědní dobou z rozhodnutí předkládajícího soudu nevyplývá.
Virginie Pontin u předkládajícího soudu tvrdí, že dne 19. ledna 2007 zaslala T-Comalux obyčejným dopisem lékařské potvrzení o pracovní neschopnosti z důvodu nemoci. Tato společnost před uvedeným soudem popírá, že by takovéto potvrzení obdržela.
Dne 24. ledna 2007 zaslala V. Pontin společnosti T-Comalux e-mail, ve kterém jí sdělila, že její „zdravotní stav se příliš nezlepšil“, že následující den nebude schopna přijít do práce a že potvrzení o pracovní neschopnosti zašle co nejdříve.
Doporučeným dopisem ze dne 25. ledna 2007 oznámila T-Comalux V. Pontin, že s ní byl s okamžitou platností rozvázán pracovní poměr „v důsledku vážného pochybení“ z důvodu „neodůvodněné nepřítomnosti po dobu delší než tři dny“.
Doporučeným dopisem ze dne 26. ledna 2007, který byl T-Comalux doručen dne , oznámila V. Pontin, že je těhotná. Uvedla, že na základě této skutečnosti je výpověď, která jí byla dána společností T-Comalux, neplatná.
Vzhledem k tomu, že T-Comalux na posledně uvedený dopis neodpověděla, podala V. Pontin dne 5. února 2007 u předkládajícího soudu žalobu, kterou se domáhá určení neplatnosti své výpovědi.
Rozsudkem vydaným dne 30. března 2007 se tento soud, zasedající v jiném kolegiu, než které rozhodlo o předložení projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, prohlásil za nepříslušný k rozhodnutí o návrhu V. Pontin na určení neplatnosti výpovědi ze dne . Podle uvedeného kolegia totiž článek L. 337-1 zákoníku práce dává předsedovi pracovního soudu, to znamená předsedovi předkládajícího soudu, zvláštní pravomoc v případě naléhavosti zrušit za účelem ochrany výpověď danou během těhotenství zaměstnankyně, takže V. Pontin měla svou žalobu na určení neplatnosti své výpovědi podat k předsedovi uvedeného soudu. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že V. Pontin, která tehdy zřejmě nebyla zastoupena advokátem, adresovala svoji žalobu formou dopisu „Pracovnímu soudu – k rukám pana předsedy a jeho přísedících“ a své písemné vyjádření uvedla zdvořilostním oslovením „Pane předsedo“.
Virginie Pontin nepodala proti uvedenému rozsudku odvolání. Během jednání před Soudním dvorem v této souvislosti uvedla, že upřednostnila vyhnout se riziku spojenému s takovýmto odvoláním a zabránit uplynutí lhůty tří měsíců, která je stanovena pro podání žaloby zaměstnance na náhradu škody proti jeho protiprávnímu propuštění, jež je stanovena v čl. L. 124-11 odst. 1 a 2 zákoníku práce (dále jen „žaloba na náhradu škody“).
Druhou žalobou podanou dne 18. dubna 2007 se V. Pontin domáhala, aby předkládající soud společnosti T-Comalux uložil, aby jí zaplatila náhradu škody. Na podporu této žaloby zejména uvádí, že jak výpověď s výpovědní dobou ze dne , tak i následné okamžité rozvázání pracovního poměru s ní, je v rozporu se zákonem, a proto protiprávní ve smyslu uvedeného článku L. 124-11.
Společnost T-Comalux má za to, že obecné lucemburské právo upravující žalobu na náhradu škody se neuplatní na těhotnou zaměstnankyni, která podle článku L. 337-1 zákoníku práce nemá možnost volby mezi žalobou na neplatnost a znovuzačlenění do pracovního poměru stanovenou tímto ustanovením (dále jen „žaloba neplatnost a znovuzačlenění“) a žalobou na náhradu škody, ale je povinna předložit svému zaměstnavateli lékařské potvrzení o svém těhotenství ve lhůtě osmi dnů od doručení výpovědi, jak stanoví odst. 1 druhý pododstavec uvedeného článku (dále jen „lhůta osmi dnů“), a podat žalobu na neplatnost a znovuzačlenění k předsedovi pracovního soudu ve lhůtě patnácti dnů od rozvázání pracovního poměru, která je uvedena ve čtvrtém pododstavci téhož odstavce 1 (dále jen „lhůta patnácti dnů“).
