CELEX: 62002TJ0043
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Citronskābe
EKL 81. pants
Naudas sods
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts
Rīcības attiecināmība uz meitas sabiedrību
Soda tiesiskuma princips
Vadlīnijas naudas soda apmēra noteikšanai
Samērīguma princips
Princips ne bis in idem
Tiesības piekļūt lietas materiāliem

Prāvas rašanās fakti
Prasītāja,
Jungbunzlauer AG
(turpmāk tekstā – “
Jungbunzlauer
” vai “prasītāja”) tika izveidota 1993. gadā kā meitas sabiedrība, kas pilnībā pieder
Jungbunzlauer Holding AG
, vadošai sabiedrībai, kas savukārt pieder
Montana AG
grupai (turpmāk tekstā – “
Jungbunzlauer
grupa”). Amerikas Savienotajās Valstīs grupa darbojas ar
Jungbunzlauer International AG
starpniecību, kas ir
Jungbunzlauer
grupas meitas sabiedrība. Grupas juridiskā adrese ir
Jungbunzlauer
atrašanās vietā Balē (Šveice). Pirms 1993. gada grupu vadīja
Jungbunzlauer GmbH
, kuras juridiskā adrese ir Vīnē (Austrija).

Jungbunzlauer
grupa ražo un pārdod vielas, kas tiek izmantotas pārtikas produktu un dzērienu, medikamentu un kosmētisku līdzekļu sektorā,
kā arī citās rūpnieciskās jomās. Tā ir viena no lielākajām pasaules citronskābes ražotājām.
Citronskābe ir pasaulē visvairāk izmantotais oksidētājs un konservēšanas līdzeklis. Tā pastāv dažādos veidos un tai ir dažādi
pielietojumi, it īpaši pārtikā un dzērienos, mājsaimniecības tīrīšanas un mazgāšanas līdzekļos, farmaceitiskajos un kosmētikas
produktos, kā arī dažādos rūpnieciskos procesos.
1995. gadā citronskābes tirdzniecības apgrozījums pasaulē sasniedza aptuveni 894,72 miljonus euro, no kuriem Eiropas Ekonomikas
zonā (EEZ) – aptuveni 323,69 miljoni euro. 1996. gadā apmēram 60 % pasaules citronskābes tirgus bija piecu lēmuma adresātu
rokās, proti, līdztekus
Jungbunzlauer
tie bija
F. Hoffmann‑La Roche AG
(turpmāk tekstā – “
HLR
”),
Archer Daniels Midland Co
. (turpmāk tekstā – “
ADM
”),
Haarmann & Reimer Corp
. (turpmāk tekstā – “
H & R
”), uzņēmējsabiedrība, kas pieder grupai
Bayer AG
(turpmāk tekstā – “
Bayer
”) un
Cerestar Bioproducts BV
(turpmāk tekstā – “
Cerestar
”), turpmāk kopā saukti “attiecīgie uzņēmumi”.
1995. gada augustā ASV Tieslietu ministrija [
United States Department of Justice
] informēja Komisiju par izmeklēšanu citronskābes tirgū. Starp 1996. gada oktobri un 1998. gada jūniju visi attiecīgie uzņēmumi,
ieskaitot
Jungbunzlauer International AG
, atzina savu vainu, ka tie bija piedalījušies aizliegtajās vienošanās. Pēc ar Tieslietu ministriju noslēgtajām vienošanās
ASV varas iestādes uzņēmumiem uzlika naudas sodu. Papildus tam vairākiem apsūdzētajiem indivīdiem tika piemērots naudas sods
personīgi. Izmeklēšanas tika veiktas arī Kanādā, kur dažiem no šiem pašiem uzņēmumiem, ieskaitot
Jungbunzlauer International AG
, tika piemērots naudas sods.
1997. gada 6. augustā Komisija nosūtīja lūgumus sniegt informāciju četriem lielākajiem citronskābes ražotājiem Kopienā, tostarp
Jungbunzlauer GmbH
, saskaņā ar 11. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 – Pirmā Regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu
(OV 13, 204. lpp.). Turklāt 1998. gada janvārī Komisija nosūtīja lūgumus sniegt informāciju galvenajiem citronskābes pircējiem
Kopienā, un 1998. gada jūnijā un jūlijā tā nosūtīja jaunus lūgumus sniegt informāciju galvenajiem citronskābes ražotājiem
Kopienā.
Pēc pirmā lūguma sniegt informāciju saņemšanas, kas tai bija nosūtīts 1998. gada jūlijā,
Cerestar
sazinājās ar Komisiju un 1998. gada 29. oktobra tikšanās laikā izteica savu nodomu sadarboties ar Komisiju, pamatojoties
uz Komisijas 1996. gada 18. jūlija Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas
vienošanās (OV C 207, 4. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”). Šajā pašā tikšanās reizē
Cerestar
mutvārdos sniedza skaidrojumus par aizliegtās vienošanās darbību, kurā tā bija iesaistīta. 1999. gada 25. martā tā nosūtīja
Komisijai rakstisku paziņojumu, kurā tā apstiprināja to, ko tā bija teikusi sanāksmē.
Ar 1998. gada 28. jūlija vēstuli Komisija nosūtīja jaunu lūgumu sniegt informāciju
Jungbunzlauer GmbH
, uz kuru tā atbildēja ar 1998. gada 28. septembra vēstuli.
Tikšanās laikā 1998. gada 11. decembrī
ADM
izteica vēlēšanos sadarboties ar Komisiju un tai mutvārdos sniedza informāciju par pret konkurenci vērsto darbību, kurā tā
bija iesaistījusies. 1999. gada 15. janvārī tā nosūtīja rakstisku atskaiti, kas apstiprināja tās teikto.
1999. gada 3. martā Komisija nosūtīja papildu lūgumus sniegt informāciju
HLR
,
Jungbunzlauer
un
Cerestar
.
Attiecīgi 1999. gada 28. aprīlī, 21. maijā un 28. jūlijā
Bayer
,
H & R
vārdā, prasītāja un
HLR
iesniedza atskaites, pamatojoties uz Paziņojumu par sadarbību.
2000. gada 28. martā, pamatojoties uz informāciju, kas tai tika iesniegta, Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem prasītājai
un pārējiem attiecīgajiem uzņēmumiem sakarā ar EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumu. Prasītāja
un visi pārējie attiecīgie uzņēmumi iesniedza rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas iebildumiem. Neviens no tiem nepieprasīja
uzklausīšanu, ne arī pēc būtības apstrīdēja paziņojumā par iebildumiem izklāstītos faktus.
Komisijai adresētajā 2001. gada 11. aprīļa vēstulē
Jungbunzlauer GmbH
izteica dažas piezīmes par notiekošo procesu.
2001. gada 27. jūlijā Komisija nosūtīja prasītājai un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem papildu lūgumus sniegt informāciju.
Prasītāja savā vārdā un
Jungbunzlauer GmbH
vārdā uz to atbildēja ar 2001. gada 3. augusta vēstuli.
2001. gada 5. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu 2002/742/EK par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru
(
COMP
/E‑1/36.604 – Citronskābe, turpmāk tekstā – “Lēmums”). Lēmums tika paziņots prasītājai 2001. gada 18. decembrī.
Lēmums tostarp ietver šādus noteikumus:
“1. punkts
[
ADM
], [
Cerestar
], [
H & R
], [
HLR
] un [
JBL
] ir pārkāpušas Līguma 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties ilgstošā vienošanās un/vai saskaņotā
darbībā citronskābes sektorā.
Pārkāpuma ilgums:
–        [
ADM
], [
H & R
], [
HLR
] un [
JBL
] gadījumā: no 1991. gada marta līdz 1995. gada maijam;
–      [
Cerestar
] gadījumā: no 1992. gada maija līdz 1995. gada maijam.
[..]
3. punkts
Par 1. punktā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:
a)      [
ADM
]                                          39,69 miljoni EUR,
b)      [
Cerestar
]                                 170 000 EUR,
c)      [
HLR
]                                          63,5 miljoni EUR,
d)      [
H & R
]                                          14,22 miljoni EUR,
e)      [
prasītājai
]                                          17,64 miljoni EUR.”
Lēmuma 80.–84. apsvērumā Komisija norādīja, ka aizliegtā vienošanās attiecas uz specifisku pārdošanas kvotu noteikšanu katram
dalībniekam un šo kvotu ievērošanu, mērķa un/vai “sliekšņa” cenu noteikšanu, cenu atlaižu atcelšanu un apmaiņu ar specifisku
informāciju par klientiem.
Lēmuma 185.–188. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka, runājot par
Jungbunzlauer
grupu, pārkāpums ir jāattiecina uz
Jungbunzlauer
.
Naudas sodu aprēķināšanai Komisija Lēmumā piemēroja metodoloģiju, kas ietverta Pamatnostādnēs naudas sodu apmēra noteikšanai,
kuri uzlikti, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp., turpmāk
tekstā – “Pamatnostādnes”), kā arī Paziņojumā par sadarbību.
Pirmkārt, Komisija noteica naudas soda pamatsummu atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma.
Šajā kontekstā attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija vispirms uzskatīja, ka, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, tā konkrēto
ietekmi uz EEZ citronskābes tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmēru, attiecīgie uzņēmumi bija izdarījuši ļoti smagu pārkāpumu
(Lēmuma 230. apsvērums).
Pēc tam Komisija uzskatīja, ka bija nepieciešams ņemt vērā pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt būtisku kaitējumu
konkurencei un noteikt naudas sodu tādā apmērā, lai tam būtu pietiekama no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturoša iedarbība.
Tā rezultātā, ņemot par pamatu attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu visā pasaulē, no citronskābes pārdošanas pārkāpuma pēdējā gada
laikā, proti, 1995. gadā, Komisija iedalīja minētās attiecīgos uzņēmumus trīs kategorijās: pirmajā kategorijā
H & R
ar pasaules tirgus daļu 22 % apmērā; otrajā kategorijā
ADM
un
Jungbunzlauer
ar pasaules tirgus daļu [
konfidenciāli
] (
) % apmērā; un
HLR
ar pasaules tirgus daļu 9 % apmērā; un trešajā kategorijā
Cerestar
ar pasaules tirgus daļu 2,5 % apmērā. Balstoties uz šiem rādītājiem, Komisijas noteiktā sākumsumma bija 35 miljoni euro uzņēmumam
pirmajā kategorijā, 21 miljons euro uzņēmumiem otrajā kategorijā un 3,5 miljoni euro trešajā kategorijā esošajiem uzņēmumiem
(Lēmuma 239. apsvērums).
Turklāt pamatsumma tika noteikta, lai nodrošinātu naudas soda pietiekamu preventīvu raksturu. Tādējādi Komisija konstatēja,
ka, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, ko izsaka to pasaules apgrozījums,
ADM
un
HLR
naudas soda pamatsumma ir jāreizina ar 2 un
H & R
naudas soda pamatsumma ir jāreizina ar 2,5 (Lēmuma 50. un 246. apsvērums).
Runājot par katra uzņēmuma pārkāpuma ilgumu, aprēķinātā pamatsumma tika palielināta par 10 %
per annum
, kā rezultātā tika iegūts palielinājums 40 % apmērā
AMD
,
H & R
,
HLR
un
Jungbunzlauer
, kā arī 30 % apmērā
Cerestar
(Lēmuma 249. un 250. apsvērums).
Tādējādi Komisija noteica
Jungbunzlauer
naudas soda pamatsummu 29,4 miljonu euro apmērā. Attiecībā uz
ADM
,
Cerestar
,
HLR
un
H & R
pamatsummas tika noteiktas, attiecīgi, 58,8 miljonu euro, 4,55 miljonu euro, 58,8 miljonu euro un 122,5 miljonu euro apmērā
(Lēmuma 254. apsvērums).
Otrkārt,
ADM
un
HLR
pamatsummas tika palielinātas par 35 %, ņemot vērā vainu pastiprinošus apstākļus, jo šie uzņēmumi darbojās kā aizliegtās
vienošanās organizētāji (Lēmuma 273. apsvērums).
Treškārt, Komisija izvērtēja un noraidīja dažu uzņēmumu argumentus par vainu mīkstinošiem apstākļiem (Lēmuma 274.–291. apsvērums).
Ceturtkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu Komisija piemēroja šādi aprēķinātās pamatsummas
Cerestar
un
H & R
, lai tās nepārsniegtu 10 % robežu no atteicīgo uzņēmumu pasaules apgrozījuma (Lēmuma 293. apsvērums).
Piektkārt, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B daļu, Komisija piešķīra
Cerestar
“ļoti būtisku samazinājumu” 90 % apmērā no naudas soda, kas tam būtu piemērots, ja tas nebūtu sadarbojies. Saskaņā ar Paziņojuma
D daļu Komisija piešķīra
ADM
“būtisku samazinājumu” (proti, 50 %), bet
Junbunzlauer
,
H & R
un
HLR
tika piešķirti attiecīgi 40 %, 30 % un 20 % samazinājumi (326. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 25. februārī,
Jungbunzlauer
cēla šo prasību.
Ar 2002. gada 18. jūnija rīkojumu Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs atļāva Padomei iestāties lietā, lai atbalstītu Komisijas
prasījumus.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Pirmās
instances tiesas reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu nolūkā rakstiski lietas dalībniekiem uzdeva
jautājumus. Lietas dalībnieki atbildēja uz šiem jautājumiem noteiktajos termiņos.
Pirmās instances tiesa 2004. gada 24. maija sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz Pirmās
instances tiesas jautājumiem.

Jungbunzlauer
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        Lēmumu atcelt;
–        pakārtoti – samazināt uzlikto naudas sodu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas un Padomes, personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Prasītāja, pirmkārt, izvirza iebildi par prettiesiskumu, pamatojoties uz to, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts pārkāpj
tiesiskuma principu, jo šis noteikums pietiekamā mērā nenosaka Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi (turpmāk tekstā – “tiesiskuma
princips”). Otrkārt, prasītāja norāda, ka Lēmumā ir kļūdas attiecībā uz šī lēmuma adresātu, pārkāpuma smaguma vērtējumu, vainu
mīkstinošo apstākļu atzīšanu, citās valstīs piemēroto naudas sodu neņemšana vērā, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteikto
naudas soda lieluma ievērošanu un tiesībām piekļūt lietas materiāliem. Visbeidzot, prasītāja norāda, ka administratīvā procesa
ilgumam esot jāietekmē naudas soda lielums.
I –
Par tiesiskuma principa pārkāpumu
A –
Par iebildi par prettiesiskumu, kas izvirzīta sakarā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Jungbunzlauer
izvirza iebildi par prettiesiskumu EKL 241. panta nozīmē un norāda, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts – noteikums, kas
nosaka Komisijas tiesībspēju uzlikt naudas sodu Kopienas konkurences tiesību pārkāpuma gadījumā, – pārkāpj tiesiskuma principu,
kurš izriet no tiesiskās drošības principa, kas savukārt ir vispārējais Kopienas tiesību pamatprincips, jo šis noteikums pietiekamā
mērā neregulē Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi.

Jungbunzlauer
norāda, ka tiesiskuma princips ir nostiprināts Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību
aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECTK”) 7. pantā – ar nosaukumu “Sodīšanas nepieļaujamība bez likuma” –, kura 1. punktā
ir noteikts:
“Nevienu nedrīkst atzīt par vainīgu noziedzīgā nodarījumā tādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas, saskaņā ar izdarīšanas
brīdī spēkā esošajām nacionālajām vai starptautiskajām tiesību normām, netika atzīta par noziedzīgu nodarījumu. Tāpat nedrīkst
piespriest smagāku sodu nekā tas, kas bija piemērojams noziedzīgā nodarījuma brīdī.”

Jungbunzlauer
norāda, ka atbilstoši LES 6. panta 2. punktam – “Savienība kā Kopienas tiesību vispārēju principu ievēro pamattiesības, ko
nodrošina [ECTK] un kas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām”.
Turklāt
Jungbunzlauer
uzsver, ka atbilstoši Tiesas un Pirmās instances tiesas pastāvīgajai judikatūrai jebkurai Kopienas tiesību normai, kas nosaka
sodoša vai nesodoša rakstura sankcijas (1984. gada 25. septembra spriedums lietā 117/83
Könecke
,
Recueil
, 3291. lpp., 11. punkts, un 1987. gada 18. novembra spriedums lietā 137/85
Maizena
,
Recueil
, 4587. lpp., 15. punkts), ir jāatbilst tiesiskuma principam kā tādam, kas izriet no tiesiskās drošības principa (Tiesas 1969. gada
12. novembra spriedums lietā 29/69
Stauder
,
Recueil
, 419. lpp., 7. punkts; 1996. gada 13. februāra spriedums lietā C‑143/93
Van Es Douane Agenten
,
Recueil
, I‑431. lpp., 27. punkts, un 1996. gada 12. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑74/95 un C‑129/95
Procédures pénales contre X
,
Recueil
, I‑6609. lpp., 25. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 20. februāra spriedums lietā T‑112/98
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija,
Recueil
, II‑729. lpp., 59. un turpmākie punkti).
Visbeidzot,
Jungbunzlauer
norāda, ka tiesiskuma princips ir arī nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. un 49. pantā, kas tika pasludināta
2000. gada 7. decembrī Nicā (OV C 364, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Pamattiesību harta”), un ir Kopienas dalībvalstu konstitucionālo
tradīciju neatņemama sastāvdaļa.

Jungbunzlauer
norāda, ka saskaņā ar tiesiskuma principu, kas izriet no tiesiskās drošības principa, attiecībā uz personām Kopienu tiesību
aktiem ir jābūt skaidriem un paredzamiem (Tiesas 1981. gada 12. novembra spriedums apvienotajās lietās no 212/80 līdz 217/80
Salumi
,
Recueil
, 2735. lpp., 10. punkts; 1984. gada 22. februāra spriedums lietā 70/83
Kloppenburg
,
Recueil
, 1075. lpp., 11. punkts; iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā
Könecke
, 11. punkts, un iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā
Maizena
, 15. punkts), un, runājot par tiesību aktiem, kuriem var būt finanšu sekas, noteiktība un paredzamība ir obligāta, kas ir
jāievēro īpaši stingri (Tiesas 1990. gada 13. marta spriedums lietā C‑30/89 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑691. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra). Tas vēl jo vairāk esot tā, kad Padome piešķir Komisijai pilnvaras rīkoties,
kas nav spēkā, ja vien šīs pilnvaras ir pietiekami precīzas tādā ziņā, ka Padome ir skaidri noteikusi Komisijai piešķirtās
kompetences robežas (Tiesas 1988. gada 5. jūlija spriedums lietā 291/86
Central‑Import Münster
,
Recueil
, 3679. lpp., 13. punkts).

Jungbunzlauer
norāda, ka tiesiskuma principam ir būtiska nozīme attiecībā uz noteikumiem, kas paredz sankcijas (Tiesas 1980. gada 10. jūlija
spriedums lietā 32/79 Komisija/Apvienotā Karaliste,
Recueil
, 2403. lpp., 46. punkts; iepriekš 42. punktā minētais spriedums lietā
Kloppenburg
, 11. punkts; iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā
Maizena
, 15. punkts, un 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā C‑352/92
Milchwerke Köln
,
Recueil
, I‑3385. lpp., 22. un 23. punkts).
Jungbunzlauer
uzsver, ka šiem noteikumiem ir jānosaka paredzamā veidā ne tikai sankcionētā rīcība, bet arī juridiskās sekas, kas no tās
izriet konkrētajai personai (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Procédures pénales contre X
, 25. punkts).

Jungbunzlauer
uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts paredz iespēju piemērot sodošu vai kvazisodošu sankciju.
Šajā sakarā
Jungbunzlauer
norāda uz Monti [
Monti
], kas ir Komisijas loceklis, kurš ir atbildīgs par konkurences jautājumiem, paziņojumiem, Pamatnostādņu redakciju, kā arī
uz terminiem, kurus lietojusi Komisija savā aizstāvības rakstā. Pēc būtības pastāv jautājums par “sankcijām” un “sodiem”,
kuriem ir jābūt pietiekamiem, lai nodrošinātu to “preventīvo ietekmi” par EKL 81. un 82. panta pārkāpumiem.
Turklāt
Jungbunzlauer
atgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka Regulas Nr. 17 15. pantā noteiktajiem naudas sodiem nav soda naudas rakstura, bet
gan to mērķis ir nosodīt prettiesisku rīcību, kā arī novērst tās atkārtošanos (Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedums lietā 41/69
Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp., 172. un 173. punkts), kas pēc
Jungbunzlauer
domām atbilst plašai kriminālapsūdzības jēdziena interpretācijai, ko sniegusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa.
Jungbunzlauer
arī norāda, ka Pirmās instances tiesa 2002. gada 20. marta spriedumā lietā T‑15/99
Brugg Rohrsysteme
/Komisija (
Recueil
, II‑1613. lpp., 109. un 122. punkts) izvērtēja naudas soda, kas uzlikts atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam, tiesiskumu,
ņemot vērā ECTK 7. pantu.

Jungbunzlauer
uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 4. punktā lietotais izteiciens, atbilstoši kuram lēmumiem, ar kuriem tiek uzlikti naudas
sodi, nav “sodoša rakstura”, nevar grozīt šo vērtējumu, jo saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru noteicošais
ir nevis tiesību akta nosaukums, bet gan tā patiesais saturs.
Tā rezultātā
Jungbunzlauer
uzskata, ka procesam, kura rezultāts ir naudas soda uzlikšana saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, ir jāizpilda
visas minimālās prasības no cilvēktiesību viedokļa, kas izriet ne tikai no ECTK, kā to ir interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību
tiesa, bet arī no Cilvēktiesību hartas, kas it īpaši apstiprina tiesības, kas izriet no šīs judikatūras.
Šajā kontekstā
Jungbunzlauer
norāda, ka no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka deliktam, par kuru tiek uzlikts sods pārkāpuma gadījumā,
ir jābūt “paredzētam likumā”, kas savukārt nozīmē to, ka personām ir jāspēj saprātīgā mērā attiecīgajos apstākļos paredzēt
sekas, kas var izrietēt no noteiktā akta. Eiropas Cilvēktiesību tiesa papildina, ka likums, kas piešķir vērtēšanas pilnvaras,
nepārkāpj šo prasību ar nosacījumu, ka šo pilnvaru realizēšana ir pietiekami skaidri definēta, ņemot vērā leģitīmo mērķi,
lai indivīdam sniegtu pietiekamu aizsardzību pret patvaļu.
Ņemot vērā iepriekš minēto,
Jungbunzlauer
uzskata, ka ir pārkāpts tiesiskuma princips, ja noteikums, kas paredz naudas soda uzlikšanu, nav pietiekami ierobežojis iespējamās
pieņemtā lēmuma juridiskās sekas, atstājot kompetentajai iestādei, sakarā ar neprecīzu attiecīgā teksta formulējumu, pārāk
plašas piemērošanas iespējas attiecīgajā gadījumā. Šajā gadījumā likumdevējs nav iepriekš noteicis tiesiskās sekas, pretēji
tam, ko pieprasa tiesiskuma princips, bet gan tas ir atstāts administrācijas ziņā.
Jungbunzlauer
atzīst, ka, pat ja administrācijas vadītājam piederošā rīcības brīvība pati par sevi nav prettiesiska no tiesiskuma principa
viedokļa, tomēr tas nekādā ziņā nenozīmē, ka šī brīvība nebūtu jāierobežo.

Jungbunzlauer
uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts neizpilda iepriekš minētās minimālās prasības.

Jungbunzlauer
atgādina, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts sniedz Komisijai tiesības līguma konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā
uzlikt naudas sodu, kura minimālā summa ir 1000 euro, bet maksimālā ir jānosaka individuāli katram uzņēmumam saistībā ar apgrozījumu.
Jungbunzlauer
piebilst, ka, runājot par konkrēto naudas soda summu, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts vienkārši precizēts, ka, “lai noteiktu
naudas soda summu, ir jāņem vērā līdztekus pārkāpuma smagumam arī tā ilgums”.

Jungbunzlauer
uzskata, ka saistībā ar šo noteikumu Komisijai ir praktiski neierobežota rīcības brīvība attiecībā uz naudas soda summas
noteikšanu.
Pirmkārt,
Jungbunzlauer
izvirza faktu, ka mūsdienās, pretēji tam, kāda bija situācija Regulas Nr. 17 pieņemšanas laikā, pasaules uzņēmējsabiedrību
grupu apgrozījums var sasniegt vairākus simtus miljardus euro un maksimālais lielums var viegli sasniegt vairākus desmitus
miljardu euro.
Jungbunzlauer
kā piemēru norāda to, ka, ja naftas grupa
ExxonMobil
– kuras apgrozījums sasniedz 248 miljardus euro – piedalītos aizliegtajā vienošanās, Komisija varētu tai uzlikt naudas sodu,
kura summa varētu būt no 1000 līdz 24,8 miljardiem euro – summu, kura atbilstu Luksemburgas nacionālajam kopproduktam.
Jungbunzlauer
uzskata, ka, ja, runājot par noteikto pārkāpumu, likums sniedz tiesības uzlikt naudas sodu, kura summa svārstās no 1000 līdz
24,8 miljardiem euro – vai pat vispār pilnībā atbrīvot no soda saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību – tas vairs nav likums,
kas iepriekš nosaka naudas sodu, bet gan tikai vara. Pilnīgi noteikti, šāds noteikums sniedz iespēju patvaļīgi noteikt naudas
soda summu.
Otrkārt, runājot par Pamatnostādnēm,
Jungbunzlauer
uzskata, ka tās nav “likums” ECTK nozīmē.
Jungbunzlauer
uzsver, ka minētās Pamatnostādnes ir saistošas tikai Komisijai, nevis tiesām (Pirmās instances tiesas 1998. gada 16. jūlija
spriedums lietā T‑81/97
Regione Toscana
/Komisija,
Recueil
, II‑2889. lpp., 49. punkts, un ģenerāladvokāta Albēra [
Alber
] secinājumi saistībā ar Tiesas 2001. gada 22. marta spriedumu lietā C‑17/99 Francija/Komisija,
Recueil
, I‑2481. lpp., I‑2484. lpp., 23. punkts), kurām ir piešķirta neierobežota kompetence kontrolēt Komisijas lēmumus. Prasītāja
uzskata, ka, tā kā pastāv iestādes, kurām ir kompetence noteikt galīgo naudas sodu un kurām nav saistošas valdīnijas, šīm
pēdējām iestādēm nav nekādas ietekmes uz vērtējumu saistībā ar krimināltiesību normas pietiekamo tiesisko raksturu ECTK 7. panta
nozīmē. Turklāt
Jungbunzlauer
norāda, ka Pirmās instances tiesa nesen apstiprināja, ka attiecīgās tiesību normas, kas attiecas uz naudas sodiem, nosaka
tikai Regula Nr. 17 (iepriekš 46. punktā minētais spriedums lietā
Brugg Rohrsysteme
/Komisija, 123. punkts).
Treškārt,
Jungbunzlauer
apstrīd Komisijas argumentācijas pamatotību, atbilstoši kurai naudas soda summas aprēķināšanas paredzamības un uzticamības
paaugstinātais līmenis nevar tikt saskaņots ar principu, atbilstoši kuram, uzliekot naudas sodu, no vienas puses, ir jāņem
vērā lietas nianses, un, no otras puses, tam ir jābūt no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošai iedarbībai, kas ir pietiekama,
lai nodrošinātu, ka uzņēmumi ievēro konkurences noteikumus.
Jungbunzlauer
uzskata, ka, tieši pretēji, zināšanas vai iespēja zināt prettiesiskās rīcības iespējamās sekas, kas ļauj garantēt daudz efektīvāk
no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošo iedarbību, kuru cenšas nodrošināt Komisija. Tieši tādēļ dalībvalstīs krimināllikumi
sastāv no dažādiem pārkāpuma elementiem, kuriem katram ir dažādas sekas, kas tiek diferencētas atkarībā no sankcijas. No šo
normu bāzes un no to interpretācijas valstu judikatūrā, personas var pietiekamā mērā paredzēt savas rīcības krimināltiesību
sekas. Šādai, gandrīz neierobežotai sankcijai, kas ir noteikta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, nav minētās, no turpmāku
pārkāpumu izdarīšanas atturošās, iedarbības, ņemot vērā to, ka tā sniedz tikai nelielu norādi par pārkāpuma konkrēto saturu,
kas varētu,
a priori
, tikt izsmelts minētajā kontekstā.

