CELEX: 62006CJ0348
Pritožba
Začasni uslužbenec
Odškodninska tožba
Izguba možnosti za zaposlitev
Dejanska in gotova škoda
Določitev obsega škode

Komisija Evropskih skupnosti s svojo pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 6. junija 2006 v zadevi Girardot proti Komisiji (
T-10/02, ZOdl. JU, str. I-A-2-129 in II-A-2-609
, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to določilo znesek denarne odškodnine, ki jo je Komisija dolgovala M.-C. Girardot na podlagi sodbe Sodišča prve stopnje z dne 31. marca 2004 v zadevi Girardot proti Komisiji (
T-10/02, RecFP, str. IA-109 in II-483
, v nadaljevanju: vmesna sodba), na 92.785 EUR skupaj z obrestmi, ki tečejo od 6. septembra 2004 dalje s stopnjo, ki jo je Evropska centralna banka določila za operacije glavnega refinanciranja, povišano za dve točki, ter Komisiji naložilo plačilo stroškov.
Pravni okvir
Člen 29(1) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), v različici, ki velja za obravnavani primer, določa:
„Pred zasedbo prostega delovnega mesta v instituciji organ za imenovanja najprej preuči:
a)
ali je delovno mesto mogoče zasesti z napredovanjem ali premestitvijo znotraj institucije;
b)
ali se izvedejo notranji natečaji v instituciji;
c)
kakšne prošnje za premestitev so vložili uradniki drugih institucij treh Evropskih skupnosti
in nato uporabi natečajne postopke na podlagi bodisi kvalifikacij ali preizkusov ali na podlagi obojih. Natečajni postopek je določen v Prilogi III.
Postopek se lahko uporabi tudi za oblikovanje rezerve za bodoče zaposlovanje.“
Člen 91(1) teh kadrovskih predpisov določa:
„Sodišče Evropskih skupnosti je pristojno za vse spore med Skupnostmi in katero koli osebo, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu člena 90(2). Sodišče Evropskih skupnosti je neomejeno pristojno za spore finančne narave.“
Člen 2(d) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: PZDU), v različici, ki velja za obravnavani primer, določa:
„Začasni uslužbenec v smislu teh pogojev je:
[…]
d)
uslužbenec, ki se za določen čas zaposli na stalnem delovnem mestu, plačanem iz odobrenih proračunskih sredstev za raziskave in naložbe in vključenem v seznam delovnih mest, ki je priložen proračunu za zadevno institucijo.“
Člen 8(4) in (5) PZDU določa:
„Začasni uslužbenci, za katere se uporablja člen 2[(d) PZDU], se zaposlijo pod naslednjimi pogoji:
—
začasni uslužbenci iz kategorije A ali B, ki opravljajo delo, za katero se zahteva znanstvena ali tehnična usposobljenost, se zaposlijo za največ pet let; njihove pogodbe je mogoče obnoviti;
[…]
Pogodbe začasnih uslužbencev, ki so zaposleni za določen čas in za katere se uporablja člen 2[(d) PZDU], se lahko obnovijo le enkrat za določen čas. Vsaka naslednja obnovitev je za nedoločen čas.“
Člen 47 PZDU določa:
„Delovno razmerje začasnega uslužbenca preneha zaradi smrti in:
[…]
(2)
Pri pogodbi za nedoločen čas:
a)
ob koncu odpovednega roka, določenega v pogodbi […]. Za uslužbence v smislu člena 2 [(d) PZDU] odpovedni rok ne sme biti krajši od enega meseca za vsako dopolnjeno leto dela, pri čemer je najkrajši rok tri mesece in najdaljši deset mesecev.[…];
b)
ob koncu meseca, v katerem uradnik dopolni 65 let starosti.“
Primeri odpovedi pogodbe brez odpovednega roka so določeni v členih od 48 do 50 PZDU.
Dejansko stanje
M.-C. Girardot je nastopila delo pri Komisiji 1. februarja 1996 kot napoteni nacionalni strokovnjak. Ta status je ohranila do 31. januarja 1999.
S pogodbo z dne 15. januarja 1999, ki je bila sklenjena za dve leti in kasneje obnovljena za eno leto s sporazumom, ki dopolnjuje pogodbo, se je M.-C. Girardot zaposlila kot začasna uslužbenka v smislu člena 2(d) PZDU. Na podlagi tega je bila najprej razporejena v generalni direktorat Komisije „Industrija“ in nato v generalni direktorat Komisije „Informacijska družba“.