Podle předkládajícího soudu je možno z lucemburské právní úpravy, která je v projednávaném případě relevantní, vyvodit, že těhotná zaměstnankyně, která z jakéhokoliv důvodu, byť nezávislého na její vůli, nechala uplynout lhůtu osmi dnů, respektive lhůtu patnácti dnů, nemá žádnou další možnost žaloby, aby napadla své propuštění, to znamená, že po uplynutí těchto lhůt není propuštění takovéto těhotné zaměstnankyně ani neplatné, ani protiprávní, ale zcela platné. Předkládací rozhodnutí poukazuje rovněž na judikaturu lucemburských soudů, podle níž lhůta pro podání žaloby na neplatnost nezačíná běžet od doručení dopisu s výpovědí, ale od podání tohoto dopisu na poště.
Za těchto okolností se tribunal du travail d’Esch-sur-Alzette, který si klade otázku slučitelnosti této vnitrostátní právní úpravy s právem Společenství, a zejména se směrnicí 92/85 a směrnicí 76/207, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být články 10 a 12 [směrnice 92/85] vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby vnitrostátní zákonodárce podmínil možnost podání žaloby těhotnou zaměstnankyní propuštěnou během těhotenství takovými pevnými lhůtami, jako je týdenní lhůta uložená v druhém pododstavci odstavce 1 článku 337 zákoníku práce, respektive dvoutýdenní lhůta uložená ve čtvrtém pododstavci téhož odstavce 1?
2)
Nemohou být v případě kladné odpovědi na první otázku týdenní či dvoutýdenní lhůta považovány za příliš krátké pro to, aby těhotná zaměstnankyně propuštěná během svého těhotenství mohla uplatnit svá práva soudní cestou?
3)
Musí být článek 2 [směrnice 76/207] vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby vnitrostátní zákonodárce zbavil těhotnou zaměstnankyni propuštěnou během jejího těhotenství možnosti podat žalobu na náhradu škody z důvodu protiprávní výpovědi tak, jak je vyhrazena ostatním propuštěným zaměstnancům články L. 124-11. [odst.] (1) a (2) zákoníku práce?“
K předběžným otázkám
Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že podstatou tří otázek předkládajícího soudu je, zda směrnice 92/85 či směrnice 76/207 brání vnitrostátní právní úpravě, jako je článek L. 337-1 zákoníku práce, který, pokud jde konkrétně o zákaz výpovědi těhotným zaměstnankyním a zaměstnankyním krátce po porodu nebo kojícím zaměstnankyním uvedený v článku 10 směrnice 92/85, omezuje procesní prostředky těchto zaměstnankyň na žalobu na neplatnost a znovuzačlenění, pro kterou platí lhůty, jako jsou lhůty použitelné v původním řízení, a vylučuje v této souvislosti zejména žalobu na náhradu škody.
V tomto kontextu jde v prvních dvou otázkách nejprve o to, zda procesní podmínky jako ty, které vyplývají z uvedeného článku L-337-1, jsou v souladu s požadavky článků 10 a 12 směrnice 92/85, a zejména, zda všem zaměstnankyním, které se cítí poškozeny neplněním povinností vyplývajících z tohoto článku 10, umožňují uplatnit svá práva soudní cestou. Odpověď na tyto dvě otázky může mít vliv na odpověď na třetí otázku, jejíž podstatou je zjistit, zda omezení procesních prostředků u soudu v případě propuštění během těhotenství pouze na žalobu na neplatnost a znovuzačlenění může představovat diskriminaci ve smyslu směrnice 76/207.
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
Virginie Pontin tvrdí, že právo těhotné zaměstnankyně na uplatnění svých práv, jak ho zavedl lucemburský zákon, neodpovídá kritériím stanoveným směrnicí 92/85 pro zabezpečení skutečné a účinné ochrany práv takovéto zaměstnankyně. Pokud jde o směrnici 76/207, tvrdí, že rozdílné zacházení při propuštění, které těhotnou zaměstnankyni zbavuje možnosti podat žalobu na náhradu škody, nemá žádné rozumné odůvodnění a představuje diskriminaci propuštěné těhotné ženy oproti ostatním propuštěným zaměstnancům.
Společnost T-Comalux se domnívá, že směrnice 92/85 nebrání lhůtám, jako jsou lhůty osmi dnů a patnácti dnů. Krom toho směrnice 76/207 nebrání podle téže společnosti tomu, aby vnitrostátní zákonodárce zbavil těhotnou zaměstnankyni možnosti podat žalobu na náhradu škody během jejího těhotenství. Těhotná zaměstnankyně propuštěná během svého těhotenství, která disponuje zvláštními ochrannými opatřeními, která se vážou k jejímu stavu, totiž není diskriminována, nýbrž je jí naopak poskytnuta výhoda zvláštní ochrany prostřednictvím žaloby na určení neplatnosti výpovědi.