Jungbunzlauer
piebilst, ka to, ka Pamatnostādnes pietiekamā mērā nenosaka naudas sodu aprēķināšanu, ilustrē fakts, ka attiecībā uz pārkāpumiem,
kas ir “ļoti smagi”, Komisija var “izvēlēties” kā pamatsummu jebkuru summu, kas pārsniedz 20 miljonus euro. Pamatnostādnes
pilnībā neļaujot noteikt, kādi ir apstākļi, kas liek Komisijai noteikt pamatsummu 20, 50 vai 100 miljonu euro apmērā vai pat
vēl lielākā apmērā.
Ceturkārt,
Jungbunzlauer
uzskata, ka Padomes arguments par to, ka Komisijas uzliktos naudas sodus attiecīgajā gadījumā kontrolēs Kopienu tiesnesis,
kuram ir piešķirta neierobežota kompetence, nevarot tikt pieņemts.
Jungbunzlauer
uzskata, ka Padome neievēroja faktu, ka prasība, lai tiesību normas ir pietiekami skaidras, pastāv tieši tādēļ, lai Kopienu
tiesnesis varētu kontrolēt lēmumu tiesiskumu, kas ir pieņemti pamatojoties uz šīm normām. Tēzes, ko aizstāv Padome, rezultāts
būtu tāds, ka Kopienas tiesām tiktu deleģēta Kopienas likumdevēja funkcija.
Piektkārt,
Jungbunzlauer
izvirza faktu, ka valsts līmenī nepastāv pilnvarojums, kas būtu pielīdzināms tiesībām, kas tai ļauj uzlikt naudas sodu gandrīz
neierobežotā veidā. Runājot par tiesībām Zviedrijā, uz ko atsaucas Padome,
Jungbunzlauer
uzskata, ka šajā dalībvalstī tiesības ir attīstījušās atbilstoši Kopienas tiesību modelim un tādējādi tās nav noderīgas šajā
diskusijā. Runājot par tiesībām Vācijā, uz ko arī atsaucas Padome,
Jungbunzlauer
norāda, ka vācu noteikumi, kas attiecas uz naudas sodu noteikšanu par konkurences tiesību pārkāpumiem, ir diferencēta sistēma,
kas nav salīdzināma ar vispārēja pilnvarojuma piešķiršanas sistēmu, ko nosaka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts. Pēc būtības
šie noteikumi paredz maksimālo summu, kas var sasniegt EUR 500 000, vai virs tā trīskāršu peļņas apmēru, kas iegūta no pārkāpuma
realizēšanas, kuru rezultātā tiek noteikti zemāki naudas sodi par tiem, kas izriet no Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta.
Turklāt
Jungbunzlauer
norāda, ka naudas soda summa tiek grozīta tikai atkarībā no veida, kādā pārkāpums ir izdarīts. Tikai tad, ja pārkāpums ir
izdarīts ar nodomu, tiek piemērots naudas sods pilnā apmērā; bet, ja pārkāpums ir izdarīts aiz neuzmanības, piemēro tikai
pusi no noteiktās maksimālās summas. Šajā sakarā naudas sods ir jāaprēķina atbilstoši stingri noteiktiem kritērijiem, ņemot,
piemēram, vērā pārkāpumu nozīmību, sūdzības nopietnību, pārkāpuma izdarītāja un tā ekonomiskās situācijas īpašos apstākļus.
Jungbunzlauer
atzīst, ka šie tiesību akti neļauj lielākā mērā iepriekš noteikt ar grāmatveža precizitāti naudas soda summu. Tomēr šī precizitāte
krietni vien pārsniedz konkrētības pakāpi, ko nosaka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts.
Jungbunzlauer
izvirza faktu, ka, izmantojot pieeju, kas vienīgi balstīta uz apgrozījumu, netiek pietiekami ņemts vērā pārkāpuma plašums
un nozīmība, kā rezultātā likumdevējs 1999. gadā atsacījās no tiesību normu grozījumiem šajā nozīmē.
Sestkārt,
Jungbunzlauer
uzskata, ka šīs tēzes pamatotību ilustrē Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse naudas sodu ziņā. Komisijas praksi ne tikai
raksturo lielās atšķirības naudas sodu absolūtās vērtības ziņā, bet arī radikāla naudas sodu palielināšana kopš 2001. gada.
Jungbunzlauer
norāda, ka, salīdzinot naudas sodu vidējo rādītāju, kas uzlikti uzņēmumiem no 1994. gada līdz 2000. gadam, ar naudas sodu,
kas uzlikts 462 miljonu euro rekordapmērā 2001. gadā saistībā ar Komisijas 2001. gada 21. novembra Lēmumu 2003/2/EK, kas saistīts
ar piemērošanas procesu atbilstoši EK līguma 81. pantam un EEZ līguma 53. pantam (
COMP
/E‑1/37.512 – Vitamīni) (OV 2003, L 6, 1. lpp.), to attiecība ir gandrīz viens pret piecpadsmit. Tāpat otrais daudz lielākais
daudz lielāks otrais naudas sods, 2001. gadā, proti, naudas sods 184,27 miljonu euro apmērā, kas uzņēmumam tika uzlikts ar
Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmumu 2004/337/EK par piemērošanas procesu atbilstoši EK līguma 81. pantam un EEZ līguma
53. pantam (
COMP
/E‑1/36.212 – Koppapīrs) (OV 2004, L 115, 1. lpp.), pārsniedza šo vidējo rādītāju gandrīz sešas reizes.
Jungbunzlauer
uzskata, ka tas, ka visi šie lēmumi – tā kā Komisijas agrākā prakse ir bijusi pilnībā citādāka – bija balstīti tikai uz vienu
tiesību normu par naudas sodiem, proti, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, norāda, ka praksē šī norma nav noteikusi nekādas
robežas Komisijas praksei. Šī attīstība faktiski nav noteikusi naudas sodu paaugstināšanu, bet gan to daudzkāršošanu.
Septītkārt,
Jungbunzlauer
norāda, ka 1993. gadā publicētajā rakstā Komisijas ierēdnis atzina, ka process, kura rezultātā varētu tikt uzlikts naudas
sods saskaņā ar Regulu Nr. 17, “maz atgādina to, ko parasti varētu saukt par pareizu procesu (
due process
)”.
Pakārtoti,
Jungbunzlauer
uzskata, ka, pat pieņemot, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts atbilst tiesiskuma principam, Komisijai vismaz vajadzētu
interpretēt šo noteikumu šauri un kompensēt paredzamības nepietiekamo līmeni ar konsekventu un pārredzamu naudas sodu sistēmu,
kas sniegtu attiecīgajiem uzņēmumiem obligāto tiesiskās drošības līmeni.
Jungbunzlauer
uzskata, ka šādai interpretācijai būtu jāizpaužas tā, ka Komisija būtu jābūt gatavai garantēt minimālo pārskatāmības un paredzamības
līmeni saistībā ar naudas sodu uzlikšanu. Plašajam pilnvarojumam, ko sniedz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, ir jāsasniedz
konkretizācijas minimālais līmenis Komisijas praksē, tādējādi izslēdzot pārsteidzošus lēmumus, kā tas ir šajā lietā.
Komisija un Padome uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts nepārkāpj tiesiskuma principu.
Komisija īpaši uzsver, ka attiecībā uz naudas sodu pieņemtajiem lēmumiem attiecas Kopienu tiesas neierobežotā kompetence.
Turklāt Komisija uzsver, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteiktie kritēriji, no vienas puses, ir precizēti judikatūrā
un, no otras puses, Pamatnostādnēs. Komisija uzskata, ka, ja kritēriji tiktu definēti precīzāk, tad tie, no vienas puses,
neļautu ņemt vērā katras lietas īpašos apstākļus, un, no otras puses, nodrošināt no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošu
iedarbību.
Komisija arī uzsver, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 4. punktu konkurences noteikumiem nav sodoša rakstura. Turklāt
Komisija uzskata, ka prasītāja nepamatoti izvirzījusi ECTK 7. panta 1. punkta un Pamattiesību hartas 41. un 49. panta pārkāpumu.
Komisijas arī atgādina, ka tai ir pilnvaras noteikt naudas sodu lielumu un ka Pamatnostādnes neietekmē attiecīgās tiesību
normas, kas attiecas uz naudas sodu uzlikšanu.
Visbeidzot, attiecībā uz salīdzinājuma ar vācu tiesībām, Komisija sniedz piemēru par krimināltiesību normu, lai ilustrētu,
ka šīs valsts tiesības arī nosaka ļoti plašu rīcības brīvību attiecībā uz to, kā jānosaka individuālā un konkrētā sankcija.
Padome uzskata, ka izvirzītās ECTK un Pamattiesību hartas normas neattiecas uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu. Turklāt
Padome uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ir pilnīgi skaidra un nepārprotama norma.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Regulas Nr. 17, kas pēdējo reizi grozīta ar Regulu (EK) Nr. 1216/1999 (OV L 148, 5. lpp.), 15. panta 2. punkts nosaka:
“Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [EUR 1000] līdz [EUR 1 000 000] norēķinu vienību
vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu
vai nolaidības dēļ:
a) pārkāpj Līguma [81.] panta 1. punktu vai [82]. pantu vai
b) neizpilda kādu no pienākumiem, kas uzlikts, ievērojot 8. panta 1. punktu.
Nosakot soda naudas apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.”
Ir jāizvērtē, vai, kā prasītāja ir norādījusi, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts pārkāpj tiesiskuma principu, pietiekamā
mērā neregulējot Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi.
Jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka tiesiskuma princips ir nenovēršami saistīts ar tiesiskās drošības principu,
kas ir Kopienu tiesību vispārējais princips, saskaņā ar kuru jebkuram Kopienu tiesiskajam regulējumam, it īpaši ja tas nosaka
vai ļauj noteikt sodu, ir jābūt skaidram un precīzam, lai attiecīgajām personām nepārprotami būtu zināmas no tā izrietošās
tiesības un pienākumi un lai tās varētu veikt atbilstošus pasākumus (šajā sakarā skat. Tiesas 1981. gada 9. jūlija spriedumu
lietā 169/80
Gondrand
,
Recueil
, 1931. lpp., 17. punkts; iepriekš 40. punktā minēto spriedumu lietā
Maizena
, 15. punkts; iepriekš 40. punktā minēto spriedumu lietā
Van Es Douane Agenten
, 27. punkts, un iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Procédures pénales contre X
, 25. punkts).
No judikatūras izriet, ka šis princips attiecas gan uz krimināltiesiska rakstura normām, gan īpašiem administratīviem instrumentiem,
kas nosaka vai ļauj noteikt administratīvus sodus (skat. iepriekš 40. punktā minēto spriedumu lietā
Maizena
, 14. un 15. punkts un tajā minētā judikatūra). Tas attiecas ne tikai uz normām, kas nosaka pārkāpumu būtiskos elementus,
bet arī uz normām, kuras definē sekas, ko rada pirmo minēto normu pārkāpums (šajā sakarā skat. iepriekš 40. punktā minēto
spriedumu apvienotajās lietās
Procédures pénales contre X
, 22. un 25. punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka tiesiskuma princips, kas pieder pie Kopienu tiesību vispārējiem principiem, izriet no dalībvalstu
kopējām konstitucionālajām tradīcijām un ir nostiprināts dažādos starptautiskos līgumos, it īpaši ECTK 7. pantā un tostarp
saistībā ar pārkāpumiem un kriminālsodiem (šajā sakarā skat. iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Procédures pénales contre X
, 25. punkts).
Pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka pamattiesības ir vispārējo tiesību principu neatņemama sastāvdaļa, kuru ievērošanu
nodrošina Kopienu tiesa (Tiesas 1996. gada 28. marta paziņojums 2/94,
Recueil
, I‑1759. lpp., 33. punkts, un Tiesas 1997. gada 29. maija spriedums lietā C‑299/95
Kremzow
,
Recueil
, I‑2629. lpp., 14. punkts). Šajā ziņā Tiesa un Pirmās instances tiesa vadās no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām,
kā arī no starptautisko līgumu sniegtajām norādēm par cilvēktiesību aizsardzību, attiecībā uz kurām dalībvalstis sadarbojas
un kurām tās ir pievienojušās. Šajā ziņā ECTK ir īpaša nozīme (Tiesas 1986. gada 15. maija spriedums lietā 222/84
Johnston
,
Recueil
, 1651. lpp., 18. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Kremzow
, 14. punkts). Turklāt no LES 6. panta 2. punkta izriet, ka “Savienība kā Kopienas tiesību vispārēju principu ievēro pamattiesības,
ko nodrošina [ECTK] un kas izriet no dalībvalstu kopīgām konstitucionālām tradīcijām” (Tiesas 2002. gada 22. oktobra spriedums
lietā C‑94/00
Roquette Frères
,
Recueil
, I‑9011. lpp., 23. un 24. punkts, un iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, 60. punkts).
Šajā sakarā jānorāda, ka ECTK 7. panta 1. punkts nosaka:
“Nevienu nedrīkst atzīt par vainīgu noziedzīgā nodarījumā tādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas, saskaņā ar izdarīšanas
brīdī spēkā esošajām nacionālajām vai starptautiskajām tiesību normām, netika atzīta par noziedzīgu nodarījumu. Tāpat nedrīkst
piespriest smagāku sodu nekā tas, kas bija piemērojams noziedzīgā nodarījuma brīdī.”
Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”) uzskata, ka no šīs normas izriet, ka likumam ir skaidri jādefinē pārkāpumi
un par tiem paredzētie sodi. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma un vajadzības
gadījumā, izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var zināt par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība
(ECT 2000. gada 22. jūnija spriedums lietā
Coëme
pret Beļģiju,
Recueil des arrêts et décisions
, 2000‑VII, 1. lpp., 145. punkts).
Atsaucoties uz Regulas Nr. 17 15. panta 4. punktu, kas nosaka, ka Komisijas pieņemtajiem lēmumiem saskaņā ar šī noteikuma
2. punktu nav sodoša rakstura, Komisija un Padome izteica šaubas par to, vai Pirmās instances tiesa var pamatoties uz ECTK
7. panta 1. punktu un ECT judikatūru, lai analizētu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta tiesiskumu.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa uzsver, ka tai ir kompetence vērtēt Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta tiesiskumu saistībā
ar ECTK 7. panta 1. punktu tiktāl, ciktāl ECTK tiesību normas ir daļa no Kopienas tiesībām (šajā sakarā skat. iepriekš 40. punktā
minēto spriedumu lietā
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, 59. punkts). Tomēr, kā ir norādīts šī sprieduma 74. punktā, pamattiesības ir vispārējo tiesību principu neatņemama
sastāvdaļa, kuru ievērošanu nodrošina Kopienu tiesa, kā paraugu ņemot vērā ECTK.
Nepastāvot vajadzībai Pirmās instances tiesai lemt par to, vai saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu Komisijas uzlikto
naudas sodu rakstura vai smaguma pakāpes dēļ ECTK 7. panta 1. punkts ir piemērojams attiecībā uz šādiem sodiem, ir jāsecina,
ka, pat pieņemot, ka ECTK 7. panta 1. punkts ir piemērojams šādiem administratīviem sodiem un kas tāpēc varēja kalpot par
paraugu Pirmās instances tiesai (šajā sakarā skat. Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P,
C‑202/02 P, C‑205/02 P, C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 215.–223. punkts), pietiek konstatēt, ka, lai izpildītu ECTK 7. panta 1. punkta prasības,
normām, saskaņā ar kurām ir uzlikti šie sodi, nav jābūt tik precīzām, lai sekas, kas varētu rasties šo normu pārkāpuma rezultātā,
būtu absolūti precīzi paredzamas.
ECT judikatūra paredz, ka plaši formulētas normas nebūt nerada ECTK 7. panta pārkāpumu. Kā arī ECT ir atzinusi, ka tiesību
jēdziens, kas ir izmantots ECTK 7. pantā, atbilst likuma jēdzienam, kas ietverts citos ECTK pantos (skat. ECT 1999. gada 8. jūlija
spriedumu lietā
Baskaya
un
Okçuoglu
pret Turciju,
Recueil des arrêts et décisions
, 1999‑IV, 308. lpp., 36. punkts, un iepriekš 79. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 216. punkts). Turklāt ECT ir atzinusi, ka likumi nav absolūti precīzi un ka daudzi no šiem likumiem sakarā
ar nepieciešamību izvairīties no pārmērīgas neelastības un nodrošināt to spēju pielāgoties konkrētai situācijai ir neizbēgami
lielākā vai mazākā mērā plaši formulēti, un ka to interpretācija un piemērošana ir atkarīga no prakses (skat. ECT 1993. gada
25. maija spriedumu lietā
Kokkinakis
pret Grieķiju, A sērija, Nr. 260‑A, 40. un 52. punkts). Tomēr ECT arī precizējusi, ka katram likumam ir jāatbilst kvalitātes
nosacījumiem, tostarp pieejamības un paredzamības nosacījumiem (iepriekš minētais spriedums lietā
Baskaya
un
Okçuoglu
pret Turciju, 36. punkts). Tas, ka likums piešķir diskrecionāro varu, pats par sevi nav pretrunā ar prasību par paredzamību,
ja vien šādu pilnvaru izmantošanas apjoms un kārtība, ņemot vērā attiecīgo leģitīmo mērķi, ir pietiekami skaidri definēts,
lai indivīdam nodrošinātu atbilstošu aizsardzību pret patvaļu (ECT 1992. gada 25. februāra spriedums lietā
Margareta
un
Roger Andersson
pret Zviedriju, A sērija, Nr. 226‑A, 75. punkts). Šajā sakarā papildus paša likuma tekstam ECT ņem vērā to, vai izmantotie,
bet neskaidrie jēdzieni ir precizēti pastāvīgajā un publicētajā judikatūrā (ECT 1995. gada 27. septembra spriedums lietā
G
pret Franciju, A sērija, Nr. 325‑B, 25. punkts, un 2002. gada 7. februāra spriedums lietā
E. K.
pret Turciju, 51. punkts).
Runājot par dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām, nekas neļauj Pirmās instances tiesai sniegt tiesiskuma principa,
kas ir Kopienu tiesību vispārējais princips, atšķirīgu interpretāciju no tās, kas izriet no iepriekš minētā. Attiecībā uz
prasītājas argumentiem, ar kuriem tiek izvirzīta vācu tiesību norma, saskaņā ar kuru kompetentās vācu iestādes uzliek naudas
sodus par konkurences noteikumu pārkāpumiem, ir jānorāda, ka par dalībvalstīm kopēju konstitucionālu tradīciju nevar spriest,
ņemot vērā tiesisko situāciju tikai vienā dalībvalstī. Turpinot, kā arī prasītāja to atzina tiesas sēdē, atbilstošās citu
dalībvalstu tiesības attiecībā uz tādu administratīvu sodu uzlikšanu kā tie, kas uzlikti par valsts konkurences tiesību normu
pārkāpumu, paredz tādus pašus ierobežojumus, kādi ir noteikti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, vai pat kritērijus, kas
vienādi vai līdzīgi tiem, kurus paredz minētā Kopienu tiesību norma.
Ņemot vērā iepriekšminētos principiālos apsvērumus, ir jāizvērtē, vai Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts atbilst tiesiskuma
principam.
Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteiktās sankcijas par EKL 81. un 82. panta pārkāpumu,
ir galvenais Komisijas rīcībā esošais instruments, lai Kopienā izveidotu “sistēmu, kas nodrošina to, ka iekšējā tirgū nav
traucēta konkurence” [EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts]. Šī sistēma ļauj Kopienai izpildīt savu uzdevumu, nodibinot kopējo
tirgu, veicinot visā Kopienā harmonisku, līdzsvarotu un stabilu saimnieciskās darbības attīstību un augstu konkurētspējas
pakāpi (EKL 2. pants). Turklāt šīs sistēma ir nepieciešama, lai Kopienā realizētu ekonomisko politiku saskaņā ar atvērta tirgus
ekonomiku, kurā pastāv brīva konkurence (EKL 4. panta 1. un 2. punkts). Tādējādi Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ļauj izveidot
sistēmu, kas atbilst Kopienas pamata uzdevumiem.
Turklāt ir jāprecizē, ka, lai izvairītos no pārmērīgas normatīvās neelastības un ļautu tiesību normām pieskaņoties apstākļiem,
ir pieļaujams zināms neparedzamības līmenis attiecībā uz sankciju par noteiktu pārkāpumu. Naudas sods, kurā ir pietiekama
ierobežojoša variācija, kas noteikta starp minimālo naudas sodu un maksimālo naudas sodu, kas var tikt uzlikts par noteikto
pārkāpumu, arī var veicināt šīs sankcijas efektivitāti gan no piemērošanas, gan no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošas
iedarbības skatpunkta.
Šajā lietā Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts kā sankciju uzņēmumam, kas ir pārkāpis EKL 81. panta 1. punktu un 82. pantu,
nosaka naudas sodu, kura apmērs ir nosakāms starp EUR 1000 un 10 % no apgrozījuma, kas radies attiecīgā uzņēmuma iepriekšējā
finanšu gada laikā. Ir jākonstatē, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, ka Komisijai nav neierobežotas rīcības brīvības noteikt
naudas sodus konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā.
Turklāt Pirmās instances tiesa uzskata, ka, nosakot to, ka konkurences noteikumu pārkāpšanas gadījumā naudas sodu summa var
būt no EUR 1000 līdz 10 % no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma, Padome nav piešķīrusi Komisijai pārmērīgu rīcības brīvību. Pirmās
instances tiesa uzskata, ka naudas soda griesti 10 % apmērā no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma ir saprātīgs lielums, ņemot
vērā intereses, kuras aizsargā Komisija šāda pārkāpuma gadījumā. Ir svarīgi uzsvērt, ka, pretēji tam, ko norāda prasītāja,
naudas sodu, kas uzlikti saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, samērīgums nevar tikt vērtēts absolūtos raksturlielumos,
bet gan relatīvos raksturlielumos, proti, saistībā ar pārkāpēja apgrozījumu.
Turklāt Pirmās instances tiesa uzsver, ka, lai noteiktu naudas sodus saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, Komisijai
ir jāievēro vispārējie tiesību principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu, kas ir atzīti Tiesas un
Pirmās instances tiesas judikatūrā. Tiesas un Pirmās instances tiesas pastāvīgajā judikatūrā arī ir iedibināti precizēti kritēriji
un aprēķināšanas metode, kas Komisijai ir jāpiemēro, nosakot naudas sodu summu (skat. it īpaši šī sprieduma 213. un turpmākos
punktus). Prasītāja pati arī atsaucas uz šo judikatūru, lai pamatotu savu pamatus un argumentus (skat. it īpaši šī sprieduma
199. punktu).
Turklāt, pamatojoties uz kritērijiem, kas noteikti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un precizēti Tiesas un Pirmās instances
tiesas judikatūrā, Komisija pati ir izveidojusi lēmumu pieņemšanas praksi, kas ir publiski zināma un pieejama. Kaut arī iepriekšējā
lēmuma pieņemšanas prakse nesaista Komisiju, kad tā nosaka naudas soda apmēru (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada
20. marta spriedumu lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 234. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 254. punkts), tomēr saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir vispārējais tiesību princips un kas
ir jāievēro Komisijai, tā nevar līdzīgās situācijas praktizēt dažādu attieksmi vai dažādās situācijās identisku attieksmi,
ja šāda atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota (Tiesas 1984. gada 13. decembra spriedums lietā 106/83
Sermide
,
Recueil
, 4209. lpp., 28. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 309. punkts).
Papildus tam ir jāņem vērā, ka, lai ievērotu pārredzamību un nodrošinātu tiesisko drošību attiecīgajiem uzņēmumiem, Komisija
ir publicējusi Pamatnostādnes, kurās ir izklāstīta aprēķināšanas metode, kas tai ir jāievēro katrā lietā.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, pamatojoties uz šiem elementiem, vērīgs tirgus dalībnieks, kas vajadzības gadījumā izmanto
juridiskās konsultācijas, var pietiekamā mērā paredzēt naudas soda aprēķināšanas metodi un tā lielumu, kas var tikt uzlikts
saistībā ar noteiktu rīcību. Fakts, ko Komisija un Padome nav apstrīdējušas, ka uzņēmumi iepriekš nevar zināt precīzu naudas
soda lielumu, ko katrā atsevišķajā gadījumā nosaka Komisija, nevar būt pamats, lai konstatētu, ka Regulas Nr. 17 15. panta
2. punkts pārkāpj tiesiskuma principu.
Tādējādi, kaut arī uzņēmumi iepriekš nevar precīzi zināt naudas soda apmēru, ko Komisija noteiks katrā atsevišķā gadījumā,
ir jānorāda, ka – atbilstoši EKL 253. pantam – lēmumā, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, Komisijai, neraugoties uz vispārzināmo
situāciju, kurā lēmums ir pieņemts, ir jānorāda pamatojums attiecībā uz uzliktā naudas soda apmēru un šajā nolūkā izvēlēto
metodi. Šajā pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jāizklāsta Komisijas argumentācija, lai ieinteresētajām personām būtu zināmi
iemesli, kuru dēļ tika veikti pasākumi, lai izvērtētu iespēju vērsties Kopienu tiesā un attiecīgā gadījumā ļautu tai īstenot
kontroli.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka iebilde par prettiesiskumu, kas izvirzīta attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu,
ir jānoraida kā nepamatota.
B –
Par interpretāciju, kas atbilst Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam
Prasītāja norāda, ka, pat pieņemot, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ir saderīgs ar no tiesiskās drošības principa izrietošā
tiesiskuma principu, Komisijai bija vismaz jāinterpretē šis princips šauri un jākompensē nepietiekamais paredzamības līmenis
ar naudas sodu sistēmu, kas ir konsekventa un pārskatāma, kas ļauj nodrošināt attiecīgajiem uzņēmumiem obligāto tiesiskās
drošības līmeni.
Komisija atgādina, ka tieši tādēļ, lai nodrošinātu pietiekamo pārredzamības līmeni, tā pieņēma Pamatnostādnes un ka kopš to
pieņemšanas tās naudas sodu summas izvēles brīvība ir ierobežota.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šī pamata otrās daļas kontekstā, kas ir izvirzīts kā pakārtots pirmajai daļai, prasītāja
neizvirzīja nevienu konkrētu iebildumu par Lēmumu, bet gan formulēja vispārējus apgalvojumus par to, ka Komisijai visumā ir
jāgroza naudas sodu uzlikšanas politika, samazinot to summas vai precizējot Pamatnostādnes.
Tādējādi šī pamata daļa ir jānoraida kā nepieņemama.
II –
Par lēmuma adresātu
Prasītāja izvirza pamatus, ar kuriem, pirmkārt, tiek apgalvots pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpums, un, otrkārt, tiek apgalvots,
ka ir notikusi kļūda attiecībā par to, kas ir Lēmuma adresāts.
A –
Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu

Jungbunzlauer
uzskata, ka Lēmumā nav norādīts nekāds pamatojums tam, kādēļ atbildība par pret konkurenci vērsto rīcību ir jāattiecina uz
Jungbunzlauer GmbH
par laikposmu pirms 1993. gada.
Šajā sakarā Komisija neizvirzīja specifiskus argumentus.
Pirmās instaces tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumā, ko prasa EKL 253. pants, skaidri un nepārprotami
jābūt norādītai apstrīdētā tiesību akta izdevējas iestādes argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt, kāds
ir veiktā pasākuma pamatojums, un lai kompetentā tiesa varētu veikt savu kontroli. Prasība sniegt pamatojumu ir jāizvērtē
saistībā ar lietas apstākļiem, it īpaši attiecīgā pasākuma saturu, izvirzītā pamatojuma būtību un interesēm, kādas attiecībā
uz pamatojuma iegūšanu varētu būt tā adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Šajā sakarā nav nepieciešams,
lai pamatojums aptvertu visus attiecīgos faktu un juridiskos apstākļus, jo tas, vai sniegtais pamatojums atbilst EKL 253. panta
prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne vien tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo
jautājumu (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑301/96 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑9919. lpp., 87. punkts).
Šajā lietā Komisija izvirza sekojošu pamatojumu savam lēmumam attiecināt pārkāpuma izdarīšanu uz
Jungbunzlauer
ne tikai par laikposmu no 1993. gada augusta, bet arī par laikposmu no pārkāpuma sākuma 1991. gada martā līdz 1993. gada
jūlijam.
Lēmuma 30. un 33. apsvērumā Komisija norāda, ka prasītāja, sabiedrība
Jungbunzlauer
, bija vadošā sabiedrība kopš grupas restrukturēšanas 1993. gadā, kas vadīja
Jungbunzlauer
grupas darbību, kuras virsotnē atradās sabiedrību grupa, proti,
Jungbunzlauer Holding AG
. Komisija atzīmē, ka kopš 1993. gada prasītāja,
Jungbunzlauer
, arī vadīja grupas darbību citronskābes tirgū, kas bija produkts, ar kuru nodarbojās
Jungbunzlauer GmbH
, meitas sabiedrība, kas pilnībā [100 %] piederēja
Jungbunzlauer Holding AG
. Komisija piebilst, ka pirms grupas restrukturēšanas 1993. gadā grupu vadīja
Jungbunzlauer GmbH
. Citronskābes izplatīšanu līdz 1993. gadam realizēja
Jungbunzlauer GmbH
, un pēc tam to veica cita
Jungbunzlauer Holding AG
meitas sabiedrība, proti,
Jungbunzlauer International AG
.
Lēmuma 70. apsvērumā Komisija norādīja, ka aizliegtās vienošanās sanāksmēs
Jungbunzlauer
grupu pārstāvēja grupas prezidents un
Jungbunzlauer GmbH
direktors.
Lēmuma 186. apsvērumā Komisija norādīja, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Jungbunzlauer
un
Jungbunzlauer GmbH
kopīgi norādīja, ka
Jungbunzlauer GmbH
ir jāuzskata par Lēmuma adresātu. Šajā sakarā Komisija sniedza šādu argumentāciju:
“(187) [..] Līdz 1993. gada otrajam semestrim
Jungbunzlauer
[
GmbH
] bija ne tikai meitas sabiedrība, kas atbild par citronskābes ražošanu un izplatīšanu, bet arī juridiska persona ar pienākumu
vadīt visu
Jungbunzlauer
grupu. 1993. gadā grupas vadīšanas pienākumi tika nodoti
Jungbunzlauer AG
, kas var tikt uzskatīts par
Jungbunzlauer
[
GmbH
] tiesību pārņēmēju
Jungbunzlauer
grupas vadīšanas ziņā. Kopš tā brīža
Jungbunzlauer
[
GmbH
] pilnībā [100 %] pieder grupai un pati nenosaka savu darbību tirgū, bet gan galvenokārt izpilda norādījumus, ko sniedz
Jungbunzlauer AG
, sabiedrība, kas atbild par grupas vadīšanu.
(188)          Daļā no šajā lēmumā apskatītā perioda
Jungbunzlauer AG
tieši piedalījās aizliegtās vienošanās sapulcēs sava prezidenta personā. Tādējādi ir jāsecina, ka visu šajā lēmumā apskatīto
laiku šī juridiskā persona, vadot visu
Jungbunzlauer
grupu, tieši un aktīvi piedalījās aizliegtajā vienošanās. Attiecīgā juridiskā persona faktiski bija
Jungbunzlauer AG
, kas arī ir šī lēmuma adresāts.”
Šīs norādes, kaut arī kodolīgas, norāda uz Komisijas pierādījumiem, lai pamatotu to, ka pārkāpums ir attiecināms uz
Jungbunzlauer
par laikposmu pirms 1993. gada. Komisija pēc būtības norādīja, ka tieši dēļ tā, ka grupas vadīšana tika nodota, it īpaši
citronskābes tirgus jomā no
Jungbunzlauer GmbH
uz
Jungbunzlauer
, tā uzskatīja, ka
Jungbunzlauer
bija atbildīga par pārkāpumu laikposmā pirms grupas restrukturēšanas 1993. gadā.
Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvots pienākuma sniegt pamatojumu, pārkāpums ir jānoraida.
B –
Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka tika pieļauta kļūda par Lēmuma adresātu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Jungbunzlauer
uzskata, ka tā nepareizi tika uzskatīta par Lēmuma adresātu. Savā prasības pieteikumā tā norādīja, ka Lēmumam bija jāattiecas
uz
Jungbunzlauer GmbH
. Tā norāda, ka šī sabiedrība, ražojot un izplatot citronskābi līdz 1993. gadam, vadīja visu grupu. Runājot par laikposmu
pēc tās pārveidošanas 1993. gadā par vadošo sabiedrību, tā uzsver savā replikas rakstā, ka arī pēc šī datuma grupas “faktisko
vadību” veica
Jungbunzlauer Holding AG
.
No vienas puses, saistībā ar laikposmu pēc 1993. gada
Jungbunzlauer
atgādina, ka, pirmkārt, kopš 1993. gada tā kā
Jungbunzlauer GmbH
pati piederēja pilnā apmērā
Jungbunzlauer Holding AG
, tā nebija mātes sabiedrība attiecībā pret
Jungbunzlauer GmbH
, bet gan tikai tās māsas sabiedrība.