Generalni direktorat Komisije „Kadrovske zadeve in administracija“ je 26. julija 2000 objavil prosta delovna mesta in sporočil, da organizira v okviru odločitve o novi politiki glede osebja v raziskovalni dejavnosti (NPORD) „notranje natečaje za oblikovanje rezervnega seznama“, v tem primeru notranji natečaj za oblikovanje rezervnega seznama COM/T/R/ST/A/2000 v zvezi s kariernimi nazivi A 8/A 5, A 4 in A 3 kategorije A, ki so plačani iz odobrenih proračunskih sredstev za znanost in tehniko proračuna za raziskave in naložbe. V tej objavi je bilo med drugim navedeno, da bodo kandidati, ki bodo na razgovoru s komisijo dosegli zahtevano število točk, vpisani na seznam, na podlagi česar bodo upravičeni do imenovanja na stalno delovno mesto.
Generalni direktorat „Kadrovske zadeve in administracija“ je 9. in 12. februarja 2001 objavil dve prosti stalni delovni mesti za zaposlitev začasnih uslužbencev, plačani iz odobrenih proračunskih sredstev za raziskave in naložbe.
M.-C. Girardot je z dopisi z dne 20. februarja 2001 izrazila zanimanje za delovno mesto kategorije A, ki je bilo objavljeno 9. februarja 2001, ter za sedem drugih prostih delovnih mest kategorije A, objavljenih 12. februarja 2001.
Komisija je z dopisom z dne 13. marca 2001 M.-C. Girardot obvestila, da njenih prijav na sedem delovnih mest, ki so bila objavljena 12. februarja 2001, ni mogla upoštevati, ker so ta delovna mesta dostopna samo za uslužbence Komisije, ki so uspešno opravili natečaj. Za vsako od teh delovnih mest je Komisija prejela prijave sedmih drugih začasnih uslužbencev, ki so bili na seznamu, narejenem po koncu notranjega natečaja za oblikovanje rezervnega seznama COM/T/R/ST/A/2000, ter vsakega od njih pozneje imenovala na delovno mesto, za katero so se potegovali.
Komisija je nato z dopisom z dne 15. marca 2001 M.-C. Girardot obvestila, da ni mogla sprejeti njene prijave na prosto delovno mesto, objavljeno 9. februarja 2001.
M.-C. Girardot je 8. junija 2001 vložila pritožbo zoper odločitve iz teh dveh dopisov, da se njene prijave zavržejo. Ta pritožba je bila z molkom organa zavrnjena.
Postopek pred Sodiščem
M.-C. Girardot je 18. januarja 2002 v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje vložila tožbo za razglasitev ničnosti dveh odločitev Komisije z dne 13. oziroma 15. marca 2001, s katerima so bile zavržene njene prijave na osem stalnih delovnih mest, plačanih iz odobrenih proračunskih sredstev za raziskave in naložbe (v nadaljevanju: sporni odločitvi), in posledično za razglasitev ničnosti osmih odločitev Komisije o imenovanju tretjih oseb na ta delovna mesta.
Sodišče prve stopnje je z vmesno sodbo sporni odločitvi Komisije razglasilo za nični z obrazložitvijo, da Komisija ni ustrezno obravnavala primernosti prijave M.-C. Girardot za vsako zadevno delovno mesto, preden je zavrgla njeno prijavo in posledično sprejela prijave drugih kandidatov (točka 83 vmesne sodbe).
Sodišče prve stopnje pa je zavrnilo predloge M.-C. Girardot za razglasitev ničnosti odločitev o imenovanju kandidatov, ki so bili sprejeti na zadevna delovna mesta. Sodišče prve stopnje je, potem ko je pretehtalo interese M.-C. Girardot, službe in tretjih oseb, ki so bile imenovane, namreč ugotovilo, da bi taka razglasitev ničnosti pomenila pretirano sankcijo za nezakonitost ravnanja Komisije (točke od 85 do 88 vmesne sodbe).