Lucemburská vláda tvrdí, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je založena na nesprávném výkladu vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení, podle kterého zaměstnankyně, která nechá uplynout lhůtu osmi a patnácti dnů, již nedisponuje možností podat žalobu, kterou by napadla své propuštění. Podle této vlády v případě, že zaměstnankyně neuplatní nebo nemůže uplatnit toto zvláštní právo, může po uplynutí lhůt stanovených v uvedené právní úpravě podat žalobu na náhradu škody. V této souvislosti nejsou lhůty pro podání žaloby na neplatnost a znovuzačlenění příliš krátké.
Italská vláda má za to, že lhůty osmi a patnácti dnů je nutno považovat za příliš krátké na to, aby těhotné zaměstnankyni propuštěné během jejího těhotenství umožnily uplatnit její práva u soudu. Tato vláda krom toho tvrdí, že směrnice 76/207 brání tomu, aby vnitrostátní zákonodárce diskriminoval těhotné zaměstnankyně propuštěné během jejich těhotenství tím, že je zbaví možnosti podat žalobu na náhradu škody, a to i když jiní propuštění zaměstnanci mají možnost takovouto žalobu podat.
Komise Evropských společenství má za to, že články 10 a 12 směrnice 92/85 v zásadě nebrání tomu, aby vnitrostátní právní úprava podmiňovala podání žaloby založené na právu Společenství pevnými lhůtami, nicméně s výhradou dodržení zásad rovnocennosti a efektivity. V této souvislosti uvádí, že lhůta patnácti dnů je z důvodu své krátkosti v rozporu s těmito zásadami, a tedy i s uvedenými články 10 a 12. Komise krom toho tvrdí, že směrnice 76/207 brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava zbavila těhotnou zaměstnankyni propuštěnou během jejího těhotenství možnosti podat žalobu na náhradu škody za protiprávní propuštění, pokud ostatní propuštění zaměstnanci takovouto možnost mají.
Odpověď Soudního dvora
K prvním dvěma otázkám
Úvodem je třeba uvést, že na rozdíl od lhůty patnácti dnů nepředstavuje lhůta osmi dnů zřejmě procesní lhůtu, jež musí být dodržena při podání žaloby k soudu; je na předkládajícím soudu, aby případně toto ověřil. První dvě otázky se ve své podstatě týkají zásady účinné soudní ochrany práv přiznaných jednotlivcům právem Společenství, jak je vyjádřena v čl. 10 odst. 3 a v článku 12 směrnice 92/85. Za okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, je tedy nutno zkoumat použití této zásady v souvislosti s lhůtou patnácti dnů. Pokud by předkládající soud dospěl k závěru, že i lhůta osmi dnů představuje lhůtu, jejíž uplynutí je způsobilé narušit výkon práv jednotlivce, použije pro ni
mutatis mutandis
závěry vyplývající z tohoto rozsudku týkající se lhůty patnácti dnů.
Rovněž je třeba uvést, že Soudnímu dvoru přísluší, aby vzal v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Společenství a vnitrostátními soudy v úvahu takový skutkový a legislativní kontext, do něhož jsou předběžné otázky zasazeny, jaký vyplývá z předkládacího rozhodnutí (viz zejména rozsudek ze dne 4. prosince 2008, Jobra,
C-330/07, Sb. rozh. s. I-9099
, bod 17 a citovaná judikatura). Proto bez ohledu na to, které kritické body směřuje lucemburská vláda vůči výkladu vnitrostátního práva, který podal předkládající soud, je nutno provést přezkum této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce s přihlédnutím k výkladu tohoto práva podanému tímto soudem (viz obdobně rozsudky ze dne , Chateignier, C-346/05, Sb. rozh. s. I-10951, bod 22, a ze dne , Angelidaki a další,
C-378/07 až C-380/07, Sb. rozh. s. I-3071
, bod 51). Při odpovědi na první dvě otázky je tedy nutno vycházet z předpokladu, že zaměstnankyně propuštěná během svého těhotenství nemá podle lucemburského práva kromě žaloby na neplatnost a znovuzačlenění k dispozici jiný procesní prostředek.
V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že podle čl. 10 bodu 1 směrnice 92/85 musí přijmout členské státy nezbytná opatření k zákazu výpovědi dané zaměstnankyním, na které se vztahuje toto ustanovení, po dobu od počátku jejich těhotenství až do konce jejich mateřské dovolené uvedené v čl. 8 odst. 1 této směrnice, kromě výjimečných případů nesouvisejících s jejich stavem, které jsou dovoleny podle vnitrostátních právních předpisů nebo zvyklostí a popřípadě za předpokladu, že k tomu dá příslušný orgán souhlas.