Jungbunzlauer
uzskata, ka tā rezultātā Komisija nevar pamatoti izvirzīt Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā 107/82
AEG
/Komisija (
Recueil
, 3151. lpp., turpmāk tekstā – “spriedums lietā
AEG
”, 50. punkts) un 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, I‑9925. lpp., turpmāk tekstā – “spriedums lietā
Stora
”, 28. punkts), kas attiecas uz meitas sabiedrības rīcības attiecināšanu uz mātes sabiedrību. Šīs attiecības starp mātes sabiedrību
un meitas sabiedrību bija kvalitatīvi atšķirīgas salīdzinot ar tām, kas pastāvēja starp to un
Jungbunzlauer
GmbH
, kurpretī
Jungbunzlauer Holding AG
kā kopējā mātes sabiedrība varēja jebkurā brīdī atņemt savām meitas sabiedrībām tiesības kontrolēt kādu no savām māsas sabiedrībām.

Jungbunzlauer
piebilst, ka tā sniedza citām sabiedrībām tikai vadības un konsultāciju padomus par uzņēmumu politiku, organizēšanu un finanšu
investīcijām
. Jungbunzlauer
veica savu darbību pēc
Jungbunzlauer Holding AG
norādījumiem, kas kontrolēja grupu un kurai vienīgajai bija tiesības dot instrukcijas grupas sabiedrībām.
Jungbunzlauer
pašai nebija tiesību saistībā ar grupas dažādajiem uzņēmumiem un šīs tiesības tai netika piešķirtas kā
Jungbunzlauer Holding AG
(pilnvarniecei) “Treuhänder”. Tieši pretēji, tās pašas darbība bija ierobežota ar pakalpojumu sniegšanu citu sabiedrību darbiniekiem.
Ciktāl šie darbinieki attiecīgajā gadījumā nodeva instrukcijas grupas sabiedrībām (piemēram,
Jungbunzlauer GmbH
), tās nerīkojās savā vārdā, bet gan kā
Jungbunzlauer Holding AG
pārstāvji.

Jungbunzlauer
secina, ka
Jungbunzlauer Holding AG
darījumus un arī visu grupu “faktiski vadīja”
Jungbunzlauer GmbH
. To apstiprina Austrijas uzņēmējsabiedrību tiesības, kas piemērojamas attiecībā uz
Jungbunzlauer GmbH
. Pēc būtības sabiedrību, kas izveidota
GmbH
formā, vadīja tās struktūrvienības, proti, valde un uzraudzības padome, bet tās komercpolitiku noteica dalībnieku kopsapulce,
kurā šajā gadījumā
Jungbunzlauer Holding AG
bija visas balsošanas tiesības kā vienīgajam dalībniekam.
Otrkārt,
Jungbunzlauer
apgalvo, ka pēc tās izveidošanas 1993. gadā galvenie dalībnieki, izņemot
Jungbunzlauer
vadību, kas sāka pildīt savas funkcijas 1993. gada vasarā, bija jau ilgi pildījuši
Jungbunzlauer GmbH
vadības funkcijas. Turklāt pēc
Jungbunzlauer
izveidošanas 1993. gadā tās turpināja pildīt savas funkcijas attiecībā uz
Jungbunzlauer GmbH
. Tādējādi lielākā daļa darbību attiecās uz
Jungbunzlauer GmbH
. Komisijas apgalvojumam, ka noteiktas attiecīgās personas bija pildījušas funkcijas grupas labā, nav nozīmes šajā kontekstā.
Jungbunzlauer
uzskata, ka Komisijai vismaz bija jānorāda grupas dažādās sabiedrības, kas nodarbināja šīs personas, kuru saraksts bija pievienots
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.
Jungbunzlauer
kā piemēru norāda, ka ir kļūdaini apgalvot, ka
Jungbunzlauer
vai
Jungbunzlauer Holding AG
tika nodarbinājušas
H
. vai
R
. kungu.
Treškārt,
Jungbunzlauer
uzskata, ka, runājot par administratīvo procesu, ir nepareizi attiecināt aizliegto vienošanos uz
Jungbunzlauer
. Tā norāda, ka Komisija adresēja 1997. gada 6. augusta, 1998. gada 28. jūlija un 1999. gada 3. marta lūgumus sniegt informāciju
Jungbunzlauer GmbH
un ka sadarbību saistībā ar Paziņojumu par sadarbību arī veica
Jungbunzlauer GmbH
.
Runājot par periodu pirms 1993. gada,
Jungbunzlauer
norāda, ka, pirmkārt, līdz 1993. gadam
Jungbunzlauer GmbH
vadīja grupu, un ka pēc šīs datuma
Jungbunzlauer
nevarēja autonomi vadīt savu darbību. Tādējādi
Jungbunzlauer
uzskata, ka par periodu pirms 1993. gada tā nevar tikt saukta pie atbildības par pret konkurenci vērsto rīcību.
Otrkārt,
Jungbunzlauer
uzskata, ka Komisijas izvirzītie spriedumi nav izmantojami, lai pamatotu tēzi par atbildības par pārkāpumu pārnešanu no
Jungbunzlauer GmbH
uz
Jungbunzlauer
.
Jungbunzlauer
norāda, ka lietā, kurā tika pasludināts Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73,
50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija (
Recueil
, 1663. lpp., 84.–87. punkts), runa bija par tiesību pārņemšanu, un ka lietā, kurā tika pasludināts Pirmās instances tiesas
1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑134/94
NMH Stahlwerke
/Komisija (
Recueil
, II‑239. lpp., 35.–38. punkts), runa bija par maksātnespējīgas sabiedrības sanāciju.
Treškārt,
Jungbunzlauer
uzskata, ka to nevar uzskatīt par
Jungbunzlauer GmbH
“ekonomisko pārņēmēju” un ka uz to nevar attiecināt
Jungbunzlauer GmbH
rīcību pirms 1993. gada. Par to norāda apstāklis, ka tās loma grupas ietvaros aprobežojās ar pakalpojumu sniegšanu citām
grupas sabiedrībām (skat. šī sprieduma 110. punktu).
Jungbunzlauer
apgalvo, ka pēc 1993. gada
Jungbunzlauer GmbH
turpināja savu darbību, kas ietvēra citronskābes ražošanu un izplatīšanu. Pat ja šajā ziņā
Jungbunzlauer GmbH
bija dažkārt vērsusies pie citām sabiedrībām savā vārdā, tām bija tikai aģenta statuss.
Jungbunzlauer GmbH
vienmēr noteica apjoma un cenu politiku.
Ceturtkārt, ir pieļauta neprecizitāte, apgalvojot, ka
B
. un
H
. bija vadījuši
Jungbunzlauer
vai rīkojušies tās vārdā. Jebkurā gadījumā, runājot par
H
.,
Jungbunzlauer
norāda, ka tā netika viņu nodarbinājusi, bet to bija darījušas grupas citas sabiedrības.
Piektkārt,
Jungbunzlauer
uzsver, ka tai bija ierobežoti finanšu resursi.
Komisija uzsver, ka tā pamatojās uz informāciju, ko sniedza pašas
Jungbunzlauer GmbH
un
Jungbunzlauer
administratīvā procesa laikā.
Runājot par periodu pēc 1993. gada, Komisija uzskata, ka no sniegtās informācijas izriet, ka līdz 1993. gadam
Jungbunzlauer GmbH
vadīja grupu, un 1993. gadā tā beidza pildīt šo funkciju, nododot ekonomiskās tiesības saistībā ar darbību attiecībā uz aizliegto
vienošanos. Fakts, ka prasītāja bija vienīgā māsas sabiedrība attiecībā pret
Jungbunzlauer GmbH
, nevājina šo secinājumu. Komisija uzsver, ka Tiesa izsecina, ka tas, ka mātes sabiedrībai pastāvīgi pieder kapitāla daļas
meitas sabiedrībā, ļauj šai mātes sabiedrībai noteicošā veidā noteikt meitas sabiedrības ekonomisko politiku vai vismaz šo
faktu apstrīdēt. Attiecīgi nevis šis kapitāla daļu turējums ir noteicošais, bet gan tas, ka mātes sabiedrība sakarā ar šo
turējumu var ietekmēt noteicošā veidā meitas sabiedrības ekonomikas politiku. Komisija uzskata, ka mātes sabiedrība var nodot
citai sabiedrībai grupas ietvaros iespēju ietekmēt kādu no tās meitas sabiedrībām. Tā bija šajā gadījumā.
Runājot par periodu pirms 1993. gada, Komisija uzskata, ka sakarā ar iepriekš minēto ekonomisko tiesību, kas saistītas ar
Jungbunzlauer
grupas darbības vadīšanu citronskābes tirgū, nodošanu, pārkāpums, ko izdarīja
Jungbunzlauer GmbH
pirms restrukturēšanas 1993. gadā, ir jāattiecina uz
Jungbunzlauer.
Faktam, ka
Jungbunzlauer
pirms 1993. gada nepastāvēja un ka
Jungbunzlauer GmbH
turpināja pastāvēt pēc šī datuma, nav nozīmes, kā tas izriet no Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūras.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
No judikatūras izriet, ka, aizliedzot uzņēmumiem it īpaši noslēgt vienošanās un veikt saskaņotas darbības, kas var iespaidot
tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai traucēt konkurenci kopējā tirgū, EKL 81. panta
1. punkts attiecas uz ekonomiskajiem veidojumiem, kurus veido materiālie elementi un cilvēkresursi, kas var veicināt šajā
noteikumā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu (Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑6/89
Enichem Anic
/Komisija,
Recueil
, II‑1623. lpp., 235. punkts).
Šajā lietā prasītāja neapstrīd EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu. Savukārt prasītāja norāda, ka Komisija nevarēja attiecināt
uz to atbildību par šo pārkāpumu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka līdz 1993. gadam
Jungbunzlauer
grupu vadīja
Jungbunzlauer GmbH
, kas arī turklāt ražoja citronskābi, bet kopš grupas restrukturēšanas 1993. gadā
Jungbunzlauer
kā vadošā sabiedrība vadīja visas šīs grupas darbības, ieskaitot tās, kas saistītas ar citronskābes tirgu, un ka grupas virsotnē
bija holdinga sabiedrība, proti,
Jungbunzlauer Holding AG
(skat. šī sprieduma 102. punktu).
Runājot par periodu pēc grupas restrukturēšanas 1993. gadā, ir jāatzīmē, ka
Jungbunzlauer
, meitas sabiedrība, kas pilnībā pieder
Jungbunzlauer Holding AG
, bija
Jungbunzlauer GmbH
māsas sabiedrība un nevis mātes sabiedrība. Šajā kontekstā prasītāja pamatoti apgalvo, ka šī lieta atšķiras no tās, sakarā
ar kuru radās Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūra (skat. it īpaši Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu
lietā T‑354/94
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, II‑2111. lpp., 80. punkts, kas tika apstiprināts apelācijas tiesvedībā ar iepriekš 109. punktā minēto spriedumu lietā
Stora
, 27.–29. punkts, kā arī skat. iepriekš 109. punktā minēto spriedumu lietā
AEG
, 50. punkts, un Pirmās instances tiesas 1993. gada 1. aprīļa spriedumu lietā T‑65/89
BPB Industries
un
British Gypsum
/Komisija,
Recueil
, II‑389. lpp., 149. punkts), atbilstoši kurai Komisijai ir tiesības uzskatīt, ka meitas sabiedrība pilnībā izpilda pēc būtības
mātes sabiedrības instrukcijas, bez pienākuma pārbaudīt, vai šī mātes sabiedrība faktiski izmanto šo varu.
Kā izriet no Lēmuma apsvērumiem un pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, Komisija nepamatojās uz šo prezumpciju, bet gan izvērtēja,
pamatojoties uz
Jungbunzlauer
un
Jungbunzlauer GmbH
administratīvā procesa laikā sniegtajām atbildēm, vai, neraugoties uz iepriekš analizēto
Jungbunzlauer
grupas struktūru, pārkāpums būtu jāattiecina uz
Jungbunzlauer
.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka, sekojot lūgumam sniegt informāciju, ko Komisija bija adresējusi 1999. gada 3. martā
Jungbunzlauer GmbH
, tā 1999. gada 21. maija vēstulē, sadarbojoties ar Komisiju, aprakstīja
Jungbunzlauer
grupas struktūru un it īpaši noteica, ka “grupas vadību nodrošināja
Jungbunzlauer AG
[..], kas kā vadošā sabiedrība vadīja
Jungbunzlauer Holding AG
piederošās sabiedrības”.
Turklāt 2000. gada 29. martā Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem
Jungbunzlauer
. Atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, ko
Jungbunzlauer
iesniedza 2000. gada 22. jūnijā “
Jungbunzlauer GmbH
vārdā”,
Jungbunzlauer
uzskatīja, ka tā nevar būt par neviena akta adresātu saistībā ar šo procesu. Šajā ziņā tā aprakstīja
Jungbunzlauer
grupas organizatorisko struktūru, pievienojot shēmu. Prasītāja norādīja, ka
Jungbunzlauer
bija tikai vadības sabiedrība, kas vadīja grupas piederošās sabiedrības, kuru vadīja
Jungbunzlauer Holding AG
. Savukārt
Jungbunzlauer
precizēja, ka
Jungbunzlauer GmbH
bija “operacionāla” citronskābes tirgū, izņemot attiecībā uz šī produkta izplatīšanu, kas, sākot no 1993. gada, tika nodota
citai
Jungbunzlauer Holding AG
meitas sabiedrībai, proti,
Jungbunzlauer International AG
. Turklāt
Jungbunzlauer
precizēja, ka “līdz pat otrajam 1993. gada semestrim visa vadība tika nodota
Jungbunzlauer
[
GmbH
]” un ka “kopš 1993. gada
Jungbunzlauer AG
[..] pastāvēja kā vadības sabiedrība”.
Pamatojoties uz kopējiem
Jungbunzlauer
un
Jungbunzlauer GmbH
paziņojumiem, kas minēti Lēmuma 187. apsvērumā, Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka, kopš
Jungbunzlauer
grupas restrukturēšanas 1993. gadā,
Jungbunzlauer GmbH
darbība vienkārši aprobežojās ar citronskābes ražošanu, bet grupas darbības vadīšana, ieskaitot tās, kas attiecas uz šo produktu,
tika nodota
Jungbunzlauer
tādā veidā, ka
Jungbunzlauer GmbH
nevarēja autonomi rīkoties tirgū, bet pēc būtības piemērot
Jungbunzlauer
sniegtās instrukcijas. Komisija varēja pamatoti secināt, ka
Jungbunzlauer
un
Jungbunzlauer GmbH
kopējā mātes sabiedrība nolēma uzlikt
Jungbunzlauer
par pienākumu vadīt visas grupas darbību un tā rezultātā arī to darbību, kas saistīta ar grupas rīcību tirgū, kurā notika
aizliegtā vienošanās, proti, citronskābes tirgū.
Tādējādi Komisija nepieļāva kļūdu, secinot, ka attiecībā uz periodu pēc
Jungbunzlauer
grupas restrukturēšanas 1993. gadā, pārkāpums ir jāattiecina uz
Jungbunzlauer
.
Runājot par periodu pirms
Jungbunzlauer
grupas pārstrukturēšanas 1993. gadā, ir jākonstatē, kā to Komisija ir izdarījusi Lēmuma 187. apsvērumā, ka līdz 1993. gadam
Jungbunzlauer GmbH
bija atbildīga ne tikai par grupas darbību citronskābes tirgū, bet arī par visas grupas darbības vadīšanu. Šis uzdevums,
kas ietvēra grupas darbības vadīšanu, ieskaitot darbību, kas attiecas uz citronskābes tirgu, tomēr 1993. gadā tika nodots
Jungbunzlauer
, kas ir kļuvusi par
Jungbunzlauer GmbH
ekonomisko tiesību pārņēmēju grupas darbības vadīšanas ziņā.
Fakts, ka sabiedrība turpina pastāvēt kā juridiska persona, neizslēdz to, ka no Kopienas konkurences tiesību viedokļa tā var
nodot daļu no šīs sabiedrības darbības citai sabiedrībai, kura ir kļuvusi atbildīga par iepriekšminētās sabiedrības rīcību
(šajā sakarā skat. Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P,
C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 356.–359. punkts).
Tādējādi Komisija nekļūdījās, uzskatot, ka laikposmā pirms
Jungbunzlauer
grupas restrukturēšanas 1993. gadā pārkāpums ir jāattiecina uz
Jungbunzlauer
.
Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvota kļūda par Lēmuma adresātu, ir jānoraida.
III –
Par pārkāpuma smagumu
Prasītāja uzskata, ka, no vienas puses, Komisija nepareizi novērtēja aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz citronskābes
tirgu un nesniedza pietiekamu pamatojumu šajā sakarā. No otras puses, prasītāja uzskata, ka Komisija nepietiekamā mērā ņēma
vērā prasītājas ierobežoto ekonomisko potenciālu salīdzinājumā ar citiem attiecīgajiem uzņēmumiem.
A –
Par aizliegtās vienošanās konkrētās ietekmes uz tirgu esamību
1.     Ievads
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – pārkāpumu smagums ir jānosaka vadoties no vairākiem faktoriem, tādiem kā lietas konkrētie
apstākļi un tās konteksts, un nepastāv ierobežots vai izsmeļošs obligāti ievērojamo kritēriju saraksts (Tiesas 1996. gada
25. marta rīkojums lietā C‑137/95 P
SPO
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1611. lpp., 54. punkts; Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑219/95 P
Ferriere Nord
/Komisija,
Recueil
, I‑4411. lpp., 33. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 443. punkts). Šajā kontekstā aizliegtās vienošanās konkrētā ietekme uz tirgu var tikt ņemta vērā kā viens
no svarīgajiem kritērijiem.
Pamatnostādnēs (1.A punkta pirmā daļa), Komisija norādīja, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, tā ņem vērā “[pārkāpuma] konkrēto
ietekmi uz tirgu, ja to ir iespējams aprēķināt”, kā arī tā raksturu un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielumu.
Konkrētajā gadījumā no Lēmuma 210. punkta līdz 230. punktam izriet, ka Komisija, aprēķinot naudas soda summas apmēru atbilstoši
pārkāpuma smagumam, patiešām ir ņēmusi vērā šos trīs kritērijus. Tā, piemēram, it īpaši (Lēmuma 230. apsvērums) ir atzinusi,
ka aizliegtajai vienošanās esot “reāla ietekme” uz citronskābes tirgu.

Jungbunzlauer
uzskata, ka šajā kontekstā Komisija nepareizi novērtē aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz citronskābes tirgu un šai
ziņā nav sniegusi pietiekamu pamatojumu.
2.     Par vērtēšanas kļūdu esamību
Atbilstoši prasītājas uzskatam Komisija vērtējumā ir pieļāvusi vairākas kļūdas, kas esot ietekmējis naudas soda aprēķināšanu.
a)     Par to, ka Komisija esot izvēlējusies nepareizu procedūru, lai pierādītu konkrētu aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu
Lietas dalībnieku argumenti