V souladu s článkem 12 směrnice 92/85 jsou členské státy rovněž povinny zavést do svých vnitrostátních právních řádů nezbytná opatření umožňující všem osobám, které se cítí poškozeny neplněním povinností vyplývajících z této směrnice, včetně těch, které vyplývají z jejího článku 10, uplatnit svá práva soudní cestou. Článek 10 bod 3 téže směrnice zvlášť stanoví, že členské státy jsou povinny přijmout nezbytná opatření k ochraně těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň před následky výpovědi, která je na základě bodu 1 téhož článku protiprávní (viz rozsudek ze dne 11. října 2007, Paquay,
C-460/06, Sb. rozh. s. I-8511
, bod 47).
Tato ustanovení a zejména článek 12 směrnice 92/85 představují v kontextu této směrnice zvláštní vyjádření zásady účinné soudní ochrany práv přiznaných jednotlivcům právem Společenství.
Z judikatury krom toho vyplývá, že i když členské státy nejsou podle článku 12 směrnice 92/85 povinny přijmout určité opatření, nic to nemění na skutečnosti, že zvolené opatření musí zajistit účinnou a efektivní soudní ochranu, musí mít skutečný odrazující účinek na zaměstnavatele a musí být v každém případě přiměřené utrpěné újmě (viz výše uvedený rozsudek Paquay, body 45 a 49).
Pokud jde o zásadu účinné soudní ochrany práv přiznaných jednotlivcům právem Společenství, z ustálené judikatury vyplývá, že procesní podmínky žalob určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Společenství, nesmějí být méně příznivé než ty, které se týkají obdobných žalob na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a nesmějí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity) (viz zejména rozsudek ze dne 15. dubna 2008, Impact,
C-268/06, Sb. rozh. s. I-2483
, bod 46 a citovaná judikatura).
Tyto požadavky rovnocennosti a efektivity vyjadřují obecnou povinnost členských států zajistit soudní ochranu práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Společenství. Tyto požadavky platí rovněž pro určení soudů příslušných k rozhodování o žalobách založených na tomto právu, jakož i pro stanovení procesních podmínek (viz výše uvedený rozsudek Impact, body 47 a 48).
Dodržení zásady rovnocennosti předpokládá, že dotčené vnitrostátní pravidlo se použije bez rozdílu na žaloby, které jsou založeny na porušení práva Společenství a na porušení vnitrostátního práva, mají-li podobný předmět a důvody (rozsudek ze dne 1. prosince 1998, Levez,
C-326/96, Recueil, s. I-7835
, bod 41). Nicméně tuto zásadu není možné vykládat tak, že ukládá členským státům povinnost rozšířit svůj nejvýhodnější vnitrostátní režim na všechny žaloby, které byly podány v pracovněprávních věcech (viz výše uvedený rozsudek Levez, bod 42). Za účelem ověření toho, zda je zásada rovnocennosti dodržována, je na vnitrostátním soudu, který má jako jediný přímou znalost procesních podmínek žalob v oblasti vnitrostátního práva, aby ověřil, zda procesní podmínky, které mají ve vnitrostátním právu zajistit ochranu práv, jež pro jednotlivce vyplývají z práva Společenství, jsou v souladu s touto zásadou, a aby rovněž přezkoumal předmět a hlavní znaky údajně podobných žalob vnitrostátní povahy (viz výše uvedený rozsudek Levez, body 39 a 43, jakož i rozsudek ze dne , Preston a další,
C-78/98, Recueil, s. I-3201
, bod 49). Z tohoto důvodu musí vnitrostátní soud ověřit podobnost dotyčných žalob z hlediska jejich předmětu, důvodu a hlavních znaků (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Presto a další, bod 57).
Z judikatury vyplývá, že při rozhodování o rovnocennosti procesních pravidel musí vnitrostátní soud objektivně a abstraktně ověřit podobnost dotčených pravidel z hlediska jejich postavení v celém řízení, z hlediska průběhu uvedeného řízení a z hlediska zvláštností uvedených pravidel (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Preston a další, body 61 až 63).
Pokud jde o zásadu efektivity, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že případy, kdy vyvstává otázka, zda vnitrostátní procesní ustanovení v praxi znemožňuje výkon práv přiznaných jednotlivcům právním řádem Společenství nebo jej nadměrně ztěžuje, musí být rovněž analyzovány s ohledem na postavení tohoto ustanovení v celém řízení, průběh řízení a jeho zvláštnosti před různými vnitrostátními orgány. Z tohoto hlediska je třeba případně zohlednit základní zásady vnitrostátního právního systému, jako například zásadu ochrany práv obhajoby, zásadu právní jistoty a řádný průběh řízení (viz rozsudek ze dne 21. února 2008, Tele2 Telecommunications, C-426/05, Sb. rozh. s. I-685, bod 55 a citovaná judikatura).