Jungbunzlauer
pārmet Komisijai, ka tā nav pierādījusi konkrētu aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu un ir pārnesusi pierādīšanas pienākumu
uz attiecīgajiem uzņēmumiem. Komisijai ir jāsagatavo pierādījumi, kurus tā plāno ņemt vērā, lai noteiktu naudas sodu (Pirmās
instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑308/94
Cascades
/Komisija,
Recueil
, II‑925. lpp., 180. un turpmākie punkti, un 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95
līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95,
T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 4863. punkts).
Prasības pierādījumu sakarā šajā kontekstā nevar būt stingrākas kā citi atbilstošie konstatējumi: šaubas tiek interpretētas
par labu uzņēmumiem “in dubio pro reo”. Tā rezultātā
Jungbunzlauer
uzskata, ka, ja Komisijas konstatētajiem apstākļiem var būt cits pārliecinošs izskaidrojums, tad prasības attiecībā pret
pierādījumiem nav izpildītas (iepriekš 115. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Suiker Unie
u.c./Komisija; Tiesas 1978. gada 14. februāra spriedums lietā 27/76
United Brands
/Komisija,
Recueil
, 207. lpp., 267. punkts, un 1984. gada 28. marta spriedums apvienotajās lietās C‑29/83 un C‑30/83
CRAM
/Komisija,
Recueil
, 1679. lpp., 20. punkts).
No Lēmuma 211., 213., 216., 218. un 226. apsvēruma izrietot, ka Komisija tā vietā, lai pierādītu, ka vienošanās esot ietekmējusi
situāciju tirgū, no vienošanās esamības vien esot izsecinājusi, ka ir bijusi ietekme uz tirgu. Turklāt šeit esot apburtais
loks. Ja šī tēze būtu pareiza, tad jebkura vienošanās ietekmētu tirgu un Komisijai nevajadzētu veikt nekādu apstākļu pārbaudi.
Tomēr no Komisijas pašas gūtās prakses izrietot, ka ir arī tādas vienošanās, kas tirgu neietekmē; to apstiprinot Pamatnostādnes
(3. punkts) un Pirmās instances tiesas judikatūra (iepriekš 141. punktā minētais spriedums lietā apvienotajās lietās
Cimenteres CBR
u.c./Komisija, 4863. un turpmākie punkti).
Komisija neapstrīd, ka nedrīkstētu sajaukt kritērijus, kas apstiprina aizliegtas vienošanās esamību, un tos, kas apstiprina
šādas vienošanās ietekmi uz tirgu, un ka pašai Komisijai esot pienākums iesniegt pierādījumus. Tomēr tā uzskata, ka šajā gadījumā
tā nekādi neesot izvairījusies no pierādījumu iesniegšanas pierādījuma, bet gan esot iesniegusi nepieciešamos pierādījumus,
kas no tiesiskā viedokļa esot pietiekami.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Ņemot vērā
Jungbunzlauer
iebildumus attiecībā par Komisijas pieeju, lai pierādītu, ka aizliegtajām vienošanās bija reāla ietekme uz citronskābes tirgu,
ir rezumēt Komisijas analīzi, kas ir izklāstīta Lēmuma 210.–228. apsvērumā, pirms spriest par
Jungbunzlauer
argumentu pamatotību.
–       Komisijas veiktās analīzes kopsavilkums
Sākotnēji Komisija norāda, ka “pārkāpumu veica uzņēmumi, kuri attiecīgā perioda laikā pārstāvēja vairāk nekā 60 % pasaules
citronskābes tirgus un 70 % Eiropas citronskābes tirgus” (Lēmuma 210. apsvērums).
Pēc tam Komisija apstiprināja, ka “tā kā aizliegtās vienošanās tika efektīvi realizētas, tām bija reāla ietekme uz tirgu”
(Lēmuma 210. apsvērums). Lēmuma 212. apsvērumā, atsaucoties uz Lēmuma daļu, kurā ir atspoguļoti fakti, Komisija atkārto argumentu,
atbilstoši kuram aizliegtās vienošanās “tika ļoti rūpīgi realizētas”, un piebilda, ka dalībnieki “bija pārsteigti par formālisma
un organizatorisko līmeni, kuru dalībnieki bija sasnieguši, lai realizētu šīs vienošanās”. Lēmuma 216. apsvērumā Komisija
norādīja, ka, “ņemot vērā iepriekš minēto un tās rūpes, kuras katras vienošanās dalībnieks bija veltījis aizliegtās vienošanās
sarežģītajai organizēšanai, realizācijas efektivitāte nevar tikt apšaubīta”.
Turklāt Komisija nav uzskatījusi par nepieciešamu “precīzi noteikt, cik lielā apmērā šo vienošanos rezultātā faktiski ir mainījies
cenu līmenis” (Lēmuma 211. apsvērums). Komisija norādīja, ka “šo cenu mainīšanos nevarot vienmēr droši aprēķināt, jo vienlaicīgi
arī virkne ārēju faktoru būtu varējuši ietekmēt cenu attīstību, tā kā izdarīt secinājumus par visu iespējamo cēloņu relatīvo
nozīmi” esot “ārkārtīgi sarežģīti” (turpat). Tomēr Komisija tās Lēmuma 213. apsvērumā citronskābes cenas attīstību no 1991. gada
martam līdz 1995. gadam galvenokārt ir aprakstījusi tādējādi, ka šī cena, sākot no 1991. gada marta līdz 1993. gada vidum
esot pieaugusi par 40 %, bet pēc tam visumā saglabājusies vienā līmenī. Lēmuma 214. un 215. apsvērumā Komisija ir atgādinājusi,
ka aizliegtās vienošanās dalībnieki esot noteikuši pārdošanas kvotas un to īstenošanai izstrādājuši un piemērojuši ziņošanas,
uzraudzības un kompensācijas sistēmu.
Visbeidzot, Lēmuma 217.–228. apsvērumā Komisija rezumēja, analizēja un noraidīja attiecīgu uzņēmumu argumentus administratīvā
procesa laikā, ieskaitot arī
Jungbunzlauer
argumentus. Lēmuma 226. apsvērumā Komisija tomēr norādīja šādā formulējumā, ka attiecīgo uzņēmumu izvirzītie argumenti nevar
tikt pieņemti:
“Paskaidrojumi par cenu celšanos 1991.–1992. gadā, ko iesniedza
ADM
, [
H & R
] un
Jungbunzlauer
var būt sava ziņā ticami, bet tie pārliecinoši nepierāda, ka aizliegtās vienošanās realizēšana nevarētu spēlēt kādu lomu
cenu svārstībās. Kaut gan aprakstītā situācija var izveidoties arī bez aizliegtajām vienošanās, tā ir arī pilnīgi savienojama
ar aizliegtās vienošanās pastāvēšanu. Fakts, ka citronskābes cenas palielinājās par 40 % 14 mēnešu laikā, nevar tikt izskaidrots
tikai ar konkurences darbību, bet ir jāinterpretē saistībā ar faktiem par to, ka dalībnieki vienojās par cenu paaugstināšanas
koordinēšanu un tirgus daļu noteikšanu, kā arī par ziņošanas un uzraudzības sistēmu. Viss iepriekš minētais noteica cenu paaugstināšanas
izdošanos.”
Lēmuma 228. apsvērumā Komisija prasītājas argumentus ir izskaidrojusi šādi:
“
Jungbunzlauer
uzsvērtais fakts, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļa laika gaitā ir samazinājusies no sākotnēji 70 % līdz 52 %
1994. gadā uzskatāmi liecina par grūtībām, ar kurām sastapās aizliegtās vienošanās dalībnieki savos centienos saglabāt augstākas
cenas par konkurences noteikto līmeni. Tomēr tas nepierāda, ka netiesiskā rīcība neietekmēja tirgu. Tieši pretēji – lielais
importa pieaugums no Ķīnas, sākot no 1992. gada, apstiprina, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki nepielāgojās importa izraisītajam
cenu spiedienam, kā tam parasti vajadzētu būt.”
–       Vērtējums
Vispirms būtu jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu Komisijai, aprēķinot naudas sodu uz pārkāpuma
smaguma pamata, ir cita starpā jāņem vērā “[pārkāpuma] konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams izmērīt”.
Šajā sakarā ir jāanalizē vārdi “ja to [t.i. – konkrēto ietekmi] ir iespējams izmērīt”. It īpaši tas ir jautājums par to, vai
šo vārdu nozīmē Komisija, aprēķinot naudas sodu, var pārkāpuma konkrēto ietekmi ņemt vērā tikai un tiktāl, ciktāl tā spēj
šo ietekmi noteikt.
Kā šajā jautājumā pamatoti norādījusi Komisija, aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu novērtējums obligāti ietver norādi
uz prezumpcijām. Šajā sakarā Komisijai it īpaši ir jāapsver, kāda būtu konkrētās preces cena, ja aizliegtā vienošanās nebūtu
pastāvējusi. Izvērtējot faktiskās cenu attīstības iemeslus, ir bīstami spekulēt attiecībā uz katru no šo cēloņu relatīvo nozīmi.
Ir jāņem vērā objektīvais apstāklis, ka aizliegtās vienošanās par cenām dēļ dalībnieki ir īpaši atteikušies no savas brīvības
savstarpēji konkurēt attiecībā uz cenām. Tādējādi ietekmes, kas izriet no apstākļiem, nevis brīvprātīgas aizliegtās vienošanās
dalībnieku atturēšanās, novērtējums obligāti ir pamatots ar saprātīgu iespējamību un nav precīzi nosakāms.
Tāpēc, ja vien Pamatnostādņu 1.A punkta pirmās daļas kritērijam neatņem tā lietderīgo iedarbību, Komisijai nevar pārmest,
ka tā ir balstījusies uz tādas aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu, kurai bijis pret konkurenci vērsts
mērķis, tādu kā aizliegtā vienošanās par cenām vai arī par kvotām, nenosakot šīs ietekmes apmēru vai šajā sakarā nesniedzot
skaitlisku novērtējumuTāpēc, ja vien šim kritērijam, kuru var ņemt vērā, nosakot naudas soda apmēru, neatņem tā lietderīgo
iedarbību, Komisijai nevar pārmest, ka tā ir balstījusies uz aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu, neraugoties
uz faktu, ka tā nevar noteikt šīs ietekmes apmēru vai šajā sakarā sniegt skaitlisku novērtējumu.
Tā rezultātā aizliegtās vienošanās konkrētā ietekme uz tirgu ir jāuzskata par pierādītu, ja Komisija var sniegt konkrētus
un ticamus pierādījumus, kas ar saprātīgu iespējamību norāda, ka aizliegtā vienošanās ir ietekmējusi tirgu.
Šajā sakarā no Komisijas analīzes rezumējuma (skat. šī sprieduma 146.–150. punktu) izriet, ka Komisija pamatojās uz diviem
pierādījumu apsvērumiem, lai konstatētu, ka aizliegtajām vienošanās bija “reāla ietekme” uz tirgu. Pirmkārt, Komisija atsaucās
uz faktu, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki bija rūpīgi organizējuši vienošanās (skat. it īpaši 210., 212., 214. un 215. apsvērumu,
kas minēts šī sprieduma 147. un 148. punktā) un ka attiecīgā perioda laikā šie dalībnieki aptvēra aptuveni 60 % pasaules citronskābes
tirgus un aptuveni 70 % Eiropas citronskābes tirgus (Lēmuma 210. apsvērums, kas minēts šī sprieduma 146. punktā). Otrkārt,
Komisija uzskatīja, ka lietas dalībnieku administratīvajā procesā iesniegtie dati norādīja uz zināmu sakritību starp aizliegtās
vienošanās noteiktajām cenām un tām cenām, kuras praksē noteica aizliegtās vienošanās dalībnieki (Lēmuma 213. apsvērums, kas
minēts šī sprieduma 148. punktā).
Pat ja ir taisnība, ka Lēmuma 210. un 216. apsvērums (skat. šī sprieduma 147. punktu) kā tāds varētu vedināt uzskatīt, ka
Komisija pamatojās uz cēloņsakarību starp aizliegtās vienošanās realizēšanu un tās konkrēto ietekmi uz tirgu, tomēr apskatot
Komisijas analīzi kopumā, ir redzams, ka, pretēji tam, ko apgalvo
Jundbunzlauer
, Komisija neizsecināja aizliegtās vienošanās reālo ietekmi tikai no šīs aizliegtās vienošanās realizēšanas.
Papildus tam, ka tā norādīja uz aizliegto vienošanos “detalizētu” realizēšanu, Komisija balstījās uz citronskābes cenu attīstību
attiecīgajā laika posmā. Lēmuma 213. apsvērumā Komisija aprakstīja citronskābes cenas laikposmā no 1991. gada līdz 1995. gadam,
kādas tās bija noteikuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, paziņotas klientiem un lielā mērā praktizētas no dalībnieku puses.
Ir jāizvērtē, vai, kā to apgalvo
Jungbunzlauer
, Komisija bija pieļāvusi kļūdas faktisko elementu vērtējumā, uz kuriem tā balstīja savus secinājumus.
Šajā kontekstā vēl jo mazāk Komisijai var pārmest, ka tā ņēma vērā to, ka apstāklis, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki pārstāvēja
ļoti nozīmīgu citronskābes tirgus daļu (60 % no pasaules tirgus un 70 % no Eiropas tirgus), ir ļoti svarīgs faktors, kas tai
ir jāņem vērā, lai izvērtētu aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu. Pēc būtības nevar noliegt, ka aizliegtās vienošanās
cenu un pārdošanas kvotu noteikšanas efektivitātes iespējamība palielinās atbilstoši tirgus daļu nozīmībai, kas pieder aizliegto
vienošanos dalībniekiem. Kaut arī ir taisnība, ka pats par sevi šis apstāklis nepierāda konkrētās ietekmes pastāvēšanu, tomēr
Lēmumā Komisija norādīja šo cēloņsakarību, lai to ņemtu vērā tikai saistībā ar citiem elementiem.
Ciktāl
Jungbunzlauer
atsaucas uz dažādiem Tiesas un Pirmās instances tiesas spriedumiem, pirmkārt, jānorāda, ka iepriekš 142. punktā minētie tiesas
spriedumi attiecas uz Komisijas pienākumu pierādīt tādas noteiktas rīcības esamību, kas ir reglamentēta EKL 81. pantā, bet
nevis tāda pārkāpuma ietekmes esamību, kā tas ir šajā gadījumā, kura mērķis neapšaubāmi bija konkurences ierobežošana.
Otrkārt, kas attiecas uz prasītājas atsauci uz iepriekš 141. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija 4863. punktu, Pirmās instances tiesa būtībā tieši ir izlēmusi, ka Komisijai, ja tā saistībā ar pārkāpuma smaguma
novērtējumu, lai aprēķinātu naudas soda apmēru, pamatojas uz šā pārkāpuma ietekmi uz attiecīgo tirgu, jāspēj “pierādīt šo
ietekmi vai jāmin svarīgs iemesls, kāpēc šis pārkāpums tiek ņemts vērā”. Pretēji tam kā
Jungbunzlauer
interpretē šo spriedumu, Pirmās instances tiesa tādējādi tieši ir norādījusi, ka Komisijai ir pienākums pierādīt pārkāpuma
ietekmes esamību uz attiecīgo tirgu tad, ja tā, aprēķinot naudas sodu, ņem vērā pārkāpuma smagumu, bet ne tik stingri pierādījumu
iesniegšanas pienākums uz Komisiju attiecas tad, ja tai jāpierāda pārkāpuma esamība kā tāda aizliegtas vienošanās gadījumā.
Saskaņā ar šo spriedumu, lai ņemtu vērā aizliegtās vienošanās konkrētu ietekmi uz tirgu, pietiek ja Komisija norāda “svarīgu
iemeslu tās ņemšanai vērā”.
Treškārt, kas attiecas uz iepriekš 141. punktā minēto spriedumu lietā
Cascades
/Komisija, Pirmās instances tiesa tajā patiešām ir pārbaudījusi, vai Komisija ir pierādījusi, ka pārbaudāmais pārkāpums ir
ietekmējis attiecīgo tirgu. Tomēr no sprieduma 181. punkta līdz 185. punktam var secināt, ka Komisija, lai pierādītu šādu
ietekmi, jebkurā gadījumā pamatojās uz ziņojumu, kurā saskaņā ar Pirmās instances tiesas ieskatiem tikai daļēji bija iekļauti
secinājumi, kādus no tā savukārt ir izdarījusi Komisija.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija nepieņēma acīmredzami kļūdainu pieeju, lai novērtētu aizliegtās vienošanās konkrēto
ietekmi uz tirgu.
b)     Par citronskābes cenu attīstības vērtējumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Jungbunzlauer
apstrīd, ka Komisija ar savu vērtējumu par citronskābes cenu attīstību laika posmā no 1991. līdz 1993. gadam, kas ietverts
Lēmuma 213. un 214. apsvērumā, būtu pierādījusi vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu.

Jungbunzlauer
visumā neapstrīd, ka vienošanās par cenām būtu radušās sekas, ja faktiskās cenas attīstītos kā cenas, par kurām bija vienošanās.
Tieši šādu cenu izlīdzināšanu Komisija izskatāmajā lietā nav pierādījusi.
Jungbunzlauer
norāda, ka, pretēji spriedumā lietā
Cascades
/Komisija (iepriekš minēts 141. punktā, 180. un turpmākie punkti) izklāstītajam, šajā lietā tā ir apstrīdējusi faktu, ka cenas,
par kurām panākta vienošanās aizliegtās vienošanās sanāksmēs, būtu tikušas piemērotas klientiem. Tā uzskata, ka viņa to attiecībā
uz laika posmu no 1991. līdz 1995. gadam ir detalizēti izskaidrojusi kā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, tā arī prasības
pieteikumā.
Otrkārt,
Jungbunzlauer
uzskata, ka Komisija nav pietiekami ņēmusi vērā dažādos apstākļus, uz kuriem tai tika norādīts administratīvā procesa ietvaros,
apstrīdot vienošanās ietekmi uz tirgu.
Pirmkārt,
Jungbunzlauer
pārmet Komisijai, ka tā ir ņēmusi vērā citronskābes cenu attīstību laika posmā no 1991. līdz 1992. gadam (Lēmuma 213. apsvērums)
un ka tā noraidījusi tās argumentu par to, ka šīs cenu attīstības pamatā nav aizliegtā vienošanās (Lēmuma 224.–226. apsvērums).
Jungbunzlauer
uzskata, ka, ja Komisija – kā tai būtu pienākums rīkoties – būtu pārbaudījusi attiecīgajam periodam raksturīgos ekonomiskos
apstākļus, tā būtu konstatējusi, ka nav iespējams ar pietiekamu noteiktību konstatēt, ka cenu attīstības pamatā bija aizliegta
vienošanās.

Jungbunzlauer
izvirza faktu, ka savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem III daļas 1. punkta a) apakšpunktā tā jau ir izskaidrojusi,
ka tas principā bija nozīmīgs pieprasījuma pieaugums citronskābes un nātrija citrāta (kuram citronskābe ir izejviela) tirgus
attīstības rezultātā, jo tie tika izmantoti mazgāšanas līdzekļu ražošanai, kas arī bija pamatā cenu pieaugumam 1991. un 1992. gadā.
Tā norāda, ka astoņdesmito gadu beigās un deviņdesmito sākumā mazgāšanas līdzekļu ražošanā vides aizsardzības un tirgus politikas
iemeslu dēļ fosfātus sāka aizvietot ar ekoloģiski izdevīgākajiem produktiem uz citronskābes bāzes, kā rezultātā dubultojās
citronskābes un citrātu īpatsvars. Turklāt turpmākajiem gadiem tika prognozēts pieprasījuma pieaugums. No minētā tā secina,
ka deviņdesmitajiem gadiem prognozētais pieprasījuma un patēriņa faktiskais pieaugums ļāva citronskābes ražotājiem piemērot
augstākas cenas.

Jungbunzlauer
atgādina, ka šīs argumentācijas atbalstam tā ir iesniegusi iekšējos pētījumus, kā arī rakstu no specializētās preses, no
kā izriet, ka, pirmkārt, nātrija citrātu mazgāšanas līdzekļu ražošanā Eiropā 1990. gadā izmantoja 22 reizes vairāk nekā 1989. gadā,
otrkārt, ka reāli varēja paredzēt 44 000 tonnu citronskābes pārdošanas apjomus 1993. gadā (kas atbilda 100 % pieaugumam laika
posmā no 1990. līdz 1993. gadam) un, treškārt, ka šai attīstībai pievienojās būtisks trauku mazgājamo līdzekļu industrijā
paredzēts pieaugums – 22 000 tonnu gadā 1993. gadā.
Tā piebilst, ka 1991. un 1992. gadā citronskābes pieaugošo pieprasījumu ar esošajām ražošanas jaudām nevarēja apmierināt.
Jungbunzlauer
grupa un citi ražotāji papildus iepirka citronskābi Indonēzijā vai Ķīnā, lai segtu pieprasījumu. Tas norāda, ka pastāvēja
ievērojams pieprasījuma pārsvars, kas bija cenu pieauguma pamatā 1991. un 1992. gadā.

Jungbunzlauer
vēl norāda, ka savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem III daļas 1. punkta b) apakšpunktā tā jau ir izklāstījusi, ka
Komisijas konstatētais cenu pieaugums 1991. un 1992. gadā ir uztverams kā relatīvs, jo 1986.–1990. gadā tirgus cenas bija
kritušās par aptuveni 45 %. No tā jāizdara secinājums, ka 1991. un 1992. gadā konstatētais cenu pieaugums galu galā ir tirgus
faktora izraisīta cenu korektūra.
Otrkārt,
Jungbunzlauer
uzskata, ka Komisija ir kļūdījusies, Lēmuma 227. apsvērumā noraidot tās argumentus sakarā ar citronskābes pircēju atbildēm
uz informācijas pieprasījumiem, ko Komisija tiem tika nosūtījusi 1998. gada 20. janvārī. Tā uzskata, ka šīs atbildes, kuru
fragmentus tā atspoguļo savā prasības pieteikumā un replikā, apstiprina, ka vienošanās neatstāja negatīvu iespaidu uz pircējiem.
Komisija nav iesniegusi pircēju atbildes, kurās būtu apstiprināts pretējais.

Jungbunzlauer
uzskata, ka tiek pieļauta kļūda, kad Komisija Lēmuma 227. apsvērumā mēģina samazināt šo atbilžu nozīmi, atsaukdamās uz to,
ka jautājums, kas bija šo atbilžu pamatā “bija formulēts vispārīgos vilcienos par konkurences intensitāti tirgū” un ka tas
bija “jāizskata iepriekšējās izmeklēšanas par citronskābes tirgus būtiskākajām īpašībām kontekstā”. Tieši pretēji – uzdotā
jautājuma mērķis bija šāds: “Vai citronskābes tirgū pastāv intensīva cenu konkurence? Lūdzu, sniedziet detalizētu atbildi
uz šo jautājumu”.
Jungbunzlauer
uzskata, ka klientu sniegtās atbildes šajā sakarā izveidoja skaidru ainu, bet Komisija tās vienkārši ignorēja. Komisija nevarēja
sastādīt pieprasījumu sniegt informāciju un nosūtīt to lielam skaitam uzņēmumu, lai pēc tam to atzītu par nepiemērotu, jo
neesot sasniegts vēlamais rezultāts. Turklāt, pretēji tam, kā uzskata Komisija, no uzdoto jautājumu konteksta skaidri izriet,
ka tie visi attiecās uz laika posmu pēc 1990. gada.

Jungbunzlauer
tāpat uzskata, ka Komisija Lēmuma 227. apsvērumā ir kļūdījusies, attiecībā uz šīm atbildēm minēdama, ka “ņemot vērā prettiesisko
nolīgumu ļoti sarežģīto raksturu, noteikti nevarēja gaidīt, lai klienti spētu apstiprināt to, ka attiecīgajā tirgū nepastāvēja
konkurence”. Tieši pretēji –
Jungbunzlauer
ir pārliecināta, ka nav iedomājams, ka minētie pircēji nebūtu ievērojuši neparastās cenu līmeņa izmaiņas. Tas vēl jo vairāk
ir patiesi, ņemot vērā faktu, ka informācijas pieprasījums bija adresēts klientiem izmeklēšanas, kas uzsākta aizliegto vienošanos
sakarā, un ka procedūra par citronskābi ASV jau bija pabeigta. Saiknei starp cenu pieaugumu un vienošanos par konkurences
ierobežošanu tādējādi bija jābūt acīmredzamai – gandrīz visi minētie klienti lielākoties bija lieli uzņēmumi, kuri bija pilnīgi
spējīgi šādu saikni konstatēt. Fakts, ka neviens no aptaujātajiem uzņēmumiem pie šāda secinājuma nebija nonācis, lieliski
uzsver to, ka vienošanās neradīja nekādas sekas tirgū.
Treškārt,
Jungbunzlauer
norāda, ka no Lēmuma 225. apsvēruma izriet tas, ko tā jau apgalvojusi kā administratīvajā procedūrā, tā arī savā paziņojumā,
ka “no tā, ka 1994. gadā [attiecīgo tirgus] dalībnieku kopējā pasaules tirgus daļa no 70 % samazinājās līdz 52 %, var secināt,
ka ar vienošanos vairs nevarēja ietekmēt cenu veidošanos”. Tā uzskata, ka Komisija šo apstākli nav ņēmusi vērā. Turklāt savā
paziņojumā tā ir norādījusi, ka vienošanās dalībniekiem nebija nepieciešamās ietekmes uz tirgu, kas būtu nepieciešama, lai
noteiktu vēlamās cenas, un ka vienošanās zaudēja savu nozīmi pavisam un kopš 1993. gada tai pavisam noteikti vairs nebija
nekādas ietekmes uz cenu veidošanos pasaules līmenī. To skaidri apstiprina sabiedrības
Procter & Gamble
atbildes uz Komisijas informācijas pieprasījumiem, kas tai tika nosūtīti 1998. gada 20. janvārī.
Komisija noraida
Jungbunzlauer
argumentus un uzskata, ka tā ir juridiski pietiekami pierādījusi aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai kontrolētu Komisijas vērtējumu aizliegtās vienošanās konkrētajai ietekmei uz tirgu, ir
īpaši svarīgi izvērtēt Komisijas vērtējumu aizliegtās vienošanās ietekmei uz cenām (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada
9. jūlija spriedumu lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., un šajā sakarā iepriekš 141. punktā minēto spriedumu lietā
Cascades
/Komisija, 173. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑347/94
Mayr-Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II‑1751. lpp., 225. punkts.
Turklāt judikatūra atgādina, ka, nosakot pārkāpuma smagumu, it īpaši jāņem vērā inkriminētās rīcības tiesiskā regulējuma un
ekonomiskais konteksts (iepriekš 115. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Suiker Unie
u.c./Komisija, 612. punkts, un iepriekš 136. punktā minētais spriedums lietā
Ferriere Nord
/Komisija, 38. punkts) un ka, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai kā atskaites punkts jāpieņem konkurence,
kas parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpuma nebūtu bijis (šajā sakarā skat. iepriekš 115. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Suiker Unie
u.c./Komisija, 619. un 620. punkts, iepriekš 177. punktā minēto spriedumu lietā
Mayr-Melnhof
/Komisija, 235. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedumu lietā T‑141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp., 645. punkts).
Tādējādi, pirmkārt, aizliegto vienošanos gadījumā, it īpaši attiecībā uz aizliegtām vienošanās par cenām, ar pamatotu iespējamības
līmeni ir jākonstatē (skat. šī sprieduma 155. punktu), ka šādi nolīgumi faktiski iesaistītajiem uzņēmumiem ir atļāvuši sasniegt
augstāku cenas līmeni, nekā tas būtu pastāvējis, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis. Otrkārt, no tā izriet, ka, izdarot
savu novērtējumu, Komisijai jāņem vērā visi objektīvie apstākļi konkrētajā tirgū un jāievēro ekonomiskais konteksts un, attiecīgā
gadījumā, likumdošanas konteksts. No Pirmās instances tiesas spriedumiem kartona aizliegtās vienošanās lietā (skat. it īpaši
iepriekš 177. punktā minēto spriedumu lietā
Mayr-Melnhof
/Komisija, 234. un 235. punkts), ka ir jāņem vērā “objektīvi ekonomiskie apstākļi”, kas norāda, ka, ja pastāvētu “brīva konkurence”,
cenas nebūtu attīstījušās tādā pašā veidā kā cenas, kas faktiski tika pieprasītas (skat. arī iepriekš 177. punktā minēto spriedumu
lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 151. un 152.

punkts, un iepriekš 141. punktā minēto spriedumu lietā
Cascades
/Komisija, 183. un 184. punkts).
Lēmuma 213. apsvērumā Komisija aprakstīja, kā notika to citronskābes cenu attīstība, par kurām bija vienojušies un kuras piemēroja
aizliegtās vienošanās dalībnieki:
“No 1991. gada marta līdz 1993. gada vidum, cenas, par kurām bija vienojušies aizliegtās vienošanās dalībnieki, tika paziņotas
patērētajiem un plaši piemērotas, it īpaši aizliegtās vienošanās sākuma gados. Cenas palielinājums līdz DEM 2,25 par kilogramu
[..], sākot no 1991. gada aprīļa, par ko bija nolemts aizliegtās vienošanās sanāksmē 1991. gada martā, tika vienkārši realizēts.
Tam sekoja lēmums, kas tika pieņemts pa telefonu jūlijā, pacelt cenu līdz DEM 2,70 par kilogramu [..], sākot no augusta. Šī
cenas pacelšana arī tika veiksmīgi realizēta. Par pēdējo cenas pacelšanu līdz DEM 2,80 par kilogramu [..] tika nolemts sanāksmē
1991. gada maijā un tā tika realizēta 1992. gada jūnijā. Pēc šī datuma cenas vairs netika paceltas un aizliegtās vienošanās
dalībnieki vērsa savu uzmanību uz šo cenu noturēšanu.”

Jungbunzlauer
neapstrīd Komisijas veikto faktu konstatāciju par cenu attīstību un pārdošanas kvotu noteikšanu, bet tikai izvirza to, ka
praksē šīs cenas netika piemērotas attiecībā pret klientiem.
Šajā sakarā jāatzīst, ka savā 1999. gada 29. aprīļa vēstulē, ar ko tā sniedza Komisijai informāciju saskaņā ar Regulas Nr. 17
11. pantu, prasītāja aprakstīja aizliegtās vienošanās ietvaros noteiktās cenas. Turklāt savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem
pielikumā prasītāja Komisijai iesniedza grafikus par citronskābes cenu attīstību 1991.–1995. gadā.
No minētajiem grafikiem it īpaši izriet, ka
Jungbunzlauer
pati pēc savas iniciatīvas konstatēja un paskaidroja Komisijai, ka klientiem faktiski piemērotās cenas attīstījās paralēli
cenām, par kurām bija vienojušies aizliegtās vienošanās dalībnieki, pat ja tās kopumā bija zemākas par nolīgto cenu līmeni.
It īpaši no šiem grafikiem izriet, ka tad, kad 1991. gada martā un jūlijā aizliegtās vienošanās dalībnieki nolēma pārtikas
sektorā lietojamās citronskābes cenu palielināt no DEM 2,25 par kilogramu līdz aptuveni DEM 2,7 par kilogramu, faktiskās klientiem
piemērotās cenas, kuras 1991. gada aprīlī bija no DEM 1,9 par kilogramu līdz DEM 2,1 par kilogramu, tika paaugstinātas līdz
DEM 2,7 un DEM 2,75 par kilogramu. Tāpat no šiem grafikiem izriet, ka tad, kad pēc šīs cenu palielināšanas aizliegtās vienošanās
dalībnieki vienojās par cenu saglabāšanu no DEM 2,7 līdz 2,8 par kilogramu līmenī, faktiskās klientiem piemērotās cenas bija
no DEM 2,6 līdz 2,75 par kilogramu. Vēl no šiem grafikiem izriet, ka faktiskās klientiem piemērojamās cenas lielākoties tika
pielāgotas aizliegtās vienošanās dalībnieku 1994. gada lēmumiem samazināt citronskābes cenas līdz DEM 2,65 par kilogramu,
kaut arī mazliet zemākā līmenī, piemērojot no DEM 2,45 līdz 2,6 par kilogramu.
No tā izriet, ka, pretēji
Jungbunzlauer
uzskatam, no tās administratīvā procesa laikā Komisijai sniegtās informācijas skaidri izriet, ka visu laiku ir pastāvējušas
paralēles starp aizliegtās vienošanās dalībnieku noteiktajām un faktiski piemērotajām cenām.
Šādā situācijā Komisija pilnīgi pamatoti Lēmuma 219. apsvērumā var atsaukties uz iepriekš 141. punktā minēto spriedumu lietā
Cascades
/Komisija (179. punkts) un uzskatīt, ka nolīgto un patiesi piemēroto cenu attīstības starpā pastāvēja tieša sakarība, lai,
pamatojoties uz šiem faktiem, secinātu, ka ir juridiski pietiekami pierādīts, ka aizliegtajai vienošanās bija reāla ietekme
uz tirgu, kas Pamatnostādņu izpratnē būtu “izmērāma”, salīdzinot hipotētisko cenu, kas būtu piemērojama, ja vienošanās nebūtu,
un konkrētajā gadījumā piemēroto cenu, kura radusies vienošanās rezultātā.