Soudní dvůr tak uznal, že v zájmu právní jistoty je stanovení přiměřených prekluzivních lhůt pro podání žaloby slučitelné s právem Společenství, protože povaha těchto lhůt není taková, aby prakticky znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (viz rozsudky ze dne 24. září 2002, Grundig Italiana,
C-255/00, Recueil, s. I-8003
, bod 34, jakož i ze dne , Kempter,
C-2/06, Sb. rozh. s. I-411
, bod 58 a citovaná judikatura). Pokud jde o prekluzivní lhůty, Soudní dvůr rovněž rozhodl, že přísluší členským státům určit pro vnitrostátní právní předpisy, které spadají do rozsahu působnosti práva Společenství, lhůty odpovídající zejména významu rozhodnutí, která mají být přijata, pro zúčastněné osoby, složitosti řízení a právním předpisům, které mají být použity, počtu osob, které mohou být dotčeny, a dalším veřejným nebo soukromým zájmům, které je třeba zohlednit (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne , Sopropé,
C-349/07, Sb. rozh. s. I-10369
, bod 40).
Konečně, jak vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora, není věcí posledně uvedeného vykládat vnitrostátní právo, neboť tento úkol přísluší výlučně předkládajícímu soudu, který musí v projednávaném případě určit, zda jsou požadavky rovnocennosti a efektivity splněny příslušnými ustanoveními vnitrostátní právní úpravy (viz výše uvedený rozsudek Angelidaki a další, bod 163). Soudní dvůr však při rozhodování o předběžné otázce může případně podat upřesnění, aby vnitrostátnímu soudu poskytl vodítko při jeho právním posouzení (viz rozsudky ze dne 7. září 2006, Marrosu a Sardino,
C-53/04, Sb. rozh. s. I-7213
, bod 54; Vassallo, C-180/04, Sb. rozh. s. I-7251, bod 39, jakož i usnesení ze dne , Vassilakis a další, C-364/07, bod 143).
Na první dvě otázky položené předkládajícím soudem je třeba odpovědět právě ve světle těchto úvah.
V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že článek L. 337-1 zákoníku práce byl přijat na základě článku 10 směrnice 92/85 ve spojení s článkem 12 této směrnice.
Jak uvádí italská vláda i Komise a jak vyplývá z bodu 42 tohoto rozsudku, články 10 a 12 směrnice 92/85 v zásadě nebrání tomu, aby vnitrostátní zákonodárce stanovil pro těhotné zaměstnankyně a zaměstnankyně krátce po porodu nebo kojící zaměstnankyně, které byly propuštěny, zvláštní soudní žalobu, která je podmíněna dodržením předem stanovených lhůt.
Avšak vzhledem k tomu, že členské státy jsou zodpovědné za to, aby v každém případě zabezpečily účinnou ochranu práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Společenství (viz zejména výše uvedený rozsudek Impact, bod 45 a citovaná judikatura), podmínky takovéto žaloby musí splňovat požadavky stanovené judikaturou citovanou v bodech 39 až 48 tohoto rozsudku.
Tento závěr nemůže být vyvrácen argumentací, kterou na jednání uvedla společnost T-Comalux, podle níž se na rozdíl od žaloby na náhradu škody, kterou je možné podat v případě, kdy je propuštění považováno za „protiprávní“ ve smyslu vnitrostátní právní úpravy, nebo žaloby, kterou je možné podat v případě propuštění „z důvodu“ uzavření manželství, kterou zavádí článek L. 337-6 zákoníku práce (dále jen „žaloba, kterou je možné podat v případě propuštění z důvodu uzavření manželství“), žaloba na neplatnost a znovuzačlenění uplatní téměř automaticky bez ohledu na zavinění ze strany zaměstnavatele. Na rozdíl od toho, co zřejmě uplatňuje uvedená společnost, totiž pouhá skutečnost, že se členský stát, který provedl články 10 a 12 směrnice 92/85 zavedením zvláštního procesního prostředku pro těhotné zaměstnankyně, v souladu s možností, která je stanovena v bodu 1 uvedeného článku 10, rozhodne nestanovit výjimky ze zásady zákazu výpovědi, které nesouvisejí s těhotenstvím, porodem nebo kojením, nemá za následek, že pro procesní podmínky tohoto procesního prostředku neplatí požadavky zásady účinné soudní ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Společenství.
Pokud jde zaprvé o otázku, zda je v projednávaném případě dodržena zásada rovnocennosti, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že obě žaloby v pracovněprávních věcech, které uvedl předkládající soud, a to jednak žaloba na náhradu škody, a jednak žaloba, kterou je možné podat v případě propuštění z důvodu uzavření manželství, se na první pohled jeví jako srovnatelné s žalobou na neplatnost a znovuzačlenění, což však, jak vyplývá z bodu 45 tohoto rozsudku, z hlediska jejich předmětu, důvodu a hlavních znaků přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Pokud by se ukázalo, že jedna nebo vícero žalob uvedených v předkládacím rozhodnutí nebo jiné vnitrostátní žaloby, které nebyly před Soudním dvorem uvedeny, jsou podobné žalobě na neplatnost a znovuzačlenění, musí předkládající soud dále posoudit, zda se na tyto žaloby vztahují příznivější procesní podmínky.
V této souvislosti by bylo nutné zohlednit okolnost, že žalobu na neplatnost a znovuzačlenění je zřejmě třeba podat u zvláštního orgánu, a to u „předsedy pracovního soudu“. Z bodu 24 tohoto rozsudku vyplývá, že posledně uvedený požadavek je zřejmě vykládán doslovně a velmi striktně. Jak vyplývá ze skutkového základu sporu v původním řízení, takovýto požadavek může mít pro dotyčné jednotlivce nepříznivé důsledky, zejména vzhledem ke zvlášť krátké lhůtě pro podání žaloby, která ztěžuje poskytnutí právního poradenství nebo využití právního specialisty.
Pro případ, že by žaloba na náhradu škody byla považována za žalobu, která je podobná žalobě na neplatnost a znovuzačlenění, je třeba připomenout, že prekluzivní lhůta patnácti dnů, která se uplatní pro posledně uvedenou žalobu, je podstatně kratší než prekluzivní lhůta tří měsíců, která se uplatní pro žalobu na náhradu škody. Pokud jde o žalobu, kterou je možné podat v případě propuštění z důvodu uzavření manželství, příslušná prekluzivní lhůta pro její podání u vnitrostátního soudu ze spisu, který byl předložen Soudnímu dvoru, nevyplývá. Nezávisle na tom je třeba připomenout, že podle článku L. 337-6 zákoníku práce má zaměstnankyně dva měsíce na to, aby u zaměstnavatele žádala o pokračování pracovního poměru, a pokud v této lhůtě neplatnost výpovědi, která jí byla dána, neuplatní, a nepožádá o pokračování pracovního poměru, má nárok na odstupné a může dále podat žalobu na náhradu škody.
Vzhledem ke skutečnostem, které jsou Soudnímu dvoru známy, se
prima facie
nezdá, že by procesní podmínky, jako ty, které se týkají žaloby na neplatnost a znovuzačlenění, jež jsou stanoveny v čl. L. 337-1 odst. 1 čtvrtém pododstavci zákoníku práce, vyhovovaly zásadě rovnocennosti; toto však přísluší ověřit předkládajícímu soudu, který přitom zohlední judikaturu uvedenou v bodech 43, 45 a 46 tohoto rozsudku.
Co se zadruhé týče zásady efektivity, je třeba poukázat na to, že jak v podstatě uvádí italská vláda a Komise a jak vyplývá z bodů 47 a 48 tohoto rozsudku, poměrně krátká prekluzivní lhůta pro žalobu, jejímž cílem je, aby zaměstnankyně, která byla protiprávně propuštěna, byla znovu začleněna do dotyčného podniku, je v zásadě možné považovat za legitimní. Jak totiž uvádějí společnost T-Comalux a lucemburská vláda, jak propuštěná těhotná zaměstnankyně, tak i zaměstnavatel mohou mít zájem, který je založen na právní jistotě, aby možnost podat takovouto žalobu soudu byla časově omezená, zejména vzhledem k důsledkům znovuzačlenění pro všechny dotyčné subjekty, pokud by k němu došlo po uplynutí delšího časového úseku.
Zejména vzhledem k zásadě právní jistoty tedy požadavky zásady efektivity v zásadě nebrání, pokud jde o žalobu, jejímž cílem je, aby zaměstnavatel i nadále zaměstnával těhotnou ženu, která byla propuštěna, zavedení kratší prekluzivní lhůty, než jaká je stanovena pro žalobu na náhradu škody.
Přesto je však v této souvislosti nutno zdůraznit, jak vyplývá z bodu 58 tohoto rozsudku, že prekluzivní lhůtu patnácti dnů platnou pro žalobu na neplatnost a znovuzačlenění je nutno zejména vzhledem k situaci, ve které se nachází žena na začátku těhotenství, považovat za zvlášť krátkou.