Jungbunzlauer
iebildums par to, ka cenas būtu pieaugušas arī tad, ja vienošanās nebūtu, šo secinājumu neietekmē. Faktiski pat tad, ja pieņem,
ka tā varētu būt, Komisija tomēr Lēmuma 226. apsvērumā var pamatoti uzskatīt, ka aizliegtās vienošanās biedri ar tās palīdzību
varēja koordinēt cenu attīstību pat tad, ja šo attīstību būtu veicinājuši normāli tirgus procesi, no kā izriet, ka nevar uzskatīt,
ka cenu līmenis attīstījās tāpat kā faktiski piemēroto cenu līmenis. To apstiprina
Jungbunzlauer
pašas 1999. gada 21. maija paziņojums. Neizslēdzot, ka vienošanās, informēšanas un uzraudzības mehānismu izveides iemesls
bija cits, nevis aizliegtās vienošanās dalībnieku vēlme nodrošināt vienošanās efektivitāti, tad, ņemot vērā ar šādu aizliegto
vienošanos saistītās administratīvās izmaksas un risku tikt atklātiem, visticamākais ir Komisijas sniegtais izskaidrojums,
proti, aizliegtās vienošanās efektivitātes optimizācija (skat. šī sprieduma 154. punktu).
Tāpat, pretēji
Jungbunzlauer
uzskatiem, Komisija drīkstēja Lēmuma 227. apsvērumā pamatoti noraidīt kā nepārliecinošas citronskābes pircēju sniegtās atbildes
uz tās 1998. gada 20. janvāra informācijas pieprasījumu.
Faktiski, pirmkārt, ar informācijas pieprasījuma jautājumu Nr. 4 Komisija vēlējās uzzināt, vai pircēji bija konstatējuši jūtamu
citronskābes cenu palielināšanos laika posmā starp 1990. gadu un šī pieprasījuma datumu 1998. gadā. Savās atbildēs vieni pircēji
bija norādījuši, ka tie ir konstatējuši cenu kāpumu konkrētos periodos, kuri atbilda cenu palielinājumam aizliegtās vienošanās
ietvaros, bet citi atsaucās tikai uz periodiem pēc vienošanās pastāvēšanas izbeigšanās 1995. gadā vai norādīja, ka ir konstatējuši
cenu kritumu. Otrkārt, pārējie Komisijas 1998. gada 20. janvāra vēstulē uzdotie jautājumi attiecas nevis uz laikposmu, kad
bija spēkā aizliegtā vienošanās, bet gan uz situāciju tirgū šīs vēstules nosūtīšanas brīdī. Tādēļ šīs pircēju atbildes nebija
pārliecinošas attiecībā uz aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu.
Visbeidzot,
Jungbunzlauer
atzīmētais fakts, ka 1994. gadā attiecīgo vienošanās dalībnieku kopējā pasaules tirgus daļa samazinājās no 70 % līdz 52 %,
nevar pierādīt, ka aizliegtajai vienošanās nebija faktiskas ietekmes uz attiecīgo tirgu. Faktiski, pirmkārt, un kā to pamatoti
norādījusi arī Komisija, ka tā, izdarot secinājumu, ka aizliegtajai vienošanās ir reāla ietekme uz tirgu, ir balstījusies
uz citronskābes cenu pieaugumu laika posmā no 1991. līdz 1993. gadam. Otrkārt, attiecībā uz laika posmu no 1993. līdz 1995. gadam,
Komisijas konstatētā ietekme būtībā bija tādu cenu stabilizēšana, kas ir augstākas par cenām pirms 1991. gada cenu palielināšanas.
Fakts, ka aizliegtās vienošanās dalībniekiem nepiederēja vairāk nekā 52 % tirgus, nenorāda, ka tie nevarēja vismaz veicināt
šo cenu stabilizāciju.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Komisija nav pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā par citronskābes cenu attīstību.
3.     Par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi

Jungbunzlauer
uzskata, ka Lēmumā nav izpildīts pienākums norādīt pamatojumu. Tā uzskata, ka Komisija nav norādījusi, kādā veidā vienošanās
ietekmēja tirgu, bet noraidījusi
Jungbunzlauer
administratīvā procesa laikā sniegtos pierādījumus par pretējo, uzskatīdama tos par nepietiekamiem un nesniedzot tam nekādu
pamatojumu.
Jungbunzlauer
it īpaši pārmet Komisijai, ka tā nav izteikusi viedokli par atbildēm, ko dažādi uzņēmumi snieguši uz tās informācijas pieprasījumu,
kaut arī prasītāja šo aspektu tika skaidri norādījusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.
Komisija uzskata, ka tā savu Lēmumu šajā sakarā ir pietiekami pamatojusi.
Pirmās instances tiesa atzīmē, ka Lēmuma 92.–111. apsvērumā Komisija precīzi ir aprakstījusi aizliegtās vienošanās dalībnieku
īstenotās vienošanās, tostarp it īpaši vienošanās par cenām (Lēmuma 95. un 96. apsvērums). Turklāt faktu juridiskā vērtējuma
daļā Komisija šos datus ir analizējusi. Lai secinātu, ka aizliegtajai vienošanās ir reāla ietekme uz tirgu, tā pamatojās uz
faktu, ka vienošanās tika rūpīgi piemērotas (212. apsvērums), ka pircējiem piemērotās citronskābes cenas tiešām piemēroja
vienošanās dalībnieki (213. apsvērums), ka aizliegtās vienošanās dalībnieki bija noteikuši pārdošanas kvotas, kuru ievērošana
tika nepārtraukti uzraudzīta, kā arī kompensāciju sistēmas [izveidi] (214. un 215. apsvērums). Visbeidzot, Komisija ir analizējusi
attiecīgo pušu, tostarp prasītājas, argumentus un šajā sakarā norādījusi kaut īsu, bet tomēr pietiekamu pamatojumu (skat.
it īpaši Lēmuma 226.–228. apsvērumu).
No tā izriet, ka Komisija ir paskaidrojusi, kāda, tāsprāt, aizliegtajai vienošanās bija konkrētā ietekme uz citronskābes tirgu.
Līdz ar to Lēmums šajā sakarā ir pietiekami pamatots.
B –
Par naudas soda apmēra korekciju atkarībā no attiecīgo uzņēmumu lieluma
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Jungbunzlauer
norāda, ka naudas soda summas aprēķināšanas atkarībā no pārkāpuma smaguma ietvaros, veicot naudas soda korekciju atkarībā
no attiecīgo uzņēmumu lieluma un kopējiem resursiem, Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā
Jungbunzlauer
ļoti ierobežoto ekonomisko potenciālu salīdzinājumā ar citiem iesaistītajiem uzņēmumiem, un tādējādi tā ir pārkāpusi samērīguma
un vienlīdzīgas attieksmes principus, “naudas sodu individuālas novērtēšanas principu”, kā arī savas Pamatnostādnes.

Jungbunzlauer
norāda, ka no Lēmuma 240.–246. apsvēruma izriet, ka, lai ņemtu vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, Komisija
ir salīdzinājusi iesaistīto uzņēmumu un pat grupu, kurām tie pieder, apgrozījumu pasaulē, kā tas izriet no Lēmuma 50. apsvēruma
3. tabulas.
Jungbunzlauer
atgādina, ka, lai nodrošinātu pietiekamu no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošu naudas soda līmeni, uz šī pamata Komisija
palielināja naudas soda pamatsummu par 100 %
ADM
un
HLR
, kā arī par 150 %
H & R
.

Jungbunzlauer
norāda, ka, piemērojot šādu naudas soda apmēra korekcijas metodi, Komisija nonāk pie absurda rezultāta, jo tā atklāti smagāk
soda acīmredzami mazākus uzņēmumus, tādus kā
Jungbunzlauer
, un rada daudz mazāku no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošo iedarbību naudas sodiem, kas piespriesti lielajiem uzņēmumiem.

Jungbunzlauer
pieļauj, ka naudas soda summas aprēķināšana var paredzēt daudzu faktoru ņemšanu vērā un ka Komisijai aprēķināšanas ietvaros
ir ļoti plašas vērtēšanas pilnvaras. Tomēr, atsaucoties uz Tiesas 1985. gada 12. novembra spriedumu lietā 183/83
Krupp
/Komisija,
Recueil
, 3609. lpp., 37. punkts; 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 121. punkts, un Pirmās instances tiesas 1994. gada 14. jūlija spriedumu lietā T‑77/92
Parker Pen
/Komisija,
Recueil
, II‑549. lpp., 94. punkts, tā norāda, ka šajā kontekstā ir jāpiešķir galvenā loma attiecīga uzņēmuma ekonomiskajam potenciālam.
Īpaši attiecībā uz iepriekš 199. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija
Jungbunzlauer
uzskata, ka šajā lietā gāja runa par lielu uzņēmumu, kas bija piedalījies vienošanās attiecībā uz preci, kas veidoja tikai
mazu uzņēmuma apgrozījuma daļu.
Jungbunzlauer
domā, ka šajā lietā, atbalstot Komisijas nostāju, Tiesa skaidri apstiprināja, ka uzliktajam naudas sodam ir adekvāti jāatspoguļo
uzņēmuma lielums un ekonomiskais potenciāls (iepriekš 199. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 121. punkts). Tādējādi, pēc
Jungbunzlauer
domām, Tiesa vēlējās tieši izvairīties no tā, ka lielai uzņēmumu grupai ir jāmaksā naudas sods, kas salīdzinājumā ar tā ekonomisko
potenciālu ir relatīvi neliels tikai tādēļ, ka attiecīgajai precei ir ierobežota nozīme kopējā apgrozījumā.

Jungbunzlauer
uzsver, ka tieši šādi ir noticis šajā lietā, kā to norāda vairāki salīdzinājumi.

Jungbunzlauer
uzsver, ka šajā lietā, salīdzinot visu uzņēmumu, kas ir Lēmuma adresāti, ekonomisko potenciālu, pamatsumma, kas ir aprēķināta
atkarībā no pārkāpuma smaguma, skar
Jungbunzlauer
grupu smagāk nekā citus attiecīgos uzņēmumus.
Šajā sakarā, balstoties uz Lēmuma 239. un 246. apsvērumu,
Jungbunzlauer
ilustrācijai piedāvā šādu tabulu:
Uzņēmums
Kopējais apgrozījums (miljonos euro)
Pamatsumma (summa atkarībā no pārkāpuma smaguma (miljonos euro)
Pamatsumma procentos no kopējā apgrozījuma
Jungbunzlauer
6,69
HLR
18 403
0,23
ADM
13 936
0,30
H & R
/
Bayer

AG
30 971
87,5
0,29
Cerestar
/
Cerestar

AG
3,5
0,20
No tā pēc
Jungbunzlauer
domām izriet, ka, kaut arī
HLR
apgrozījums ir 58,6 reizes lielāks nekā
Jungbunzlauer
grupas apgrozījums un
ADM
apgrozījums ir 44,38 reizes lielāks nekā minētās grupas apgrozījums, šo abu uzņēmumu naudas soda summa šajā naudas sodu aprēķināšanas
posmā tika tikai dubultota. Līdzīgā veidā, kaut gan
Bayer
grupas, kurai pieder
H & R
, apgrozījums, ko Komisija ņēma vērā, nosakot Komisija naudas sodu korekcijas (243. un 244. apsvērums), ir 99,8 reizes lielāks
nekā
Jungbunzlauer
grupas apgrozījums,
H & R
uzliktais naudas sods tika palielināts tikai 2,5 reizes; tas rada izbrīnu tāpēc, ka
Bayer
grupai pieder ievērojami lielāka tirgus daļa nekā visiem attiecīgajiem uzņēmumiem.

Jungbunzlauer
uzskata, ka šādu nevienlīdzīgu attieksmi nav iespējams pamatot, jo, atskaitot to lielumu, visi uzņēmumi, kas ir Lēmuma adresāti,
ir visādā ziņā līdzvērtīgi to dalības pārkāpumā un to stāvokļa tirgū jomā.
Turklāt Komisija ir nepareizi noraidījusi
Jungbunzlauer
argumentus, norādot uz tās daļas citronskābes tirgū lielumu. Pirmkārt, tā atgādina, ka
Jungbunzlauer
grupai ir [
konfidenciāli
] % no citronskābes tirgus, bet grupai ir piespriests naudas sods, kas ir 23 reizes lielāks nekā
H & R
piespriestais naudas sods, kaut arī tās tirgus daļa ir lielāka (22 %). Otrkārt, tā norāda, ka Komisija jau ir ņēmusi vērā
dažādo uzņēmumu tirgus daļas iepriekšējās naudas soda summas aprēķināšanas posmā, proti – sadalot uzņēmumus trīs kategorijās
(Lēmuma 233.–239. apsvērums).
Nesamērīga attieksme pret mazākajiem uzņēmumiem izrietot arī no pamatsummu salīdzinājuma, kas aprēķinātas atkarībā no pārkāpuma
smaguma un ko Komisija savā Lēmumā ir piespriedusi
Jungbunzlauer
, no vienas puses, un citiem dalībniekiem līdzīgās lietās, kurās ir pieņemti lēmumi vienlaicīgi ar apstrīdēto lēmumu, no otras
puses.
Jungbunzlauer
šajā sakarā atsaucas uz Komisijas lēmumiem lietās “Nātrija glukonāts” [Komisijas 2001. gada 2. oktobra Lēmums par EK līguma
81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta
COMP
/E‑1/36.756 – Nātrija glukonāts) (turpmāk tekstā – “lēmums lietā “Nātrija glukonāts””)], “Aminoskābes” [Komisijas 2000. gada
7. jūnija Lēmums 2001/418/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta
COMP
/36.545/F3 – Aminoskābes) (OV L 152, 24. lpp.) (turpmāk tekstā – “lēmums lietā “Aminoskābes””)] un “Vitamīni” [Komisijas 2001. gada
21. novembra Lēmums 2003/2/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta
COMP
/E‑1/37.512 – Vitamīni) (OV 2003, L 6, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “lēmums lietā “Vitamīni””)]. Šajās lietās Komisijas noteiktās
pamatsummas dažādiem iesaistītajiem uzņēmumiem, izteiktas procentos no to apgrozījuma, lietā “Nātrija glukonāts” bija no 0,04 %
līdz 0,58 %, lietā “Aminoskābes” bija no 0,24 % līdz 1,59 % un lietā “Vitamīni” bija no 0,7 % līdz 2,0 %, bet attiecībā uz
minēto grupu šajā lietā tā veido 6,69 %.

Jungbunzlauer
arī salīdzina Lēmumā tai piespriestā naudas soda summu pirms tās samazināšanas par sadarbību (Lēmuma 293. un 326. apsvērums)
salīdzinājumam ar Lēmumā piespriesto naudas sodu
HLR
un
ADM
, kas izteikts procentos no šo uzņēmumu kopējā apgrozījuma. Šajā sakarā
Jungbunzlauer
norāda, ka, salīdzinājumā ar iesaistīto uzņēmumu potenciālu, kas ir izteikts ar to kopējo apgrozījumu (skat. šī sprieduma
203. punktu), tai uzliktā naudas soda summa pirms tās samazināšanas par sadarbību (29,4 miljoni euro vai 9,36 % no apgrozījuma
visā pasaulē) ir 21,8 reizes lielāka nekā
HLR
uzliktais naudas sods (79,38 miljoni euro vai 0,43 % no
HLR
apgrozījuma visā pasaulē) un 16,4 reizes lielāks nekā
ADM
uzliktais naudas sods (79,38 miljoni euro vai 0,57 % no
ADM
apgrozījuma pasaulē).

Jungbunzlauer
uzskata, ka tai šajā lietā uzliktā naudas soda summas nesamērīgums ir vēl skaidrāk redzams, kad salīdzina naudas sodu galīgo
summu, kas tai uzlikts ar Lēmumu, ar
HLR
un
ADM
piespriestajiem naudas sodiem, kas ir izteikti procentos no šo uzņēmumu kopējā apgrozījuma.
Jungbunzlauer
norāda, ka, faktiski salīdzinot atbilstošo uzņēmumu nozīmīgumu, kas izteikts kopējā apgrozījumā (skat. šī sprieduma 203. punktu),
tai uzliktā naudas soda galīgais apmērs (17,64 miljoni euro) ir 16 reizes lielāks nekā
HLR
uzliktais naudas sods (63,5 miljoni euro) un 20 reizes lielāks nekā
ADM
uzliktais naudas sods (39,69 miljoni euro).
Turklāt
Jungbunzlauer
salīdzina arī Lēmumā noteikto naudas soda galīgo summu ar naudas sodiem, kas paredzēti lēmumos lietās “Nātrija glukonāts”,
“Aminoskābes” un “Vitamīni”, kā arī lietā
Sun‑Air
/
SAS
un
Maersk Air
[Komisijas 2001. gada 18. jūlija Lēmums 2001/726/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru
(Lieta
COMP
.D.2 37.444 –
SAS/Maersk Air
un Lieta
COMP
.D.2 37.386 –
Sun‑Air
pret
SAS
un
Maersk Air
) (OV L 265, 15. lpp.)]. Pēc
Jungbunzlauer
domām, no tā izriet, ka salīdzinājumā ar attiecīgo uzņēmumu potenciālu, kas izteikts ar to kopējo apgrozījumu, šiem citiem
uzņēmumiem uzliktā naudas soda galīgā summa ir tikai 0,06 un 2,61 % no to apgrozījuma.
Ievērojot visu iepriekš minēto,
Jungbunzlauer
uzskata, ka tajā naudas soda summas aprēķinu daļā, kas attiecas uz šo grupu, lai nodrošinātu naudas soda no turpmāku pārkāpumu
izdarīšanas atturošo iedarbību, Komisijai vajadzēja grozīt naudas soda pamatsummu.
Komisija noraida prasītājas argumentus.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
a)     Ievads
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus faktorus, tādus kā lietas konkrētie apstākļi
un tās konteksts, un nepastāv ierobežots vai izsmeļošs obligāti ievērojamo kritēriju saraksts (iepriekš 136. punktā minētais
rīkojums lietā
SPO
u.c./Komisija, 54. punkts; iepriekš 136. punktā minētais spriedums lietā
Ferriere Nord
/Komisija, 33. punkts, un iepriekš 136. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 443. punkts).
Tāpat pastāvīgā judikatūra paredz, ka kritēriji pārkāpumu smaguma novērtēšanai atkarībā no lietas var ietvert to preču, attiecībā
uz kurām pārkāpums izdarīts, apjomu un vērtību, kā arī uzņēmuma lielumu un ekonomisko potenciālu, un tādējādi ietekmi, kādu
tas var atstāt uz konkrēto tirgu. No tā izriet, ka, pirmkārt, naudas soda noteikšanas mērķiem ir pieļaujams ņemt vērā gan
uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas sniedz norādes, kaut arī aptuvenas un nepilnīgas, par uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko potenciālu,
gan arī tikai daļu no šī apgrozījuma, ko veido preces, attiecībā uz kurām izdarīts pārkāpums, kas sniedz norādes par pārkāpuma
apmēru. Otrkārt, no tā izriet, ka ir svarīgi nevienam no šiem skaitļiem nepiešķirt nesamērīgu nozīmi salīdzinājumā ar citiem
faktoriem un ka atbilstoša naudas soda noteikšana nevar būt vienkārša, uz kopējo tirdzniecības apgrozījumu balstīta aprēķina
iznākums (šajā sakarā skat. iepriekš 199. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. un 121. punkts; iepriekš 199. punktā minēto spriedumu lietā
Parker Pen
/Komisija, 94. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 176. punkts; iepriekš 177. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 187. punkts, un iepriekš 136. punktā minēto spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, 444. punkts).
Šajā lietā Komisija ņēma vērā gan apgrozījumu, ko veido attiecīgo preču tirdzniecība, gan iesaistīto uzņēmumu kopējo apgrozījumu.
Konstatējot, ka pārkāpumu var uzskatīt par “ļoti smagu” Pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas nozīmē (Lēmuma 230. apsvērums),
tā, ievērojot šos abus kritērijus, noteica naudas sodu lielumu šo ļoti smago pārkāpumu kategorijas ietvaros, attiecībā uz
kuriem Pamatnostādnes paredz “iespējamo” naudas sodu vairāk nekā 20 miljonu euro apmērā.
No Lēmuma 233., 234. un 240. apsvēruma izriet, ka Komisija šajā sakarā ir balstījusies uz Pamatnostādņu 1.A punkta ceturto
un sesto daļu. Pēc būtības šajās Pamatnostādņu daļās Komisija cita starpā norādīja, ka, ja pārkāpumā ir iesaistīti vairāki
uzņēmumi un ja pastāv ievērojamas atšķirības uzņēmumu, kas piedalījušies pārkāpumā, lielumā, tad tā paredz atšķirīgu attieksmi
pret iesaistītajiem uzņēmumiem, lai ņemtu vērā to ekonomisko potenciālu radīt nozīmīgu kaitējumu konkurencei un lai piespriestu
tāda lieluma naudas sodu, kas nodrošinātu pietiekami no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošu iedarbību.
Līdz ar to, no vienas puses, balstoties uz iesaistīto dalībnieku apgrozījumu, ko veido attiecīgo preču tirdzniecība, Komisija
tos iedalīja trīs kategorijās. Kā to norādīja Komisija Lēmuma 234. apsvērumā, šāda sadalījuma mērķis bija ņemt vērā katra
no attiecīgajiem uzņēmumiem rīcības reālo ietekmi uz konkurenci. Turklāt, to veicot, Komisijas mērķis bija arī no turpmāku
pārkāpumu izdarīšanas atturošā iedarbība, jo tā skaidri atklāja faktu, ka tā sodīs smagāk uzņēmumus, kas piedalījušies aizliegtā
vienošanās tirgū, kur tiem ir bijusi nozīmīga ietekme.
Šādā kontekstā prasītājai piederēja vidēja lieluma daļa pasaules citronskābes tirgū, un tādēļ Komisija to iekļāva otrajā uzņēmumu
kategorijā, kurai tā noteica naudas soda pamatsummu 21 miljona euro apmērā.
No otras puses, balstoties uz attiecīgo uzņēmumu kopējo apgrozījumu, tā uzskatīja par nepieciešamu koriģēt trīs uzņēmumu naudas
soda pamatsummas, jo to lielums un kopējie resursi bija tādi, ka, nepalielinot šīs summas, naudas sodam nebūtu no turpmāku
pārkāpumu izdarīšanas atturošas iedarbības, jo tas veidotu pārāk nenozīmīgu daļu no attiecīgo uzņēmumu kopējā apgrozījuma.
Prasītājas kritika attiecas tikai uz šo precīzo naudas soda aprēķināšanas posmu, kas aprakstīts iepriekšējā punktā. Tā pēc
būtības norāda, ka vienošanās dalībniekiem, kas pieder pie lielām starptautiskām grupām, palielinot naudas soda pamatsummu
tikai par 2 vai 2,5 reizēm, bet tajā pašā laikā nesamazinot naudas soda pamatsummu acīmredzami mazākiem uzņēmumiem, Komisija
ir pieļāvusi mazāko uzņēmumu diskrimināciju salīdzinājumā ar lielākajiem uzņēmumiem. Nepastāvot iebildumiem pret tās apgalvojumu,
prasītāja no Lēmuma apsvērumiem secina, ka naudas soda pamatsumma, kas tai piespriesta, ievērojot pārkāpuma smagumu, veido
6,69 % no tās kopējā apgrozījuma, bet starptautisko grupu (proti –
HLR
,
ADM
un
Bayer
, kurai pieder
H & R
) naudas soda pamatsumma veido no 0,23 % līdz 0,30 % no to attiecīgā kopējā apgrozījuma pat pēc reizināšanas ar koeficientu,
kam jāatspoguļo šo uzņēmumu lielums un kopējie resursi.
Šajā kontekstā prasītāja norāda uz trīs pamatiem, kas izriet no pārkāpuma attiecībā uz, pirmkārt, “naudas soda individuālas
novērtēšanas principu” un Pamatnostādnēm, otrkārt, samērīguma principu un, treškārt, vienlīdzīgas attieksmes principu.
b)     Par iebildumiem, kas izriet no “naudas soda individuālas novērtēšanas principa” un Pamatnostādņu pārkāpuma
Prasītajai norādot uz “naudas soda individuālas novērtēšanas principa” un Pamatnostādņu pārkāpumu, tā pēc būtības apgalvo,
ka Komisijai bija pienākums noteikt naudas sodu, balstoties uz procentiem no katra iesaistītā uzņēmuma kopējā apgrozījuma.
Ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa jau vairākas reizes ir nospriedusi, ka, balstoties uz pastāvīgajā judikatūrā noteiktajiem
principiem, Komisijai saskaņā ar savām Pamatnostādnēm ir tiesības nenoteikt naudas sodu atkarībā no katra iesaistītā uzņēmuma
apgrozījuma, kas realizēts konkrētajā tirgū, bet savu aprēķinu pamatā attiecībā uz visiem uzņēmumiem izmantot absolūtu summu,
kas ir noteikta atkarībā no paša veikta pārkāpuma veida, pēc tam pielāgojot šo summu katram iesaistītajam uzņēmumam atkarībā
no vairākiem elementiem (šajā sakarā skat. Tiesas 1983. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās 96/82 līdz 102/82,
104/82, 105/82, 108/82 un 110/82
IAZ
u.c./Komisija,
Recueil
, 3369. lpp., 51.–53. punkts; iepriekš 88. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija, 281. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 19. marta spriedumu lietā T‑213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp., 384., 385., 416. un 437. punkts).
Šajā lietā prasītāja neapstrīd, ka Komisija ir piemērojusi šo metodi saskaņā ar Pamatnostādnēm.
Līdz ar to prasītāja nevar atsaukties uz Pamatnostādņu pārkāpumu. Attiecībā uz apgalvoto “naudas soda individuālas novērtēšanas
principa” pārkāpumu pietiek norādīt, ka prasītāja nav precīzi definējusi šo principu un ka šis princips nav skaidri atzīts
judikatūrā. Līdz ar to, atsaucoties uz šo principu, prasītāja nevar apstrīdēt Lēmuma spēka esamību. Līdz ar to ir jānoraida
prasītājas argumenti par Pamatnostādņu un apgalvotā “naudas soda individuālas novērtēšanas principa” pārkāpumu.
c)     par samērīguma principa pārkāpumu
Samērīguma princips paredz, ka Kopienu iestāžu akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, lai sasniegtu
vēlamo mērķi (Pirmās instances tiesas 1997. gada 19. jūnija spriedums lietā T‑260/94
Air Inter
/Komisija,
Recueil
, II‑997. lpp., 144. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2003. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑65/98
Van den Bergh Foods
/Komisija,
Recueil
, II‑4653. lpp., 201. punkts).
Naudas sodu aprēķināšanas kontekstā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus
elementus, un ka nevienam no šiem elementiem nevajag piešķirt nesamērīgu nozīmīgumu attiecībā pret citiem novērtējuma elementiem
(skat. šī sprieduma 213. un 214. punktu).
Samērīguma princips šajā kontekstā paredz, ka Komisijai ir jānosaka naudas sods proporcionāli elementiem, kas ņemami vērā,
lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā sakarā ir jāpiemēro šie elementi saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā (šajā
sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98 un T‑207/98,
Recueil
, II‑2035. lpp., 106. punkts; iepriekš 223. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
CMA CGM
u.c./Komisija, 416.–418. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑191/98,
no T‑212/98 līdz T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 1541. punkts).
Šajā lietā pēc tam, kad tika konstatēts, ka pārkāpums pēc tā būtības ir uzskatāms par ļoti smagu, kas sodāms ar naudas sodu,
kura pārsniedz 20 miljonus euro, Komisija veica naudas soda pamatsummas aprēķināšanu. Lai to veiktu, atbilstoši iepriekš 214. punktā
minētajai judikatūrai tā ņēma vērā, pirmkārt, katra uzņēmuma preču, kas bija pārkāpuma objekts, daudzumu un vērtību, kas sniedza
norādi uz uzņēmuma pieļautā pārkāpuma apmēru attiecīgo preču tirgū, un, otrkārt, katra iesaistītā uzņēmuma lielumu un ekonomisko
potenciālu. Pat ja Komisija ir ņēmusi vērā šos abus kritērijus vienas un tās pašas aprēķināšanas darbības ietvaros, tie ir
divi atsevišķi kritēriji. Līdz ar to ir atsevišķi jāpārbauda, vai Komisija ir piešķīrusi nesamērīgu nozīmīgumu vienam no šiem
abiem kritērijiem.
Pirmkārt, nosakot lielāku pamatsummu uzņēmumiem, kuru tirgus daļa konkrētajā tirgū ir salīdzinoši lielāka nekā citiem uzņēmumiem,
tā ir ņēmusi vērā patieso uzņēmuma ietekmi šajā tirgū un līdz ar to uzņēmuma īpašo atbildību brīvas konkurences saglabāšanā,
kas ir subjektīvs iesaistīto uzņēmumu rīcības elements. Ar šo elementu izsaka uzņēmumu, kuriem konkrētajā tirgū pieder salīdzinoši
lielākas tirgus daļas nekā citiem uzņēmumiem, paaugstināto atbildību konkrētajā tirgū par kaitējumu, kas, noslēdzot slepeno
vienošanos, ir nodarīts konkurencei un, visbeidzot, patērētājiem.
Šajā lietā, iekļaujot prasītāju otrajā uzņēmumu kategorijā un šim uzņēmumam sākumā nosakot tādu pašu summu, kas noteikta diviem
citiem uzņēmumiem, kuriem bija prasītajai līdzvērtīga tirgus daļa, Komisija nav noteikusi šo summu nesamērīgā veidā, ievērojot
prasītājas pieļautā pārkāpuma smagumu un vajadzību nodrošināt naudas soda no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošo iedarbību,
ņemot vērā pārkāpuma smagumu. Šo novērtējumu nevar apstrīdēt fakts, ka, aplūkojot kopējo lielumu, šie citi uzņēmumi bija lielāki
nekā prasītāja. Konkrētā tirgus ietekmēšana, ko veikusi prasītāja ar savu darbību, pamato Komisijas vērtējumu šajā naudas
soda aprēķināšanas stadijā.
Otrkārt, piemērojot koeficientu
ADM
,
HLR
un
H & R
, Komisija atbilstoši novērtēja attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus un līdz ar to ievēroja mērķi nodrošināt pietiekamu
no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošu naudas soda lielumu.