Krom toho ze spisu vyplývá, že několik dnů z této lhůty patnácti dnů může uplynout před tím, než je těhotné ženě doručen dopis s výpovědí, a tedy před tím, než se dozví o svém propuštění. Podle stanoviska, které vydalo sdružení zaměstnanců soukromého sektoru k návrhu zákona, kterým byl do zákoníku práce vložen článek L. 337-1 a jehož znění je uvedeno v předkládacím rozhodnutí, totiž lhůta patnácti dnů začíná podle judikatury lucemburských soudů běžet od podání dopisu s výpovědí na poště.
Lucemburská vláda sice tvrdila, že podle článku 1 zákona ze dne 22. prosince 1986 o obnovení původního stavu při zmeškání lhůt stanovených pro podání žaloby (loi du relative au relevé de la déchéance résultant de l’expiration d’un délai imparti pour agir en justice,
Mémorial
A 1986, s. 2745), prekluzivní lhůty neplynou, pokud zaměstnankyně nemohla podat žalobu.
Nicméně, i kdyby toto ustanovení mělo být způsobilé omezit účinky uvedené judikatury týkající se podání dopisu s výpovědí, což případně musí posoudit předkládající soud, je zřejmé, že pro zaměstnankyni propuštěnou během jejího těhotenství by při dodržení lhůty patnácti dnů bylo velmi obtížné nechat si poskytnout řádnou radu a případně sepsat a podat žalobu.
Krom toho, jak již bylo uvedeno v bodě 57 tohoto rozsudku, požadavek podání žaloby u „předsedy pracovního soudu“ si zřejmě vyžaduje velmi striktní výklad, zatímco těhotná zaměstnankyně, která z jakéhokoli důvodu nechala uplynout lhůtu patnácti dnů, už nemá možnost, jak zdůrazňuje předkládající soud, podat žalobu na uplatnění svých práv v souvislosti se svým propuštěním.
Za těchto okolností se zdá, že podmínky, jaké jsou stanoveny v čl. L. 337-1 odst. 1 zákoníku práce pro žalobu na neplatnost a znovuzačlenění, jež způsobují procesní znevýhodnění spočívající v nadměrném ztížení uplatnění práv, které pro těhotné ženy vyplývají z článku 10 směrnice 92/85, nejsou v souladu s požadavky zásady efektivity, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Jak vyplývá z bodů 43 a 44 tohoto rozsudku, pokud by uvedený soud dospěl k závěru, že právní úprava, o kterou se jedná v původním řízení, není v souladu se zásadami rovnocennosti či efektivity, nemohla by tato právní úprava být považována za úpravu, která je v souladu s požadavky účinné soudní ochrany práv přiznaných jednotlivcům právem Společenství, a zejména s článkem 12 směrnice 92/85.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první dvě otázky odpovědět, že články 10 a 12 směrnice 92/85 je nutno vykládat v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která v souvislosti se zákazem výpovědi těhotným zaměstnankyním a zaměstnankyním krátce po porodu nebo kojícím zaměstnankyním, zakotveným v uvedeném článku 10, stanoví zvláštní procesní prostředek, pro nějž platí vlastní procesní podmínky, pokud však tyto podmínky nejsou méně příznivé než ty, které platí pro obdobné vnitrostátní žaloby (zásada rovnocennosti), a pokud nejsou upraveny takovým způsobem, že by v praxi znemožnily výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity). Prekluzivní lhůta patnácti dnů, jakou stanoví čl. L. 337-1 odst. 1 čtvrtý pododstavec zákoníku práce, se nejeví jako lhůta, která by byla způsobilá splnit tuto podmínku, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda článek 2 směrnice 76/207 brání takové právní úpravě členského státu, jakou zavádí článek L. 337-1 zákoníku práce, která zbavuje těhotné zaměstnankyně a zaměstnankyně krátce po porodu nebo kojící zaměstnankyně, jež byly propuštěny během svého těhotenství, možnosti podat žalobu na náhradu škody, zatímco všichni ostatní propuštění zaměstnanci tuto možnost mají.
V této souvislosti je třeba připomenout, že podle čl. 2 odst. 7 třetího pododstavce směrnice 76/207, který byl do této směrnice vložen čl. 1 bodem 2 směrnice 2002/73, představuje jakékoli méně příznivé zacházení se ženou spojené s těhotenstvím diskriminaci ve smyslu této směrnice.