Jungbunzlauer
nevar pamatoti apgalvot, ka sakarā ar samērīguma principu Komisijai vajadzēja šīs darbības ietvaros samazināt tai piespriestā
naudas soda summu, jo, salīdzinot šo summu ar tās kopējo apgrozījumu, tas pārsniedza to, kas bija atbilstošs un nepieciešams,
lai sasniegtu vēlamo mērķi, proti – nodrošināt pietiekami no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošu naudas soda lielumu.
Kā tas ir norādīts iepriekš 231. punktā, nosakot naudas soda lielumu, Komisija nav ņēmusi vērā nesamērīgu summu, ievērojot
prasītājas pieļauto pārkāpumu attiecīgajā preču tirgū. Šo vērtējumu nevar apstrīdēt fakts, ka šis naudas sods šajā lietā veido
6,69 % no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma.
Līdz ar to pamats par samērīguma principa pārkāpumu ir jānoraida.
d)     Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Vienlīdzīgas attieksmes princips iestājas pret to, ka līdzīgi gadījumi tiek risināti dažādi, bet dažādi gadījumi tiek risināti
līdzīgi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (skat. iepriekš 88. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu
lietā
BPB de Eendracht
/Komisija, 309. punkts un tajā minētā judikatūra, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. janvāra spriedumu lietā T‑67/01
JCB
Service
/Komisija,
Recueil
, II‑49. lpp., 187. punkts).
Šajā lietā Komisija neapstrīd, ka prasītāja atradās līdzīgā situācijā ar citiem uzņēmumiem, kurus Komisija uzskatīja par atbildīgiem
par pārkāpumu, kā arī no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošās iedarbības mērķis vienlīdzīgi attiecās gan uz prasītāju,
gan citiem iesaistītajiem uzņēmumiem. Līdzīgi Komisija neapstrīd, ka, runājot par attiecību starp naudas soda summu un attiecīgo
uzņēmumu apgrozījumu, ko Komisija ņēma vērā, lai dalībniekiem piespriestu naudas sodu atkarībā no pārkāpuma smaguma, prasītājai
piespriestā naudas soda pamatsumma atkarībā no pārkāpuma smaguma veido 6,69 % no tās kopējā apgrozījuma, bet starptautisko
grupu (proti –
HLR
,
ADM
un
Bayer
, kurai pieder
H & R
) naudas soda pamatsumma veido no 0,23 % līdz 0,30 % no to attiecīgā kopējā apgrozījuma pat pēc reizināšanas ar koeficientu,
kam jāatspoguļo šo uzņēmumu lielums un kopējie resursi.
Tomēr, no vienas puses, ja vien naudas soda apmērs netiktu noteikts proporcionāli iesaistīto uzņēmumu apgrozījumam, noteikta
atšķirīga attieksme pret attiecīgajiem uzņēmumiem rodas dabiski, piemērojot Pamatnostādnēs noteikto metodi, lai tiktu sasniegts
no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošās iedarbības mērķis, un šo metodi Kopienu Tiesa atzīstot par tiesisku (skat. iepriekš
88. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija, 222. punkts).
No otras puses, tā kā Komisijas veiktais naudas soda pamatsummas samērīguma novērtējums nav uzskatāms par kļūdainu (skat.
iepriekš 226.–235. punktu), tad prasītājas argumenti patiesībā aicina Pirmās instances tiesu pārbaudīt tiesiskumu naudas sodam,
kas ir piespriests lielajiem uzņēmumiem, ar kuriem prasītāja salīdzina tai piespriesto naudas sodu. Tomēr prasītāja nevar
atsaukties uz tiesībām šādi rīkoties. Vienlīdzīgas attieksmes princips ir apvienojams ar principa, ka neviens nevar sev par
labu piesaukt prettiesiskumu pret citu personu, ievērošanu (iepriekš 136. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 515. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir jānoraida pamats par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
IV –
Par vainu mīkstinošiem apstākļiem

Jungbunzlauer
izvirza pamatus, kas izriet, pirmkārt, no Pamatnostādņu un, otrkārt, no pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpuma.
A –
Par Pamatnostādņu pārkāpumu

Jungbunzlauer
norāda, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punkta pirmo un otro daļu Komisijai vajadzēja atzīt tai vainu mīkstinošus apstākļus
sakarā ar, pirmkārt, to, ka
Jungbunzlauer GmbH
bija tikai sekotājs pārkāpuma īstenošanā un, otrkārt, faktisko vienošanās nepiemērošanu no
Jungbunzlauer GmbH
puses.
1.     Par “Jungbunzlauer GmbH” tikai kā sekotāja lomu pārkāpuma īstenošanā
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Jungbunzlauer
uzskata, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punkta pirmo daļu Komisijai vajadzēja atzīt tai vainu mīkstinošus apstākļus sakarā
ar to, ka
Jungbunzlauer GmbH
bija tikai sekotājs pārkāpuma īstenošanā.
Jungbunzlauer
uzskata, ka jēdziena “sekotājs”, kas nav definēts Pamatnostādnēs, izmantošana nav izslēdzama tikai tādēļ, ka kāds uzņēmums
kaut vai daļēji ievēro vienošanās noteikumus. Pēc tās domām, “sekotāja” lomu raksturo tas, ka, ievērojot citu vienošanās dalībnieku
būtisko spiedienu, tā piedalās pēc iespējas mazākā mērā vienošanās īstenošanā, uzņemoties dažus pienākumus vienošanās ietvaros
un piedaloties sarunās. Jebkāda cita veida rīcības rezultātā sekotājam vienošanās ietvaros tiktu piemērotas sankcijas un citi
uzņēmumi pret to veiktu represijas.

Jungbunzlauer
norāda, ka vienošanās sākumā
Jungbunzlauer GmbH
nevarēja neiesaistīties vienošanās un tā bija lielākā vai mazākā mērā spiesta tām pievienoties 1991. gadā. Esot mazam tirgotājam,
kas ir specializējies citronskābes tirgošanā, uzņēmums tiktu pakļauts riskam, ka lielāki un finansiāli stiprāki konkurenti
(ar līdz pat 58,6 reizes lielāku apgrozījumu nekā
Jungbunzlauer
grupai), kam pretēji šai grupai pieder ļoti lielas ražotnes, to izslēgtu no tirgus. Turklāt
Jungbunzlauer
apgalvo, ka no 1991. gada līdz 1995. gadam
Jungbunzlauer
grupa atradās ļoti grūtā ekonomiskā stāvoklī, kā rezultātā
Jungbunzlauer GmbH
nevarētu saglabāt savu neatkarību, ja tā 1991. gada sākumā nebūtu pievienojusies aizliegtajai vienošanās.
Jungbunzlauer
uzsver, ka tam ir jāpievieno apstāklis, ka 40 % no visām citronskābes ražošanas izmaksām veido izejvielu, proti – glikozes,
izmaksas. Daļu glikozes ražo citi vienošanās dalībnieki, līdz ar to tie varēja būtiski ietekmēt
Jungbunzlauer GmbH
citronskābes produktu pašizmaksu, kam tajā laikā praktiski nebija alternatīvu piegāžu avota.

Jungbunzlauer
kritizē Komisijas nostāju, ka tā Lēmuma 282. un 284. apsvērumā ir tikai kopumā noraidījusi uzņēmuma argumentus, norādot,
ka pēc 1994. gada
Jungbunzlauer
izpildīja pienākumu apkopot tirdzniecības datus un ka tā priekšsēdētājs vadīja aizliegtās vienošanās sanāksmes. Pēc Komisijas
domām, ar to pietiek, lai pierādītu, ka
Jungbunzlauer
“pildīja aktīvu lomu, kas bija svarīgāka nekā tā, ko tā atzīst” (Lēmuma 284. apsvērums).

Jungbunzlauer
uzskata, ka Komisija ir pārspīlējusi aizliegtās vienošanās sanāksmju priekšsēdētāja funkcijas. Kā to Komisija ir norādījusi
Lēmuma 120. apsvērumā, šī loma bija saistīta ar Eiropas Citronskābes ražotāju apvienības prezidentūru, un
Jungbunzlauer
pārstāvis pārņēma šo pienākumu, jo tas pēc bija paredzēts vienošanās noteikumos, ievērojot rotācijas principu. Pēc
Jungbunzlauer
domām, šis pienākums galvenokārt paredzēja nodrošināt labu datu apkopošanas norisi, un tas bija “nepateicīgs” pienākums,
kurā galvenokārt ietilpa administratīvi aspekti. Ar šo pienākumu nekādā veidā nav saistīts iespējams ietekmes pieaugums aizliegtās
vienošanās ietvaros. Turklāt, atsaucoties uz iepriekš 244. punktā minētajiem argumentiem, prasītāja uzskata, ka tā nevarēja
atteikties no šī pienākuma. Turklāt Komisijas norādītā priekšsēdētāja loma ir pretrunā ar faktu, ka
Jungbunzlauer GmbH
pastāvīgi tika kritizēta par noslēgto vienošanos neievērošanu. Visbeidzot,
Jungbunzlauer
uzskata, ka, ievērojot iepriekš 244. punktā aprakstītās ekonomiskās varas attiecības, apstāklis, ka tāds vidēja lieluma ģimenes
uzņēmums kā
Jungbunzlauer
grupa varētu uzspiest kādu pasākumu citiem vienošanās dalībniekiem, ir visai neiespējams.

Jungbunzlauer
uzskata, ka aizliegtās vienošanās sanāksmju priekšsēdētaja pienākumu pildīšana maksimums varētu pierādīt, ka
Jungbunzlauer
bija svarīga loma aizliegtās vienošanās ietvaros kopš 1994. gada, t.i., Komisijas aplūkotā laika posma pēdējā gadā. Tomēr
šis apstāklis nekādā gadījumā nevar apstrīdēt iepriekš 243. un 244. punktā minētos argumentus. Šāda pienākuma veikšana aptuveni
pēc trīs gadiem nekādā veidā neizslēdz, ka 1991. gadā
Jungbunzlauer GmbH
bija spiesta piedalīties vienošanās.
Līdzīgi
Jungbunzlauer
uzskata, ka Komisija nepareizi norāda uz apstākli, ka uzņēmums tā vadītāju personā regulāri piedalījās aizliegtās vienošanās
sanāksmēs.
Jungbunzlauer
norāda, ka, pirmkārt, tas tā nav
R
. un
H
. gadījumā un, otrkārt, tādu salīdzinoši nelielu uzņēmumu kā
Jungbunzlauer
raksturo “neizteikta” hierarhija. Attiecībā uz to, ka Komisija Lēmuma 122. apsvērumā un savā iebildumu rakstā ir norādījusi,
ka
Jungbunzlauer
bija “oficiālā pārstāvja” loma aizliegtās vienošanās darbībā pret Ķīnas ražotajiem,
Jungbunzlauer
apgalvo, ka tā bija tikai antidempinga sūdzības sagatavošana Komisijai, kas ir uzskatāms par leģitīmu aizstāvības līdzekli
pret konkurences izkropļojumiem, ko rada imports par cenu zem pašizmaksas, nevis par EKL 81. panta pārkāpumu.
Visbeidzot
Jungbunzlauer
pārmet Komisijai, ka tā ir piesavinājusies divu citu vienošanās dalībnieku, proti –
H & R
un
HLR
, argumentāciju administratīvā procesa laikā, kas ir atspoguļota Lēmuma 279.–281. apsvērumā. Šajā sakarā tā norāda, ka, pirmkārt,
šo abu uzņēmumu apgalvojumi ir neprecīzi, otrkārt, ka tiem nav pierādījuma spēka, jo tie ir līdzvainīgo apgalvojumi, kas dabiski
vēlas galveno vainu pārkāpumā piedēvēt citiem uzņēmumiem, un, treškārt, Komisija nav minējusi šos apgalvojumus iebildumu rakstā,
līdz ar to, tos norādot Lēmumā, tā ir pārkāpusi
Jungbunzlauer
tiesības uz aizstāvību (skat. šī sprieduma 336. punkta trešo elementu).
Komisija noraida prasītājas argumentus.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Pamatnostādņu 3. punkta pirmajā daļā ir precizēts, ka naudas soda summas samazināšana sakarā ar vainu mīkstinošiem apstākļiem
tiek piešķirta, piemēram, ja attiecīgajam uzņēmumam bija “vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja loma pārkāpumā”.
Šajā sakarā no judikatūras (Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01,
no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1181. lpp., 331. punkts) izriet, ka starp elementiem, kas ļauj konstatēt uzņēmuma pasīvo lomu vienošanās ietvaros, var
ņemt vērā skaidri neregulārāku dalību sanāksmēs salīdzinājumā ar citiem vienošanās dalībniekiem (iepriekš 88. punktā minētais
spriedums lietā
BPB de Eendracht
/Komisija, 343. punkts), kā arī tā novēlotu ienākšanu tirgū, kas ir pārkāpuma objekts, neatkarīgi no tā dalības pārkāpumā
(šajā sakarā skat. Tiesas 1985. gada 10. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 240/82 līdz 242/82, 261/82, 262/82, 268/82
un 269/82
Stichting Sigarettenindustrie
u.c./Komisija,
Recueil
, 3831. lpp., 100. punkts), vai arī arī skaidrus apgalvojumus, ko sakarā ar šo snieguši trešo uzņēmumu, kas piedalījušies
pārkāpumā, pārstāvji (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑317/94
Weig
/Komisija,
Recueil
, II‑1235. lpp., 264. punkts). Turklāt Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka aizliegtās vienošanās dalībnieka “vienīgi
pasīva vērotāja” loma nozīmē, ka tam ir bijusi maznozīmīga loma, proti – tas nav aktīvi piedalījies pret konkurenci vērstās
vienošanās vai to sagatavošanā (Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II‑2473. lpp., 167. punkts).
Komisija, neuzskatot
Jungbunzlauer
par vadītāju, Lēmumā apstrīd, ka tā ir pildījusi vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja lomu, ņemot vērā, ka kopš 1994. gada
Jungbunzlauer
izpildīja pienākumu apkopot tirdzniecības datus un ka tā priekšsēdētājs vadīja aizliegtās vienošanās sanāksmes (Lēmuma 284. apsvērums).
Šajā lietā prasītāja nevar, pirmkārt, pamatoti apgalvot, ka tā bija spiesta piedalīties vienošanās, lai tai varētu atzīt vainu
mīkstinošus apstākļus. Pat ja tiktu pierādīts, ka citi aizliegtās vienošanās dalībnieki veica ekonomisku spiedienu uz
Jungbunzlauer GmbH
, lai tā pievienojas aizliegtajai vienošanās, tomēr, līdzko tas pievienojās aizliegtajai vienošanās, tas pildīja aizliegtās
vienošanās locekļu lēmumus, nepildot vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja lomu pārkāpuma īstenošanā. Pamatnostādnēs Komisija
uzsver, ka tikai “vienīgi” pasīva vērotāja vai sekotāja loma var ļaut samazināt naudas soda summu. Līdz ar to nepietiek ar
to, ka kādu vienošanās laiku attiecībā uz dažām vienošanās uzņēmumam ir bijusi maznozīmīga loma.
Otrkārt, šo secinājumu apstiprina apstāklis, ka
Jungbunzlauer
regulāri piedalījās aizliegtās vienošanās sanāksmēs.
Treškārt, prasītāja nevar pamatoti atsaukties uz ekonomiska rakstura grūtībām attiecīgās vienošanās laikā. Tieši sakarā ar
uzņēmēju grūtībām citronskābes tirgū astoņdesmito gadu beigās daži no tiem, tajā skaitā arī prasītāja, nolēma veikt pret konkurenci
vērstas darbības. Kopumā tādas aizliegtās vienošanās kā šajā lietā aplūkotās rodas brīžos, kad kādā nozarē rodas grūtības
(šajā sakarā skat. iepriekš 252. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 345. punkts).
Ceturtkārt, prasītāja nepareizi uzskata, ka aizliegto vienošanos sanāksmju priekšsēdētāja loma paredzēja tikai administratīvus
uzdevumus un tai nepiešķīra nekādu pieaugošu ietekmi aizliegtās vienošanās ietvaros. Ir skaidrs, ka sanāksmju sasaukšana,
apspriežamo jautājumu piedāvāšana, dokumentu projektu izdalīšana sakarā ar sanāksmēm nav apvienojama ar pasīvo sekotāja lomu,
kas ir bijusi maznozīmīga. Šāda iniciatīva norāda uz labvēlīgu un aktīvu prasītājas attieksmi pret aizliegtās vienošanās izveidi,
turpināšanos un kontroli. Prasītāja arī nepamatoti samazina nozīmi apstāklim, ka
Jungbunzlauer
priekšsēdētājs personīgi piedalījās aizliegtās vienošanās sanāksmēs, ievērojot hierarhiskas struktūras neesamību šajā uzņēmumā,
kas būtu līdzvērtīga citu vienošanās dalībnieku struktūrai. Pat pieļaujot, ka šie konstatētie apstākļi varētu tikt piesaukti,
lai pierādītu, ka prasītājai nebija aizliegtās vienošanās vadītāja loma, tomēr tie nevar pierādīt, ka prasītājai bija “vienīgi
pasīva vērotāja vai sekotāja loma”. Turklāt, neapšaubāmi, Komisija nav uzskatījusi prasītāju par vienu no aizliegtās vienošanās
vadītājiem.
Līdz ar to Komisija nav pārkāpusi savas Pamatnostādnes, neatzīstot prasītājas vainu mīkstinošus apstākļus sakarā ar
Jungbunzlauer
GmbH
vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja lomu pārkāpumā.
2.     Par to, ka “Jungbunzlauer GmbH” nav efektīvi piemērojis aizliegto vienošanos
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Jungbunzlauer
uzskata, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punkta otro daļu Komisijai ir jāuzskata par vainu mīkstinošu apstākli tas, ka
Jungbunzlauer GmbH
nav efektīvi piemērojis aizliegto vienošanos.
Jungbunzlauer
apgalvo, ka, lai gan
Jungbunzlauer GmbH
pārstāvji ir regulāri piedalījušies sanāksmēs,
Jungbunzlauer GmbH
ir īstenojis neatkarīgu un uz konkurenci vērstu tirdzniecības politiku. Turklāt vairāk nekā jebkurš cits uzņēmums, kurš bijis
šīs aizliegtās vienošanās dalībnieks,
Jungbunzlauer GmbH
konsekventi un relatīvi ilgi neesot padevies no citu vienošanās dalībnieku mēģinājumiem “disciplinēt” tā tirdzniecības politiku
attiecībā uz tirgošanās apstākļiem un cenām.
Pirmkārt,
Jungbunzlauer
apgalvo, ka saskaņā ar Lēmuma 72. apsvērumu
Jungbunzlauer GmbH
rīcība tirgū līdz 1990. gadam izraisījusi citronskābes cenu pazemināšanos Eiropā, kas beigās bijis aizliegtās vienošanās
izveides cēlonis. Tas atzīmē, ka no 1970. līdz 1990. gadam
Jungbunzlauer GmbH
ir palielinājis savus tirdzniecības apjomus par 30 reizēm, lai gan šai pašā laikposmā tirgus apjoms ir palielinājies tikai
par nepilniem 96 %. Šādus apjomus minētajā tirgū tas guvis uz citu lielo citronskābes tirgotāju rēķina. Aizliegtā vienošanās
kalpojusi par līdzekli
Jungbunzlauer GmbH
pakļaušanai kopējai disciplīnai, atzīts aizliegtās vienošanās pirmajā sanāksmē Balē 1991. gada 6. martā – šīs sanāksmes apraksts
sniegts
Jungbunzlauer GmbH
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem. Šīs sanāksmes norise apliecinot, ka sākotnēji slēgtās vienošanās ir bijušas pretējas
Jungbunzlauer GmbH
ekonomiskajām interesēm.
Otrkārt,
Jungbunzlauer
apgalvo, ka visu aizliegtās vienošanās darbības laiku
Jungbunzlauer GmbH
būtiski traucējis aizliegtās vienošanās darbu un samazinājis tās ietekmi tirgū. Lai gan
Jungbunzlauer GmbH
piedalījies lielākajā daļā sanāksmju, pārējie vienošanās dalībnieki ir uzskatījuši to par “nemiera cēlāju”.

Jungbunzlauer
norāda, ka pirmajā aizliegtās vienošanās darbības posmā no 1991. gada marta līdz 1993. gada pirmajai pusei (Lēmuma 90. apsvērums),
Jungbunzlauer GmbH
principā ir centies ierobežot aizliegtās vienošanās efektivitāti. Tā galvenais mērķis bijis nepieļaut, ka tiek ieviests kompensējošs
mehānisms, ar kuru paredzēts sodīt par kvotu pārkāpumiem. To pierādot
Jungbunzlauer GmbH
pārstāvju rīcība Jeruzālemes 1992. gada maija sanāksmē, kā tas norādījis savā 1999. gada 29. aprīļa vēstulē, savā 1999. gada
21. maija paziņojumā saistībā ar Paziņojumu par sadarbību, kā arī atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.
Kas attiecas uz otro aizliegtās vienošanās darbības posmu no 1993. gada otrās puses līdz 1995. gada maijam (Lēmuma 91. apsvērums),
Jungbunzlauer
atgādina, ka attiecīgajiem uzņēmumiem bijis grūti ievērot saskaņotās cenas. Tas turklāt apgalvo, ka stāvokli ietekmējis ne
tikai imports no Ķīnas, bet arī
Jungbunzlauer GmbH
centieni izstāties no aizliegtās vienošanās.
Kā apgalvo
Jungbunzlauer
, kā tas izriet no Lēmuma 117. apsvēruma, aizliegtās vienošanās dalībnieku vidū jau 1993. gada sākumā radušās aizvien lielākas
domstarpības, un to galvenais vaininieks bijis
Jungbunzlauer GmbH
, jo tas, kā norāda pārējie dalībnieki, nav ievērojis vienošanās un atteicies ievērot disciplīnu. To apstiprina arī FIB [
FBI
] nopratināšanas protokols saistībā ar Čikāgas sanāksmi, kas notika 1993. gada martā. Tāpat tā norāda, kā jau minēts Komisijai
saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību 1999. gada 29. aprīļa vēstulē, nosūtīto 1999. gada 21. maija paziņojumu saistībā ar atbildi
uz paziņojumu par iebildumiem, kā arī saskaņā ar citu aizliegtās vienošanās dalībnieku paziņojumiem un FIB ziņojumu – visi
šie dokumenti sniegti paziņojuma par iebildumiem pielikumā –
Jungbunzlauer GmbH
norāda, ka dažādās sanāksmēs no 1993. līdz 1995. gadam citi dalībnieki nosodījuši
Jungbunzlauer GmbH
par to, ka tas iestājies pret konkurenci vērstajiem pasākumiem un nav piemērojis dažas panāktās vienošanās. Visbeidzot, ir
bijusi iecerēta pat
Jungbunzlauer GmbH
izslēgšana no aizliegtās vienošanās 1995. gada sākumā un, tā kā nav izdevies atrast risinājumu, aizliegtā vienošanās pārstājusi
darboties pēc 1995. gada 22. maija sanāksmes.
Treškārt,
Jungbunzlauer
uzskata, ka tā noteiktās cenas atspoguļo apstākli, ka
Jungbunzlauer GmbH
nav efektīvi piemērojis aizliegto vienošanos. Tas atsaucas uz četriem grafikiem, kurus tas Komisijai iesniedzis, atbildot
uz paziņojumu par iebildumiem, kuros salīdzinātas aizliegtās vienošanās mērķcenas un
Jungbunzlauer GmbH
faktiski tirgū noteiktās cenas. Saskaņā ar
Jungbunzlauer
tas nozīmē, ka tā piedāvājumi parasti bijuši zemāki par mērķcenām un ka
Jungbunzlauer GmbH
ir “pārkāpis” aizliegtās vienošanās cenas nevis atsevišķos gadījumos, bet gan regulāri. Pretēji Komisijas apgalvojumiem
Jungbunzlauer
neuzskata, ka tā grafikos norādītās
Jungbunzlauer GmbH
faktiskās cenas sakristu ar mērķcenām.
Komisija noraida prasītājas izvirzītos argumentus.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Pamatnostādņu 3. punkta otrajā daļā precizēts, ka ņemot vērā vainu mīkstinošus apstākļus naudas soda apmēru samazina tad,
ja vienošanās nav īstenotas.
Šajā nolūkā ir svarīgi pārbaudīt, vai ar prasītājas izvirzītajiem apstākļiem var pierādīt, ka tajā laikposmā, kad prasītāja
piedalījās prettiesiskās vienošanās, tā faktiski tās neīstenoja, darbojoties tirgū konkurencei labvēlīgā veidā (šajā sakarā
skat. iepriekš 141. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 4872.–4874. punkts, un iepriekš 252. punktā minēto spriedumu lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 192. punkts).
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai uzņēmums, kurš sadarbojas ar saviem konkurentiem jautājumos par noteiktām cenām, nerīkojas
tirgū tādā veidā, kā tas ir vienojies ar saviem konkurentiem, ne vienmēr ir jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis.
Faktiski varbūt uzņēmums, kurš, neraugoties uz sadarbību ar saviem konkurentiem, piekopj atšķirīgu politiku no tās, par kuru
ir panākta vienošanās, vienkārši mēģina izmantot aizliegto vienošanos savā labā (141. punktā minētais spriedums lietā
Cascades
/Komisija, 230. punkts, un iepriekš 252. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 190. punkts).
Jebkurā gadījumā, kā tika izklāstīts 183. un 184. punktā, pastāv zināms paralēlums starp aizliegtās vienošanās cenām un prasītājas
noteiktajām cenām, pat ja pēdējās parasti bija zemākas. Šajā situācijā prasītāja nevar pamatoti apgalvot savai aizstāvībai,
ka aizliegtā vienošanās bijusi pretēja tās ekonomiskajām interesēm, ja tas ir traucējis aizliegtās vienošanās darbību un ka
parasti tās cenas bijušas zemākas par vienošanās cenām.
Līdz ar to Komisija, atsakoties ņemt vērā vainu mīkstinošus apstākļus sakarā ar to, ka
Jungbunzlauer GmbH
neefektīvi piemērojis vienošanos, nav pārkāpusi savas Pamatnostādnes.
B –
Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu

Jungbunzlauer
uzskata, ka šajā lietā Lēmums nav pietiekami pamatots attiecībā uz vienošanos efektīvo nepiemērošanu, kā arī tās konformistisko
lomu šīs vienošanās kontekstā, jo Komisija nav reaģējusi uz dažādajiem argumentiem, ko prasītāja izvirzījusi administratīvā
procesa gaitā.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
Pirmās instances tiesa atgādina 100. punktā minēto judikatūru un konstatē, ka Lēmuma 284. apsvērumā Komisija ir uzskatījusi,
ka “tas, ka uzņēmums no 1994. gada ir uzņēmies atbildību par tirdzniecības datu savākšanu un ka tā [priekšsēdētājs–ģenerāldirektors]
ir vadījis aizliegtās vienošanās sanāksmes, ir pietiekams, lai pierādītu, ka uzņēmumam bijusi daudz aktīvāka loma nekā tas
atzīst.
Turklāt Lēmuma 218. un 219. apsvērumā Komisija ir izvērtējusi un noraidījusi prasītājas apgalvojumus par to, ka tā nav bijusi
aktīvs aizliegtās vienošanās dalībnieks un nav īstenojusi tās lēmumus.
Kas attiecas uz vienošanos neizpildi, Lēmuma 285. apsvērumā Komisija ir atsaukusies uz Lēmuma 212. līdz 218. apsvērumā izklāstīto
analīzi, kurā detalizēti izklāstīts, kā attiecīgie uzņēmumi ieviesuši aizliegtās vienošanās saistībā ar citronskābes cenām,
kvotām un kompensējošajiem mehānismiem.
Līdz ar to pretēji prasītājas apgalvojumiem Lēmums šai ziņā ir pietiekami pamatots.
V –
Par to, ka nav ņemti vērā citās valstīs uzliktie naudas sodi
A –
Lietas dalībnieku argumenti

Jungbunzlauer
uzskata, ka, atsakoties ņemt vērā naudas sodus, kas piemēroti par konkurences noteikumu pārkāpumiem uzsāktajās procedūrās
ASV un Kanādā, un par to nesamazinot ar Lēmumu noteikto naudas sodu, Komisija ir pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas.

Jungbunzlauer
atzīmē, ka ASV procedūras ietvaros
Jungbunzlauer
grupa 1997. gadā noslēdza kompromisu (
Plea Agreement
) ar šīs valsts konkurences iestādēm, kurā tā apņēmās samaksāt soda naudu 11 miljonu ASV dolāru apmērā. Saskaņā ar šo kompromisu
uzņēmums maksā soda naudu ne tikai par aizliegto vienošanos ASV tirgū, bet arī ar to saistītajām darbībām trešās valstīs.
Šī kompromisa dokumenta 2. punktā un 4. punkta b) apakšpunktā ASV iestādes ir norādījušas, ka, aprēķinot naudas soda apmēru,
tās ņem vērā apstākli, ka runa ir par pasaules līmeņa aizliegto vienošanos (“ASV un citur”).
Jungbunzlauer
piebilst, ka šai kontekstā ASV iestādes, atsaucoties uz pārkāpuma starptautisko raksturu, pirmo reizi ir noteikušas daudz
lielāku naudas sodu. Līdz ar to ASV procedūra attiecoties arī uz visiem aizliegtās vienošanās aspektiem un uzņēmumu attiecīgo
rīcību arī Eiropas tirgū. Paziņojumā par iebildumiem aprakstītās darbības un to atskaņas Eiropas tirgū līdz ar to ir jau sodītas
ar naudas sodu.
Tāpat
Jungbunzlauer
min apstākli, ka konkurences jomā kompetentās Kanādas iestādes arī ir uzsākušas procedūru, kuras rezultātā var tikt noteikts
naudas sods par to pašu aizliegto vienošanos. Noslēdzot kompromisu (
Plea Agreement
) 1998. gadā,
Jungbunzlauer
grupa apņēmās samaksāt naudas sodu 2 miljonu Kanādas dolāru (CAD) (jeb 1,2 miljoni euro) apmērā, lai Kanādas iestādes izbeigtu
procedūru, kas uzsākta par to pašu aizliegto vienošanos.
Šai ziņā
Jungbunzlauer
atzīst, ka šajā lietā nav piemērojams
ne bis in idem
princips, jo runa ir par dažādiem – Kopienas un nacionālajiem – noteikumiem. Tomēr
Jungbunzlauer
norāda, ka taisnīguma princips, kuru kā tādu ir atzinusi Kopienu tiesa (Tiesas 1969. gada 13. februāra spriedums lietā 14/68
Wilhelm
u.c.,
Recueil
, 1. lpp., 11. punkts, un Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑149/89
Sotralentz
/Komisija,
Recueil
, II‑1127. lpp., 29. punkts), prasa, lai Komisija ņemtu vērā šā principa būtību.
Jungbunzlauer
uzsver, ka šeit ir runa par pasaules tirgu, kurā aizliegtās vienošanās ir radījušas starptautiska rakstura sekas, un ka ASV
un Kanāda ir noteikušas naudas sodus par tiem pašiem faktiem, par kuriem tos noteikusi Komisija. Tas uzskata, ka trešā valstī
noteiktām sankcijām ir jāietekmē Komisijas naudas soda aprēķini vismaz tad, kad tā un trešās valsts iestādes izmeklē vienus
un tos pašus faktus. Specializētajā literatūrā šādas nostādnes pauž daudzi autori, tostarp daži bijušie Komisijas darbinieki.
Jungbunzlauer
turklāt uzskata, ka saskaņā ar 1972. gada 14. decembra spriedumu lietā
Boehringer
/Komisija (7/72,
Recueil
, 1281. lpp., 3. punkts), Tiesa ir paredzējusi ņemt vērā trešās valstīs noteiktos naudas sodus, kad inkriminētie fakti ir
identiski. Šajā spriedumā Tiesa norādīja, ka, nosakot naudas sodus, ārvalstīs uzliktie sodi nav jāņem vērā vienīgi tad, ja
fakti nav identiski. Tas pierādot, ka šis apstāklis ir jāņem vērā identisku faktu gadījumā.

Jungbunzlauer
apgalvo arī, ka vairāki naudas soda uzlikšanas mērķi, proti, atturēšana, kā arī prettiesiskas peļņas nepieļaušana, ir jau
sasniegti ar trešās valstīs piemēroto sankciju palīdzību. Šai kontekstā
Jungbunzlauer
it īpaši uzsver, ka ASV un Kanādā piemērotās soda procedūras ietvaros uzņēmumam, ņemot vērā ierobežotos tā rīcībā esošos
līdzekļus, atļauts maksāt naudas sodu vairākus gadus un pa daļām.
Jungbunzlauer
grupas ekonomisko varenību jau krietni vājinājuši lielie naudas sodi, kas uzņēmumam uzlikti ASV un Kanādā. Līdz ar to jau
saskaņā ar naudas soda mērķiem ir jāņem vērā jau uzliktie naudas sodi.
Visbeidzot, kā norāda
Jungbunzlauer
, Komisija nepamatoti iebilst, ka ASV un Kanādas iestādes neesot kompetentas noteikt naudas sodus par konkurences ierobežošanu
Kopienas teritorijā, jo ar ASV iestādēm noslēgtā vienošanās paredzējusi, ka minētās iestādes ņem vērā ne tikai valsts tirgū
radītos traucējumus.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
B –
Pirmās instances tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka princips
ne bis in idem
aizliedz vienu un to pašu personu sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienas
un tās pašas tiesiskās intereses. Šī principa piemērošana ir pakļauta trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, faktu identiskums,
pārkāpēja identiskums un aizsargājamo tiesisko interešu identiskums (šajā sakarā skat. iepriekš 132. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, 338. punkts).
Kopienu judikatūrā ir atzīts, ka Tādējādi uzņēmums var tiesiski būt iesaistīts divos paralēlos procesos par vienu un to pašu
prettiesisko rīcību un tādējādi tam var noteikt dubultas sankcijas: vienu – kompetentā attiecīgās dalībvalsts iestāde, otru
– Kopienas iestāde, tiktāl, ciktāl minētajiem procesiem ir atšķirīgi mērķi un pārkāptās tiesību normas nav identiskas (iepriekš
281. punktā minētais spriedums lietā
Wilhelm
u.c., 11. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑141/89
Tréfileurope
/Komisija,
Recueil
, II‑791. lpp., 191. punkts, un iepriekš 281. punktā minētais spriedums lietā
Sotralentz
/Komisija, 29. punkts).
No tā izriet, ka princips
ne bis in idem
vēl jo vairāk nevar būt piemērojams tādā gadījumā, ja rūpīgās procedūras un sankcijas, kuras noteikušas Komisija, no vienas
puses, un trešās valsts iestādes, no otras puses, acīmredzami nesasniedz vienus un tos pašus mērķus. Faktiski, ja pirmajā
gadījumā tie vērsti uz netraucētas konkurences saglabāšanu Eiropas Savienības vai Eiropas Ekonomikas zonas teritorijā, otrajā
gadījumā attiecīgā aizsardzība attiecas uz trešās valsts tirgu (šajā sakarā skat. iepriekš 252. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 134. punkts un tajā minētā judikatūra). Aizsargāto tiesisko interešu identiskuma nosacījums, kas ir nepieciešams,
lai piemērotu
ne bis in idem
principu, tādējādi šajā gadījumā nav izpildīts.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa uzskata, ka šeit
ne bis in idem
princips nav piemērojams. Tas sakrīt ar 281. punktā minēto
Jungbunzlauer
vērtējumu.

Jungbunzlauer
tomēr uzskata, ka, neraugoties uz
ne bis in idem
principa nepiemērošanu, Komisijai, aprēķinot naudas sodu, ir jāņem vērā naudas sods, ko uzlikušas ASV un Kanādas iestādes,
kuras izmeklējušas vienus un tos pašus faktus.
Jungbunzlauer
uzskata, ka tas izriet no godīguma principa un naudas soda mērķiem, kas ir atturēšana, kā arī prettiesiskas peļņas nepieļaušana.
Runājot par taisnīguma principu, Pirmās instances tiesa atgādina, ka taisnīgums jāievēro arī tad, kad pēc paralēlām procedūrām,
kuru pieņemamība izriet no Kopienas un dalībvalstu kompetences dalīšanas sistēmas aizliegto vienošanos jomā, rodas iespēja
kumulēt Kopienas un nacionālās sankcijas, jo to mērķi ir atšķirīgi. Taisnīgums, nosakot naudas sodus, nozīmē, ka Komisijai
ir jāņem vērā sankcijas, kuras pret vienu un to pašu uzņēmumu jau tikušas vērstas par vienu un to pašu nodarījumu, ja tās
noteiktas par dalībvalsts aizliegto vienošanos tiesību pārkāpumu un attiecīgi šie pārkāpumi tātad ir veikti arī Kopienas teritorijā
(iepriekš 281. punktā minētais spriedums lietā
Wilhelm
u.c., 11. punkts; iepriekš 286. punktā minētais spriedums lietā
Tréfileurope
/Komisija, 191. punkts, un iepriekš 281. punktā minētais spriedums lietā
Sotralentz
, 29. punkts).
Tomēr atbilstosi šai judikatūrai pienākums ņemt vērā taisnīguma principu izriet, pirmkārt, no ciešās savstarpējās saistības,
kāda pastāv starp dalībvalstu nacionālajiem tirgiem un kopējo tirgu, un, otrkārt, no konkrētās kompetences sadalījuma sistēmas,
kāda pastāv starp Kopienu un dalībvalstīm aizliegto vienošanos jautājumā vienā un tajā pašā teritorijā.
Bet šai lietā minēto elementu nav, līdz ar to uz šā pamata nevar pārmest Komisijai minētā pienākuma neievērošanu.
Šo secinājumu nevar apgāzt ar
Jungbunzlauer
281. punktā minēto spriedumu lietā
Boehringer
/Komisija. Šajā lietā Tiesa nenorādīja, ka Komisijai būtu jāņem vērā trešās valsts iestāžu sankcijas, ja tās noteiktas par
tiem faktiem, kurus uzņēmumam inkriminē Komisija, bet gan atzīmēja, ka jautājums jāskata katrā individuālā gadījumā atsevišķi
(iepriekš 281. punktā minētais spriedums
Boehringer
/Komisija, 3. punkts).
Ja šajā konkrētajā lietā arī būtu jāuzskata, ka taisnīguma pienākums liek Komisijai ņemt vērā trešo valstu noteiktās sankcijas
gadījumos, kad fakti, kurus Komisija inkriminē uzņēmumam, ir identiski tiem faktiem, kurus tam pašam uzņēmumam inkriminējusi
trešās valsts iestāde, jākonstatē, ka
Jungbunzlauer
tomēr nav pierādījusi, ka ASV un Kanādas iestādes ir vērsušās pret aizliegtās vienošanās sekām ārpus savas nacionālās teritorijas.
Tas, ka ar ASV iestādēm panāktajā kompromisā minēts, ka aizliegtā vienošanās darbojusies “ASV un citur”, nepierāda, ka, nosakot
naudas soda lielumu, ASV iestādes būtu ņēmušas vērā ar ASV teritoriju nesaistītas aizliegtās vienošanās darbības sekas, konkrēti,
EEZ teritorijā (šajā sakarā skat. 252. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 143. punkts). Turklāt šāda piemērošana varētu aizskart Komisijas teritoriālo kompetenci.
Ar Kanādas iestādēm panāktā kompromisa sakarā
Jungbunzlauer
nav sniegusi pilnīgi nekādus pierādījumus, ka, nosakot soda naudas apmēru, Kanādas iestādes būtu ņēmušas vērā ar Kanādas
teritoriju nesaistītas aizliegtās vienošanās darbības sekas, konkrēti, EEZ teritorijā konstatētās.
Pirmās instaces tiesa atgāgina, ka Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas ar nodomu vai neuzmanības dēļ pārkāpj
EKL 81. panta 1. punktu vai EKL 82. pantu, ir viens no Komisijai piešķirtajiem līdzekļiem, kas nepieciešami, lai tā varētu
izpildīt pienākumu veikt uzraudzību, ko tai uzliek Kopienu tiesības. Šis uzdevums ietver pienākumu īstenot vispārēju politiku,
kuras mērķis ir Līgumā saistībā ar konkurenci noteikto principu piemērošana, un sekmēt to, lai uzņēmumu rīcība atbilstu šiem
principiem (iepriekš 199. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 105. punkts).
No tā izriet, ka Komisija var lemt par naudas sodu summu, lai pastiprinātu to preventīvo ietekmi gadījumā, ja konkrēta veida
pārkāpumi vēl joprojām tiek izdarīti salīdzinoši bieži, kaut arī tie atzīti par prettiesiskiem jau kopš Kopienas konkurences
politikas ieviešanas sākuma, ņemot vērā labumu, ko ieinteresētie uzņēmumi var gūt to izdarīšanas rezultātā (iepriekš 199. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 108. punkts).

Jungbunzlauer
nevar pamatoti apgalvot, ka sakarā ar jau noteiktiem naudas sodiem zaudēta peļņa vienmēr pamato Kopienas līmeņa naudas soda
apmēra samazināšanu, jo Komisijai ir jāgarantē noteikto naudas sodu atturošā iedarbība.
Turklāt
Jungbunzlauer
nevar pamatoti apgalvot, ka pret to nav jāvērš atturoši pasākumi sakarā ar to, ka par šiem pašiem faktiem to jau sodījusi
trešo valstu jurisdikcija. Komisijas mērķis panākt preventīvu iedarbību ir vērsts uz uzņēmumu rīcību Kopienā vai EEZ. Tā rezultātā
Jungbunzlauer
sakarā ar Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumu uzliktā naudas soda preventīvais raksturs nevar tikt vērtēts ne saistībā
ar
Jungbunzlauer
īpašo situāciju, ne saistībā ar to, kā tas ievēro konkurences noteikumus trešās valstīs, kas nav EEZ valstis (šajā sakarā
skat. iepriekš 252. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 146. un 147. punkts).
Līdz ar to ir jānoraida pamats, kas balstīts uz to, ka nav ņemti vērā citās valstīs uzliktie naudas sodi.
VI –
Par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteikto maksimālo naudas soda summu
A –
Ievads

Jungbunzlauer
atzīmē, ka Lēmuma 293. apsvērumā Komisija ir samazinājusi naudas soda apmēru
Cerestar
un
H & R
, lai ievērotu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteikto maksimālo naudas soda summu.
Jungbunzlauer
uzskata, ka šai kontekstā Komisija ir pieļāvusi vērtējuma kļūdas, kā arī pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu un pienākumu
sniegt pamatojumu.

Jungbunzlauer
sadala savus pamatus trīs daļās, balstoties uz apstākli, ka, aprēķinot naudas sodus, kas paredzētu Regulas Nr. 17 15. panta
2. punktā, Komisija, pirmkārt, ir atteikusies ņemt vērā naudas sodus, kas uzlikti t.s. “Nātrija glukonāta” lietā, otrkārt,
nav ņēmusi vērā
Jungbunzlauer Holding AG
apgrozījumu un, treškārt, nav ņēmusi vērā citās valstīs noteiktos naudas sodus.
B –
Par to, ka Komisija ir atteikusies ņemt vērā naudas sodus, kas uzlikti t.s. “Nātrija glukonāta” lietā
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Jungbunzlauer
uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, jo tā nav attiecībā uz maksimālo naudas soda summu,
kas paredzēts šai pantā, ņēmusi vērā naudas sodu, kuru tā apmēram divus mēnešus pirms Lēmuma pieņemšanas uzņēmumam uzlika
“Nātrija glukonāta” lietā. Tā apgalvo, ka gadījumā, ja Komisija būtu saskaitījusi abus naudas sodus, tad saskaņā ar Regulas
Nr. 17 15. panta 2. punktā noteikto maksimālo naudas soda summu nāktos samazināt uzlikto sodu.

Jungbunzlauer
uzskata, ka Komisija mākslīgi nošķīrusi šīs divas lietas.
Jungbunzlauer
norāda, ka citronskābe un nātrija glukonāts ir divi radniecīgi produkti, kas pieder vienai un tai pašai produktu grupai,
jo abus produktus izgatavo no vienas un tās pašas izejvielas, ražošanas procesi lielā mērā ir tie paši, produktus lielākoties
pārdod vienos un tos pašos izplatīšanas tīklos un tiem ir vieni un tie paši pircēji.
Tas, ka abās lietās bijuši atšķirīgi dalībnieki, nav būtiski, jo abu jomu sasaite neesot atkarīga no uzņēmuma atsevišķa lēmuma
ražot vai neražot to vai citu produktu. Turklāt pretēji Komisijas apgalvojumiem abu lietu pārkāpumu laikposmu salīdzinājums
runā par labu vienam lēmumam abās lietās.
Jungbunzlauer
piebilst, ka kompetentās ASV un Kanādas iestādes ir apvienojušas abas lietas vienā procedūrā un noteikušas vienu naudas sodu
par pārkāpumiem attiecībā uz šiem diviem produktiem. Visbeidzot
Jungbunzlauer
uzskata, ka lēmums lietā “Vitamīni”, kurā Komisija izskatīja astoņas aizliegtās vienošanās vienlaikus, apliecina, ka procesuāls
atsevišķu pretenziju apvienojums aizliegto vienošanos jomā ir ierasta prakse.
Komisija noraida prasītājas argumentus.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu Komisija var uzņēmumiem vai uzņēmumu grupām noteikt naudas sodus, kuru apmērs
var sasniegt līdz 10 % no katra uzņēmuma – aizliegtās vienošanās dalībnieka – apgrozījuma iepriekšējā darba gadā.
Šajā lietā prasītāja pārmet Komisijai šīs lietas mākslīgu nošķiršanu no lēmuma lietā “Nātrija glukonāts”.
No vairākiem Lēmuma apsvērumiem un lēmuma lietā “Nātrija glukonāts” izriet, ka 2001. gadā Komisija ir uzlikusi prasītājai
divus naudas sodus, jo tā pārkāpusi, būdama divu aizliegto vienošanos dalībnieks, konkurences noteikumus saistībā ar dažādiem
produktiem, kuri, neraugoties uz lietojuma radniecību, tomēr veidojuši divus atšķirīgus tirgus. No lēmuma lietā “Nātrija glukonāts”
34. līdz 39. apsvēruma izriet, ka citronskābe nav pilnīgs nātrija glukonāta aizstājējs, bet tikai daļējs aizstājējs, un tas
ir atkarīgs no lietojuma jomas. Pirmās instances tiesa uzskata, ka šāds Komisijas vērtējums nav kļūdains, un līdz ar to šai
situācijā Komisija objektīvu, nevis mākslīgu – kā to apgalvo prasītāja – apsvērumu dēļ ir uzsākusi divas atšķirīgas procedūras,
konstatējot atšķirīgus pārkāpumus un par šiem diviem pārkāpumiem neatkarīgi nosakot divus atšķirīgus naudas sodus.
Pretēji prasītājas apgalvojumiem Komisija šai aspektā nav rīkojusies atšķirīgi no “Vitamīnu” lietas. Faktiski, pat ja minētajā
lietā Komisija apvienoja dažādas procedūras saistībā ar aizliegto vienošanos aspektiem vitamīnu tirgū un pieņēma vienu lēmumu,
tā tik un tā konstatēja atšķirīgus pārkāpumus attiecībā uz katru vitamīnu paveidu un noteica attiecīgajiem uzņēmumiem astoņus
autonomus naudas sodus.
Turklāt jākonstatē, ka no pieciem citronskābes ražotājiem – Lēmuma adresātiem tikai divi bija arī nātrija glukonāta aizliegtās
vienošanās dalībnieki, proti, prasītāja un
ADM.
Turklāt nātrija glukonāta aizliegtā vienošanās pastāvēja no 1987. gada līdz 1995. gada jūnijam, taču citronskābes aizliegtā
vienošanās ilga tikai no 1991. gada marta līdz 1995. gada maijam/jūnijam, turklāt vienošanās dalībniekiem nebija nedz kopēju
projektu, ne kopēju mērķu saskaņoti un pilnībā izskaust konkurenci no abiem attiecīgajiem tirgiem.
Visbeidzot tam, ka prasītāja norāda, ka ASV un Kanādas konkurences iestādes ir apvienojušas citronskābes un nātrija glukonāta
lietas vienā, nav nozīmes, izvērtējot Komisijas rīcības tiesiskumu saistībā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteikto
maksimālo naudas soda summu.
Līdz ar to ir jānoraida šī pamata pirmā daļa, kas balstīts uz Komisijas atteikšanos saistībā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā
noteikto maksimālo naudas soda summu ņemt vērā lēmumā lietā “Nātrija glukonāts” uzliktos naudas sodus.
C –
Par to, vai ticis ņemts vērā “Jungbunzlauer Holding AG” apgrozījums
1.     Ievads
Kas attiecas uz
Jungbunzlauer Holding AG
apgrozījuma ņemšanu vērā, prasītāja izvirza trīs pamatus, kas balstīti uz, pirmkārt, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu,
otrkārt, pamatojuma pienākuma pārkāpumu un, treškārt, kļūdainu izvērtējumu.
2.     Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti

Jungbunzlauer
apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo tā saistībā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā
noteikto maksimālo naudas soda summu ir ņēmusi vērā
Jungbunzlauer
grupas apgrozījumu, kurpretim attiecībā uz diviem citiem Lēmuma adresātiem, proti,
H & R
un
Cerestar
, tā nav ņēmusi vērā to mātes uzņēmumu apgrozījumus, nedz šo mātes uzņēmumu līdzdalību minētajos uzņēmumos.

Jungbunzlauer
uzsver, ka tā neapstrīd Komisijas aprēķinu pamatotību attiecībā uz
H & R
un
Cerestar
, pat ja Komisija, šādi rīkodamās, ir atkāpusies no līdz šim piemērotās aprēķinu metodes. Atsaucoties uz lēmumiem lietās “Nātrija
glukonāts” un “Vitamīni”,
Jungbunzlauer
uzskata, ka agrākā Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse ir bijusi tāda, ka, aprēķinot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzēto
naudas soda maksimālo apmēru, attiecīgo uzņēmumu kopējā apgrozījumā iekļauts uzņēmumu grupas apgrozījumus, respektīvi, ņemts(‑i)
vērā gan mātes uzņēmums(‑i), gan arī tās(to) meitas sabiedrība.
Jungbunzlauer
apgalvo, ka Komisijai būtu bijis jāizturas pret to labvēlīgāk.
Kas attiecas uz attieksmi pret
H & R
,
Jungbunzlauer
atzīmē, ka no Lēmuma 292. un 293. apsvēruma izriet, ka Komisija ir ņēmusi vērā vienīgi
H & R
dalībnieku apgrozījumu un attiecīgi samazinājusi naudas sodu no 122,5 līdz 20,31 miljonam euro.
Jungbunzlauer
ir pārliecināts – ja Komisija būtu rīkojusies saskaņā ar iepriekšējo praksi, šāds samazinājums nebūtu bijis nepieciešams.
Jungbunzlauer
no Lēmuma 25. un, tālāk, 50., 183. un 243. apsvēruma izsecina, ka 2000. gadā
H & R
piederēja grupai
Bayer
, kuras apgrozījums šai gadā bija 30 971 miljons euro.
Saistībā ar
Cerestar Jungbunzlauer
atzīmē, ka Komisija, nesniedzot konkrētu pamatojumu, ir samazinājusi tā naudas sodu no 4,55 līdz 1,75 miljoniem euro.
Jungbunzlauer
uzskata, ka var izdarīt pieņēmumu, ka Komisija šai sakarā izmantojusi
Cerestar
apgrozījumu, kas norādīts Lēmuma 21. apsvērumā. Ja var ticēt
Jungbunzlauer
, 2000. gadā
Cerestar
piederēja grupai
Eridania-Béghin‑Say
, kuras apgrozījums šai gadā bija 98 053 miljoni euro (19. apsvērums).

Jungbunzlauer
atgādina, ka attiecībā uz to Komisija atsaukusies uz
Jungbunzlauer
grupas apgrozījumu (Lēmuma 50., 185. un 293. apsvērums).
Jungbunzlauer
norāda – ja Komisija būtu piemērojusi šim uzņēmumam to pašu aprēķinu metodi, kuru tā piemēroja
H & R
un
Cerestar
, tai būtu bijis jāņem vērā tikai
Jungbunzlauer
apgrozījums, kurš tai kā pārvaldes uzņēmumam ir neliels (aptuveni 3,5 miljoni euro). Piemērojot maksimālo naudas soda apmēru
10 %, naudas sods būtu krietni mazāks (aptuveni 0,35 miljoni euro).
Jungbunzlauer
piebilst – ja Komisija būtu izmantojusi
Jungbunzlauer GmbH
– prasītājasprāt, tai būtu bijis jābūt Lēmuma adresātam – apgrozījumu 2000. gadā, kad tas sasniedza tikai 197,3 miljonus
euro, tad galīgais naudas soda apmērs būtu samazinājies no 29,4 līdz 19,73 miljoniem euro.
Komisija noraida
Jungbunzlauer
argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka vienlīdzīgas attieksmes princips neļauj līdzīgās situācijās rīkoties atšķirīgi, bet atšķirīgās – līdzīgi,
izņemot gadījumus, kad šādām atšķirībām ir objektīvs pamatojums (skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā
BPB de Eendracht
/Komisija, 309. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šai lietā, kā izriet no Lēmuma 30., 34. un 187. apsvēruma, ko
Jungbunzlauer
neapstrīd, pārkāpumu izdarījuši uzņēmumi, kuri vēlāk bija visas grupas vadītāji, proti,
Jungbunzlauer GmbH
un, pēc grupas pārveides,
Jungbunzlauer
. Grupas
Jungbunzlauer
vadītāji piedalījās aizliegtās vienošanās sanāksmēs un pieņēma lēmumus par grupas dalību un rīcību attiecībā uz aizliegto
vienošanos.

Jungbunzlauer
pat necenšas pierādīt, ka abu pārējo uzņēmumu –
H & R
un
Cerestar
– situācija ir bijusi līdzīga paša
Jungbunzlauer
situācijai. Tā tātad nav pierādījusi, ka šai lietā tās situācija līdzinātos abu minēto uzņēmumu situācijai.
Līdz ar to pamats par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu ir noraidāms.
3.     Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu

Jungbunzlauer
pārmet Komisijai, ka tā nav sniegusi pietiekami daudz pierādījumu, lai paskaidrotu iemeslus, kuru dēļ tā nav samazinājusi
naudas soda apmēru saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteikto maksimālo naudas soda apmēru. Prasītāja norāda,
ka Komisija savā atbildes rakstā esot paskaidrojusi, kāpēc tās attieksme pret
Jungbunzlauer
un
H & R
un
Cerestar
bijusi atšķirīga.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
Pirmās instances tiesa norāda, ka Lēmuma 30. līdz 34., 187. un 188. apsvērumā Komisija ir norādījusi iemeslus, kuru dēļ tā
uzskatījusi, ka
Jungbunzlauer
pārkāpums ir uzņēmumu grupas pārvaldes pārkāpums. Izlasot visus Lēmuma apsvērumus, nav grūti saprast iemeslus, kuru dēļ Komisija
pretēji
H & R
un
Cerestar
situācijai nav samazinājusi naudas sodu saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteikto maksimālo naudas soda summu.
Tai nebija nekāda pienākuma vēlreiz izklāstīt iemeslus tai Lēmuma daļā, kas attiecas uz maksimālās summas piemērošanu.
Līdz ar to pamats par pamatojuma pienākuma pārkāpumu ir noraidāms.
4.     Par to, ka no Komisijas atteikuma ņemt vērā citās valstīs noteiktos naudas sodus izsecināma vērtējuma kļūda

Jungbunzlauer
apgalvo, ka, aprēķinot maksimālo naudas soda apmēru saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu,
Jungbunzlauer
grupai uzliktais naudas sods ASV un Kanādā (10,9 miljoni euro) esot jāpieskaita Komisijas uzliktajam (29,4 miljoni euro pirms
Paziņojuma par sadarbību piemērošanas). Iznākums būšot 40,3 miljoni euro, kas krietni pārsniegšot maksimālo apmēru.
Komisija noraida šos argumentus.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka no Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta iziet, ka naudas sodu summas maksimumu nosaka tikai
attiecībā uz Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumiem, par kuriem Komisija uzliek naudas sodus. Šāda Regulas Nr. 17 15. panta
2. punkta interpretācija turklāt atbilst no 285. līdz 301. punktā izklāstītajam vērtējumam, proti, atzinumam, ka Komisija,
nosakot
Jungbunzlauer
naudas sodu un atsakoties ņemt vērā naudas sodus, kas uzlikti citās valstīs uzsāktajās procedūrās, nav pārkāpusi
ne bis in idem
principu.
Līdz ar to
Jungbunzlauer
nepamatoti pārmet Komisijai, ka tā, aprēķinot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteikto maksimālo naudas soda apmēru, nav
ņēmusi vērā soda naudas, kuras
Jungbunzlauer
uzliktas ASV un Kanādā.
Līdz ar šo šī pamata daļa un viss pamats kopumā ir jānoraida.
VII –
Par tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpumu
A –
Lietas dalībnieku argumenti

Jungbunzlauer
uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi tās tiesības piekļūt visiem lietas materiāliem, jo Lēmumu tā ir pamatojusi ar dokumentiem,
par kuriem
Jungbunzlauer
viedoklis netika uzklausīts.
Jungbunzlauer
uzskata, ka šo procesuālo pārkāpumu dēļ ir jāatceļ [viss] Lēmums vai, katrā ziņā, tā daļa, kura attiecas uz dokumentiem,
kuriem prasītājai nebija piekļuves.