Krom toho nebylo v rámci projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce tvrzeno, že by žaloba na náhradu škody nebyla v souladu se zásadou účinné soudní ochrany práv přiznaných jednotlivcům právem Společenství.
Podle předkládajícího soudu je však jediným procesním prostředkem, který má k dispozici těhotná žena, jež byla propuštěna během svého těhotenství, žaloba na neplatnost a znovuzačlenění, přičemž všechny ostatní procesní prostředky pracovního práva, jako například žaloba na náhradu škody, jsou vyloučeny.
Pokud by tedy předkládající soud na základě skutečností poskytnutých v odpovědi na první dvě otázky po přezkumu zjistil, že tato žaloba na neplatnost a znovuzačlenění není v souladu se zásadou efektivity, představovalo by takovéto porušení požadavku účinné soudní ochrany stanoveného zejména článkem 12 směrnice 92/85 „méně příznivé zacházení se ženou spojené s těhotenstvím“ ve smyslu čl. 2 odst. 7 třetího pododstavce směrnice 76/207, a proto by muselo být považováno za diskriminaci ve smyslu posledně uvedené směrnice.
Jestliže by předkládající soud shledal takové porušení zásady rovného zacházení ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 76/207, musel by vnitrostátní pravidla příslušnosti vyložit v co nejvyšším možném rozsahu takovým způsobem, aby mohla být použita způsobem přispívajícím k provedení cíle spočívajícího v zajištění účinné soudní ochrany práv, která těhotným ženám vyplývají z práva Společenství (viz obdobně rozsudky ze dne 15. května 1986, Johnston, 224/84, Recueil, s. 1651, bod 17; ze dne , Coote, C-185/97, Recueil, s. I-5199, bod 18, a výše uvedený rozsudek Impact, bod 54).
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na třetí otázku odpovědět, že článek 2 směrnice 76/207 ve spojení s článkem 3 této směrnice je nutno vykládat v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je článek L. 337-1 zákoníku práce, která specificky v souvislosti s ochranou stanovenou v článku 10 směrnice 92/85 v případě výpovědi těhotným zaměstnankyním a zaměstnankyním krátce po porodu nebo kojícím zaměstnankyním zbavuje těhotné zaměstnankyně, jež byly propuštěny během svého těhotenství, možnosti podat žalobu na náhradu škody, zatímco všichni ostatní propuštění zaměstnanci tuto možnost mají, pokud takovéto omezení procesních prostředků představuje méně příznivé zacházení se ženou spojené s těhotenstvím. O takovýto případ by se jednalo zejména tehdy, kdyby procesní podmínky platné pro jedinou žalobu, kterou mohou uvedené zaměstnankyně v případě propuštění podat, nebyly v souladu se zásadou účinné soudní ochrany práv přiznaných jednotlivcům právem Společenství, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

1)
Články 10 a 12 směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desátá směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) je nutno vykládat v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která v souvislosti se zákazem výpovědi těhotným zaměstnankyním a zaměstnankyním krátce po porodu nebo kojícím zaměstnankyním zakotveným v uvedeném článku 10 stanoví zvláštní procesní prostředek, pro nějž platí vlastní procesní podmínky, pokud však tyto podmínky nejsou méně příznivé než ty, které platí pro obdobné vnitrostátní žaloby (zásada rovnocennosti), a pokud nejsou upraveny takovým způsobem, že by v praxi znemožnily výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity). Prekluzivní lhůta patnácti dnů, jakou stanoví čl. L. 337-1 odst. 1 čtvrtý pododstavec lucemburského zákoníku práce, se nejeví jako lhůta, která by byla způsobilá splnit tuto podmínku, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

2)
Článek 2 směrnice Rady 76/207/EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/73/ES ze dne ve spojení s článkem 3 této pozměněné směrnice 76/207, je nutno vykládat v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je článek L. 337-1 zákoníku práce, která specificky v souvislosti s ochranou stanovenou v článku 10 směrnice 92/85 v případě výpovědi těhotným zaměstnankyním a zaměstnankyním krátce po porodu nebo kojícím zaměstnankyním zbavuje těhotné zaměstnankyně, jež byly propuštěny během svého těhotenství, možnosti podat žalobu na náhradu škody, zatímco všichni ostatní propuštění zaměstnanci tuto možnost mají, pokud takovéto omezení procesních prostředků představuje méně příznivé zacházení se ženou spojené s těhotenstvím. O takovýto případ by se jednalo zejména tehdy, kdyby procesní podmínky platné pro jedinou žalobu, kterou mohou uvedené zaměstnankyně v případě propuštění podat, nebyly v souladu se zásadou účinné soudní ochrany práv přiznaných jednotlivcům právem Společenství, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.