Jungbunzlauer
uzskata, ka Komisijai attiecīgajiem uzņēmumiem ir jāpadara pieejami visi iepriekšējās izmeklēšanas lietas materiāli, lai
tie varētu pietiekami aizstāvēties attiecībā uz tiem paziņojumā par iebildumiem izteikto kritiku (Tiesas 1999. gada 8. jūlija
spriedums lietā C‑51/92 P
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, I‑4235. lpp., 54. punkts, un iepriekš 141. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 144. punkts). Tiesības piekļūt lietas materiāliem pastāv arī saistībā ar pārējo uzņēmumu atbildēm uz paziņojumu
par iebildumiem (iepriekš 141. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 384. un turpmākie punkti). Tiesības piekļūt visiem lietas materiāliem attiecas ne tikai uz visiem [
à charge
] apsūdzošajiem dokumentiem, bet arī uz attaisnojošajiem. Ja, kā norāda
Jungbunzlauer
, nav neiespējami, ka attiecīgo uzņēmumu aizstāvību ietekmēja fakts, ka tiem nebija pilnīgi pieejami iepriekšējās izmeklēšanas
lietas materiāli, tad lēmums ir jāatceļ (iepriekš 141. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 156. un turpmākie punkti). Atsaukdamās uz ģenerāladvokāta Ležē [
Léger
] secinājumiem Tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedumam lietā C‑310/93 P
BPB Industries et British Gypsum
/Komisija (
Recueil
, I‑865. lpp., I‑987. lpp., 119. un 120. punkts), kā arī uz Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 4. aprīļa rīkojumu
lietā T‑198/01 R
Technische Glaswerke Illmenau
/Komisija (
Recueil
, II‑2153. lpp., 85. un turpmākie punkti),
Jungbunzlauer
uzskata, ka pierādījumam, ka nepilnīga piekļuve lietas materiāliem ir ierobežojusi uzņēmuma iespējas aizstāvēties, nevajag
piemērot stingrākas prasības.
Izskatāmajā lietā
Jungbunzlauer
pārmet Komisijai, ka tā nav darījusi zināmas
Cerestar
,
H & R
,
HLR
un
ADM
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem.
Jungbunzlauer
atgādina, ka Lēmuma 113. (217. apsvērums), 118. (220. apsvērums) un 119. (223. apsvērums) lappuses zemsvītras piezīmē Komisija
ir citējusi izvilkumus no minētajiem dokumentiem, kuri galvenokārt attiecas uz vienošanos īstenošanu.
Pirmkārt, šie dokumenti tai varēja būt noderīgi aizstāvībai, pieņemot, ka tie varēja būt tās pašas apgalvojumi.
Otrkārt,
Jungbunzlauer
uzskata, ka Komisija Lēmuma 279. un 281. apsvērumā pret to ir izmantojusi fragmentus no
H & R
un
HLR
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem saistībā ar
Jungbunzlauer GmbH
kā sekotāja lomu.

Jungbunzlauer
piebilst, ka administratīvā procesa ietvaros Komisija lietas dalībniekiem lūdza tai iesniegt savu atbilžu uz paziņojumu par
iebildumiem nekonfidenciālās versijas. Līdz ar to Komisija, bez papildu administratīvām izmaksām, varēja lietas dalībniekiem
dot iespēju iepazīties ar dokumentiem.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
B –
Pirmās instances tiesas vērtējums
1.     Ievads
Prasītāja pārmet Komisijai, ka tā tai nav devusi iespēju piekļūt pārējo lietas dalībnieku atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem,
kaut arī Komisija savā Lēmumā pret prasītāju atsevišķas šajās atbildēs ietvertās ziņas ir izmantojusi kā apsūdzošus pierādījumus,
gan – citas atbildēs ietvertās ziņas – kā attaisnojošus pierādījumus.
2.     Par apsūdzošajiem pierādījumiem
Ja Komisija ar atbildi uz paziņojumu par iebildumiem vai šai atbildei pievienotu dokumentu vēlas pierādīt pārkāpumu EKL 81. panta
1. punkta piemērošanā, pārējiem šajā procedūrā iesaistītajiem lietas dalībniekiem ir jādod iespēja paust viedokli par šo pierādījumu.
Šajos apstākļos atbildes sniegšana uz paziņojumu par iebildumiem vai šai atbildei pievienots dokuments faktiski ir apsūdzošs
pierādījums pret dažādajiem lietas dalībniekiem, kuri piedalījušies pārkāpumā (skat. iepriekš 141. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 386. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecīgajam uzņēmumam ir pienākums pierādīt, ka rezultāts, pie kā Komisija ir nonākusi savā lēmumā, būtu citāds, ja tai nepaziņotais
dokuments, uz ko Komisija balstījusies uzņēmuma apsūdzībā, kā apsūdzošs pierādīšanas līdzeklis būtu jānoraida (iepriekš 132. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 71.–73. punkts).
Izskatāmajā lietā prasītāja uzskata, ka Komisija Lēmuma 279. un 281. apsvērumā pret to ir izmantojusi fragmentus no
H & R
un
HLR
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem saistībā ar
Jungbunzlauer GmbH
lomu vienošanās ietvaros.
Šajā sakarā ir jāatzīst, ka, vispirms apkopojusi prasītājas atbildes saistībā uz vainu mīkstinošiem apstākļiem, kas, tāsprāt,
izrietēja no tās pasīvās vai sekotājas lomas (Lēmuma 275.–278. apsvērums) un, pirms sniegt atbildi uz šiem argumentiem (Lēmuma
282. un 284. apsvērums), Komisija apkopoja
H & R
un
HLR
apgalvojumus to atbildē uz paziņojumu par iebildumiem (279.–281. apsvērums). Šajos apgalvojumos attiecīgās lietas dalībnieces
būtībā apstrīd faktu, ka prasītājai vienošanās ietvaros ir bijusi vienīgi pasīva vai sekotājas loma.
Katrā gadījumā, tā kā nav nepieciešams pārbaudīt, vai iepriekš 343. un 344. punktā minētie principi ir piemērojami analīzei,
kas attiecas ne tikai uz aizliegtu vienošanos un dalību tajā, bet arī naudas sodu apmēra noteikšanai, ir jāatzīst, ka, lai
noraidītu prasītājas argumentus par vainu mīkstinošiem apstākļiem saistībā ar tās pasīvo vai sekotājas lomu, Komisija nešauboties
varēja balstīties tikai uz to informāciju, ko šī lietas dalībniece tai pati iesniegusi administratīvās procedūras laikā.
Faktiski Lēmuma 284. apsvērumā Komisija savu secinājumu atbalstam ir saglabājusi tikai to faktu, ka “sākot no 1994. gada šī
sabiedrība pārņēma atbildību par pārdošanas datu savākšanu un ka tās [prezidents–ģenerāldirektors] bija aizliegto vienošanos
sanāksmju priekšsēdētājs, ar ko [savukārt] pietika, lai pierādītu, ka tai ir bijusi aktīva loma, kas krietni pārsniedz tās
atzīto”. Prasītāja pati sniedza Komisijai šo informāciju kā savā 1999. gada 29. aprīļa vēstulē, tā arī ar 1999. gada 21. maija
vēstulē.
Tādēļ rezultāts, pie kā Komisija nonāca savā Lēmumā, nebūtu bijis citādāks, ja
H & R
un
HLR
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem būtu tikušas izslēgtas no lietas materiāliem.
Līdz ar to šī pamata daļa ir jānoraida.
3.     Par attaisnojošajiem pierādījumiem
Attiecībā uz to, ka nebija ticis paziņots attaisnojošs dokuments, attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jākonstatē, ka nepaziņošana
varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto
attaisnojošo dokumentu varēja izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja tas to būtu varējis izmantot administratīvās procedūras
laikā, uzņēmums būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar pierādījumiem, ko šajā posmā izmantoja Komisija
un tādēļ kaut kādā veidā varētu ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus; vismaz attiecībā uz tam pārmestās darbības smagumu
un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru. Šajā kontekstā iespējamību, ka nepaziņots dokuments varētu ietekmēt procedūru un
Komisijas lēmuma saturu, var konstatēt tikai tad, kad veikta pagaidu pārbaude atsevišķiem pierādīšanas līdzekļiem, kurā noskaidrotos,
ka nepaziņotiem dokumentiem saistībā ar šiem pierādīšanas līdzekļiem varētu būt nozīme, kuru nevar atstāt neievērotu (iepriekš
132. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 74.–76. punkts).
Prasītāja, pirmkārt, izvirza argumentu, ka Lēmuma 113. lappuses zemsvītras piezīmē (217. apsvērums) Komisija ir daļēji atsaukusies
uz
Cerestar
atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, kurā saistībā ar aizliegtās vienošanās īstenošanu tā ir izklāstījusi savu atteikšanos
pievienoties atsevišķām vienošanās par cenu noteikšanu un, ka sākot ar 1992. gada janvāri tās cenas ir zemākas nekā pārējiem
ražotājiem. Prasītāja uzskata, ka šos
Cerestar
paziņojumus tā būtu varējusi izmantot savai aizstāvībai, jo tas atbalsta viņas argumentus par konkrētu aizliegtās vienošanās
ietekmi uz tirgu neesamību.
Tikai tas vien, ka
Cerestar
par nolīgto noteikumu neievērošanu pēc būtības ir izvirzījusi tos pašus argumentus ko prasītāja, nav attaisnojošs pierādījums.
Pirmkārt, šajā sakarā ir jāatzīst, ka Lēmuma 218. apsvērumā Komisija ir noraidījusi
Cerestar
un prasītājas sniegto argumentāciju, balstoties it īpaši uz
ADM
apgalvoto, kas pievienots paziņojumam par iebildumiem. Saskaņā ar šiem
ADM
apgalvojumiem prasītājai aizliegtajā vienošanās bija aktīva loma un tā vēlējās iegūt zināmu stabilitāti tirgū. Turklāt Lēmuma
219. apsvērumā Komisija ir atsaukusies uz Pirmās instances tiesas judikatūru, saskaņā ar ko uzņēmums, kurš, par spīti ar konkurentiem
noslēgtajai vienošanās, īsteno vairāk vai mazāk neatkarīgu tirgus politiku, var vienkārši izmantot vienošanos savā labā. Tomēr
vienkārša atsaukšanās uz judikatūru nevar veidot apsūdzošu pierādījumu, jo judikatūra jebkurā gadījumā ir publiska un pieejama,
neatkarīgi no konkrēta administratīva akta satura.
Otrkārt, tikai ar to vien, ka
ADM
un
Cerestar
ir izvirzījušas tādus pašus argumentus kā prasītāja un ka viena no tām savai aizstāvībai ir izmantojusi vairāk resursu, nav
pietiekami, lai šos argumentus uzskatītu par “attaisnojošiem pierādījumiem”.
No tā izriet, ka, pat tad, ja prasītāja administratīvajā procedūrā būtu varējusi atsaukties uz attiecīgo daļu no
Cerestar
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, Komisijas secinātais netiktu ietekmēts.
Otrkārt, prasītāja norāda uz to, ka Lēmuma 118. (220. apsvērums) un 119. lappuses (223. apsvērums) zemsvītras piezīmē Komisija
ir atsaukusies, pirmkārt, uz
H & R
atbildi uz paziņojumu par iebildumiem un, otrkārt, uz
ADM
iesniegto ekspertu ziņojumu. Šie dokumenti pēc prasītājas domām arī varēja tai noderēt savas argumentācijas par vienošanās
konkrētās ietekmes neesamību pamatojumam.
Turklāt, kā jau iepriekš tika atzīts, Komisija balstījās uz vairākiem pierādījumiem, tostarp arī dokumentāriem, un sava Lēmuma
226. apsvērumā varēja pamatoti atzīt, ka, lai arī šajos dokumentos ietvertajiem argumentiem ir vērtība, tie nepierāda vienošanās
ietekmes uz tirgu neesamību.
Turklāt pat tad, ja prasītāja būtu varējusi izmantot šos dokumentus administratīvajā procedūrā, Komisijas atzinumus šie dokumenti
nevarētu ietekmēt.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pamats saistībā ar tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpumu ir jānoraida.
VIII –
Par administratīvās procedūras ilguma nozīmi un naudas soda apmēru
A –
Ievads

Jungbunzlauer
atsaucas uz to, ka Lēmums tika pieņemts tikai gandrīz sešus ar pusi gadus pēc pārkāpuma beigām. It īpaši starp pārkāpuma
beigām un formālo procedūras uzsākšanu 2000. gada 28. martā pagājušais laikposms ir ļoti garš. Tā uzskata, ka šis apstāklis
dubulti ietekmēja naudas soda apmēra noteikšanu.
B –
Par to, ka Komisija ir ņēmusi vērā attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu 2000. gadā
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Atsaucoties uz tabulu, kas ietverta Lēmuma 50. apsvērumā,
Jungbunzlauer
norāda, ka tā vietā, lai ņemtu vērā, aprēķinot naudas sodu, attiecīgo uzņēmumu lielumu un to grupu lielumu, no kura uzņēmums
ir atdalījies, Komisija neņēma vērā apgrozījumu par laika posmu, kurā pastāvēja aizliegtā vienošanās (1991.–1995. gads), bet
tā šajā ziņā pamatojās uz apgrozījumu par 2000. gadu.
Jungbunzlauer
norāda, ka kopš pārkāpuma beigām 1995. gadā tās apgrozījums ir būtiski palielinājies: 1995. gadā
Jungbunzlauer
grupas apgrozījums bija tikai 76,3 % no esošā apgrozījuma un 1999.–2000. gadā grupas apgrozījums pieauga par 13,5 %.

Jungbunzlauer
atzīmē, ka Pamatnostādnēs Komisija norādīja, ka tā cenšas ņemt vērā “pārkāpuma izdarītāju ekonomisko potenciālu nodarīt būtisku
kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem” (1.A punkta ceturtā daļa). Šajā kontekstā Komisija varēja pamatoties tikai uz attiecīgo
uzņēmumu lielumu pārkāpuma izdarīšanas brīdī, ņemot vērā, ka šī informācija bija vienīgā, kas ļāva atbildēt uz šo jautājumu,
un ka apgrozījumam, kas radies daudz vēlākā laika posmā, nebūtu nekādas nozīmes.
Turklāt Komisijas izvēlētā aprēķināšanas metode būtu nepamatoti labvēlīga attiecībā uz uzņēmumiem, kas guvuši labumu no aizliegtās
vienošanās un kas pēc aizliegtās vienošanās izbeigšanās piedzīvotu būtisku apgrozījuma kritumu. Savukārt uzņēmumi, tādi kā
Jungbunzlauer
, kuru apgrozījums ir pieaudzis kopš aizliegtās vienošanās izbeigšanas, piedzīvotu nepamatoti nelabvēlīgu situāciju, kas būtu
absurds rezultāts.

Jungbunzlauer
uzskata, ka ir nepareizi, ka Komisija atbildēja uz šo argumentu tā, ka, ja tā būtu uzlikusi šo naudas sodu agrāk,
Jungbunzlauer
ciestu daudz vairāk no šī naudas soda. Ja Komisija būtu uzlikusi šo naudas sodu pirms 2001. gada, tad naudas sods būtu bijis
daudz mazāks.
Komisija noraida prasītājas argumentus.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka keoficienta piemērošana ir vērsta uz to, lai naudas sodam nodrošinātu preventīvu ietekmi. Šī iedarbība ļauj
ņemt vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus brīdī, kad tiek uzlikts naudas sods.
Pieņemot to, kā apgalvo prasītāja, ka attiecīgo uzņēmumu kopējais apgrozījums būtu pieaudzis periodā no aizliegtās vienošanās
izbeigšanās līdz 2000. gadam, tas tomēr nenozīmē, ka, piemērojot attiecībā uz naudas sodiem, tādiem kā tika aprēķināti
ADM
,
HLR
un
H & R
, koeficientus, attiecīgi, 2 un 2,5, Komisija ņēma vērā nevis ļoti precīzu aprēķinu, kas balstīts uz apgrozījumu, bet gan
apstiprināja, ka, runājot par apgrozījumu, pastāv lieluma atšķirības. Prasītāja neapgalvo, ka šī būtiskā lieluma atšķirība
būtu mainījusies periodā no 1995. līdz 2000. gadam.
Tādējādi, pretēji prasītājas apgalvotajam, Komisija nepārkāpa ne Pamatnostādnes, ne vienlīdzīgas attieksmes principu, pamatojoties
uz apgrozījumu, kas attiecīgajiem uzņēmumiem radās 2000. gadā, lai noteiktu naudas soda summu.
Tā rezultātā ir jānoraida prasītājas izvirzītie pamati.
C –
Par Komisijas naudas sodu politikas pastiprināšanu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Jungbunzlauer
norāda, ka Lēmumā un 2001. gadā kopumā Komisija esot būtiski pastiprinājusi tās naudas sodu politiku. Tā kā šī lieta tikusi
izskatīta neparasti ilgstoši,
Jungbunzlauer
esot uzlikts naudas sods saskaņā ar jauno, stingrāko Komisijas īstenoto praksi. Turpretim, ja lietas izskatīšana būtu pabeigta
ātrāk, prasītāja varētu izmantot priekšrocības saskaņā ar iepriekšējo naudas sodu uzlikšanas praksi, kas attiecīgajiem uzņēmumiem
esot bijusi ievērojami izdevīgāka.

Jungbunzlauer
uzskata, ka šī lieta tikusi izskatīta neparasti ilgi, esot pierādīts, salīdzinot to ar Komisijas lēmumiem lietās “Aminoskābes”
un “Vitamīni”. Saskaņā ar
Jungbunzlauer
– abas lietas šīs lietas esot izskatītas ievērojami ātrāk nekā šī lieta: “Aminoskābju” lietā aizliegtā vienošanās esot beigusies
1995. gada vidū, bet lēmums esot pieņemts mazāk nekā 5 gadus pēc tam; “Vitamīnu” lietā aizliegtā vienošanās esot beigusies
1999. gada pavasarī, bet lēmums esot ticis pieņemts jau pēc 2 gadiem un 9 mēnešiem. Savukārt šajā lietā Lēmums esot ticis
pieņemts tikai sešus ar pusi gadus pēc pilnīgas aizliegtās vienošanās izbeigšanās. Tas esot vēl jo vairāk pārsteidzoši tādēļ,
ka šī lieta gan no materiālo, gan procesuālo tiesību viedokļa esot mazāk sarežģīta nekā “Aminoskābju” un “Vitamīnu” lieta.

Jungbunzlauer
uzskata, ka būtu pilnīgi reāli, ka šo lietu vajadzētu pabeigt divu vai trīs gadu laikā. Pabeidzot lietu ātrāk, tiktu piemēroti
ievērojami mazāk stingri kritēriji nekā tas patiesībā esot bijis, pieņemot Lēmumu šajā lietā, un iespējams, ka Lēmums būtu
pieņemts pat pirms Pamatnostādņu noteikšanas, un tam pamatā vēl būtu bijusi “vecā” aprēķina metode.
Saskaņā ar
Jungbunzlauer
– šo lietu atšķirīgo izskatīšanas ilgumu esot iespējams izskaidrot tikai ar to, ka attiecībā uz tām ir bijušas dažādas prioritātes.
Jungbunzlauer
gan neapstrīdot, ka Komisija varot noteikt prioritātes atkarībā no lietas nozīmes attiecībā uz konkurences politiku. Taču
tas nedrīkstētu izraisīt situāciju, ka uzņēmumiem, kuru lietas ir mazāk svarīgas, tiek uzlikti lielāki naudas sodi nekā uzņēmumiem,
kuru lietas esot svarīgākas. Šāda rīcība turklāt esot neproduktīva attiecībā uz to no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošo
mērķi, ko cenšoties panākt, uzliekot naudas sodu.
Komisija noraida šo prasītājas argumentu.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Būtībā prasītāja uzskata, ka, Komisijai ātrāk pabeidzot administratīvo lietu, uzņēmums būtu bijis labākā situācijā, jo uz
to attiecinātu lēmumu pieņemšanas iepriekšējo praksi un ievērojami labvēlīgākus naudas soda aprēķināšanas kritērijus. Prasītāja
norāda, ka, iespējams, Lēmums tiktu pieņemts pat pirms Pamatnostādņu publicēšanas, un tādējādi tā būtu labākā situācijā, jo
tai tiktu piemērota vecā aprēķina metode.
Šai sakarā Pirmās instances tiesa atgādina, ka tas, ka Komisija attiecībā uz konkrētiem pārkāpumiem iepriekš esot noteikusi
naudas sodu attiecīgā apmērā, nevar tai liegt palielināt šos naudas sodus, ja tas ir nepieciešams, nepārkāpjot Regulā Nr. 17
noteikto robežu, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu. Konkurences noteikumu efektīva piemērošana daudz
lielākā mērā prasa, lai Komisija jebkurā laikā varētu pielāgot šīs politikas prasību līmeni (skat. iepriekš 88. punktā minēto
spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija, 237. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādēļ prasītāja nevar pieprasīt iepriekšējās lēmumu prakses piemērošanu
attiecībā uz to, vienīgi atsaucoties uz norādījumu, ka tās lietā lēmums varētu tikt pieņemts ātrāk.
Katrā ziņā šajā lietā Pirmās instances tiesa konstatē, ka Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse, kas bija noteicoša attiecībā
uz naudas soda aprēķināšanu Lēmumā, balstīta uz Pamatnostādnēs noteikto kritēriju piemērošanu.
Starp citu, Pirmās instances tiesa atgādina, ka 1995. gada augustā Amerikas Tieslietu ministrija informēja Komisiju par to,
ka ministrija veicot izmeklēšanu attiecībā uz citronskābes tirgu. 1997. gada aprīlī Amerikas Tieslietu ministrija papildus
informēja Komisiju, ka prasītāja esot piedalījusies aizliegtās vienošanās noslēgšanā ASV. Visbeidzot, 1997. gada augustā Komisija
četriem Kopienas vadošajiem citronskābes ražotājiem, tostarp arī
Jungbunzlauer
, nosūtīja pieprasījumu par informācijas sniegšanu.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atgādina, ka vienīgi kādas trešās valsts konkurences uzraudzības iestāžu Komisijai nosūtīta
informācija neuzliek tai pienākumu pašai uzsākt izmeklēšanu. Komisijas vispārīgais uzdevums konkurences uzraudzības jomā saskaņā
ar EKL 85. pantu nerada tai pienākumu uzsākt procedūru par Kopienas tiesību pārkāpumiem (Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedums
apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P, C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I–8375. lpp., 447. un 448. punkts, un Pirmās instances tiesas 1992. gada 18. septembra spriedums lietā T–24/90
Automec
/Komisija,
Recueil
, II–2223. lpp., 74. punkts). Tātad tas nebija Komisijas pienākums uzsākt procedūru, pamatojoties uz informāciju, ko tai sniedza
Amerikas Tieslietu ministrija.
Ja tas arī nebija Komisijas pienākums uzsākt procedūru sakarā ar informāciju, kas ir saņemta no kādas trešās valsts iestādēm,
tomēr tā var pati izlemt to darīt, pamatojoties uz šādu informāciju. Šajā lietā Komisija uzsāka procedūru neilgi pēc informācijas
saņemšanas, ka prasītāja esot piedalījusies aizliegtas vienošanās noslēgšanā Amerikas Savienotajās Valstīs. Saskaņā ar Pirmās
instances tiesas uzskatu Komisijai nevar pārmest, ka tā neuzsāka procedūru pirms 1997. gada augusta.
Turklāt Pirmās instances tiesa norāda, ka prasītāja uzskata, ka pārbaudāmo lietas apstākļu izmeklēšanu Komisija faktiski esot
varējusi pilnībā veikt divu vai trīs gadu laikā.
Tātad, pat ja pievienojas prasītājas uzskatam, ka Komisijas īstenotā procedūra nedrīkstētu ilgt vairāk par trim gadiem, Komisija
visdrīzāk būtu izmantojusi Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai pēc šo Pamatnostādņu publicēšanas 1998. gada 14. janvārī.
Tādējādi Pirmās instances tiesa uzskata, ka prasītāja nav pierādījusi, ka, nepastāvot apgalvotajai Komisijas vilcināšanās
šīs lietas izskatīšanā, tā esot guvusi labumu no naudas soda summas aprēķināšanas kritērijiem un tādēļ arī no lēmumu pieņemšanas
prakses kritērijiem, kādi pastāvēja agrāk pirms tiem, kas pārņemti Pamatnostādnēs.
Tādējādi ir jānoraida prasītājas arguments par to, ka attiecībā uz to ir tikuši piemēroti daudz stingrāki kritēriji un prakse,
nosakot naudas soda summu, sakarā ar iespējamo Komisijas kavēšanos lietas izskatīšanā.
Tā kā neviens pamats, kas ir izvirzīts pret Lēmumu, nevar tikt pieņemts, nav jāsamazina naudas soda summa saskaņā ar Pirmās
instances tiesai piešķirto neierobežoto kompetenci. Attiecīgi prasība ir jānoraida pilnībā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētājas un personas, kura iestājās lietā, prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai iestādes, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tā kā Padome iestājās lietā, tā sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Jungbunzlauer AG
sedz savus un atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3)
Padome savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 27. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

J. Azizi
Satura rādītājs
Prāvas rašanās fakti
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
I –  Par tiesiskuma principa pārkāpumu
A –  Par iebildi par prettiesiskumu, kas izvirzīta sakarā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
B –  Par interpretāciju, kas atbilst Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam
II –  Par lēmuma adresātu
A –  Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
B –  Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka tika pieļauta kļūda par Lēmuma adresātu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
III –  Par pārkāpuma smagumu
A –  Par aizliegtās vienošanās konkrētās ietekmes uz tirgu esamību
1.  Ievads
2.  Par vērtēšanas kļūdu esamību
a)  Par to, ka Komisija esot izvēlējusies nepareizu procedūru, lai pierādītu konkrētu aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
–  Komisijas veiktās analīzes kopsavilkums
–  Vērtējums
b)  Par citronskābes cenu attīstības vērtējumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
3.  Par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
B –  Par naudas soda apmēra korekciju atkarībā no attiecīgo uzņēmumu lieluma
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
a)  Ievads
b)  Par iebildumiem, kas izriet no “naudas soda individuālas novērtēšanas principa” un Pamatnostādņu pārkāpuma
c)  par samērīguma principa pārkāpumu
d)  Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
IV –  Par vainu mīkstinošiem apstākļiem
A –  Par Pamatnostādņu pārkāpumu
1.  Par “Jungbunzlauer GmbH” tikai kā sekotāja lomu pārkāpuma īstenošanā
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
2.  Par to, ka “Jungbunzlauer GmbH” nav efektīvi piemērojis aizliegto vienošanos
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
B –  Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
V –  Par to, ka nav ņemti vērā citās valstīs uzliktie naudas sodi
A –  Lietas dalībnieku argumenti
B –  Pirmās instances tiesas vērtējums
VI –  Par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteikto maksimālo naudas soda summu
A –  Ievads
B –  Par to, ka Komisija ir atteikusies ņemt vērā naudas sodus, kas uzlikti t.s. “Nātrija glukonāta” lietā
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
C –  Par to, vai ticis ņemts vērā “Jungbunzlauer Holding AG” apgrozījums
1.  Ievads
2.  Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
3.  Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
4.  Par to, ka no Komisijas atteikuma ņemt vērā citās valstīs noteiktos naudas sodus izsecināma vērtējuma kļūda
VII –  Par tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpumu
A –  Lietas dalībnieku argumenti
B –  Pirmās instances tiesas vērtējums
1.  Ievads
2.  Par apsūdzošajiem pierādījumiem
3.  Par attaisnojošajiem pierādījumiem
VIII –  Par administratīvās procedūras ilguma nozīmi un naudas soda apmēru
A –  Ievads
B –  Par to, ka Komisija ir ņēmusi vērā attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu 2000. gadā
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
C –  Par Komisijas naudas sodu politikas pastiprināšanu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – vācu.
–	Konfidenciāli dati.