Vendar je Sodišče prve stopnje z opozorilom, da lahko sodišče Skupnosti, zato da zagotovi polni učinek sodbe o razglasitvi ničnosti v dobro tožeče stranke, ravna v okviru pristojnosti za odločanje v sporu polne jurisdikcije, ki jo ima v sporih finančne narave, in tudi po uradni dolžnosti toženi instituciji naloži plačilo odškodnine ali jo pozove, naj poskusi najti primerno rešitev za svoj primer, stranki pozvalo, naj poskusita doseči dogovor o primerni denarni odškodnini za nezakonito zavrženje prijav M.-C. Girardot, da bi se njene pravice ustrezno zavarovale. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem pojasnilo, da je treba pri določitvi te odškodnine upoštevati dejstvo, da M.-C. Girardot ni mogla več sodelovati v naslednjem postopku, katerega pravilen potek bi morala zagotoviti Komisija, ker zaradi poteka in nepodaljšanja pogodbe za začasno uslužbenko s Komisijo ni bila več niti sposobna niti upravičena, da se poteguje za delovna mesta z odgovorom na objavo prostih delovnih mest z oznako „Spécial Recherche“. Sodišče prve stopnje je navedlo, da bi mu morali stranki, če dogovora ne bi sklenili, poslati svoje predloge o zneskih v treh mesecih od izreka vmesne sodbe (točke od 89 do 91 vmesne sodbe).
Izpodbijana sodba
Ker strankama ni uspelo skleniti dogovora o primerni denarni odškodnini, sta 6. septembra 2004 Sodišču prve stopnje posredovali svoje predloge o zneskih.
M.-C. Girardot je Sodišču prve stopnje predlagala, naj se za denarno odškodnino določi znesek 2.687.994 EUR, podredno pa 432.887 EUR in še bolj podredno 250.248 EUR, skupaj z zakonitimi obrestmi.
Komisija je Sodišču prve stopnje predlagala, naj določi ta znesek na 23.917,43 EUR, pri čemer je menila, kot izhaja iz točke 45 izpodbijane sodbe, da je M.-C. Girardot primerno izplačati „po eni strani tri mesečne neto plače za minimalni odpovedni rok, ki je določen v [členu 47(2)(a) PZDU], to je 18.917,43 EUR, kot odškodnino za izgubo možnosti potegovati se za osem zadevnih delovnih mest, ter po drugi strani 5000 EUR kot odškodnino za izgubo možnosti sodelovati v novem postopku zapolnitve prostih delovnih mest“. Ta znesek naj bi bil povišan za kompenzacijske obresti za obdobje od izreka vmesne sodbe do dejanskega plačila dolgovanega zneska, pa tudi za simbolični euro kot odškodnino za nepremoženjsko škodo.
Potem ko je Sodišče prve stopnje preizkusilo različne škode, ki naj bi jih M.-C. Girardot utrpela, je v izpodbijani sodbi po eni strani določilo znesek denarne odškodnine, ki ga Komisija dolguje M.-C. Girardot, na 92.785 EUR skupaj z obrestmi, ki tečejo od 6. septembra 2004 dalje po stopnji, ki jo je Evropska centralna banka določila za operacije glavnega refinanciranja, povišano za dve točki, ter po drugi strani naložilo Komisiji plačilo stroškov.
Prvič, glede domnevne izgube možnosti zaposlitve na prostem delovnem mestu pri Komisiji je Sodišče prve stopnje v točki 54 izpodbijane sodbe najprej opozorilo, da je bila s spornimi odločitvami M.-C. Girardot gotovo in dokončno odvzeta ne zgolj pravica, da Komisija njene prijave obravnavana, temveč tudi možnost, da bi bila ena od njih sprejeta, glede na to, da je nemogoče obnoviti položaj pred sprejetjem spornih odločitev. Sodišče prve stopnje je v točkah 55 in 56 izpodbijane sodbe nadalje pojasnilo, da izguba možnosti zaposlitve na prostem delovnem mestu v okviru institucije Skupnosti ter možnosti koriščenja s tem povezanih denarnih ugodnosti pomeni škodo premoženjske narave, o čemer sta se stranki sporazumeli. Sodišče prve stopnje je nazadnje v točkah 57 in 58 izpodbijane sodbe razložilo, da je treba za oceno obsega škode, ki je nastala zaradi domnevne izgube možnosti v obravnavanem primeru, „ugotoviti razliko med plačilom, ki bi ga M.-C. Girardot prejemala, če bi bila njena prijava sprejeta, in plačilom, ki ga je dejansko prejemala po nezakonitem zavrženju njene prijave, ter če je to ustrezno, v obliki odstotkov oceniti možnosti, ki jih je imela M.-C. Girardot, da se uresniči navedena hipoteza“.
Najprej, Sodišče prve stopnje je v točki 59 izpodbijane sodbe glede razlike v plačilu navedlo, da je to merilo upravičeno zaradi dejstva, da je M.-C. Girardot sicer izgubila možnost zaposlitve na enem od zadevnih delovnih mest in posledično možnost koriščenja s tem povezanih denarnih ugodnosti, vendar ni ostala brez zaposlitve.
Da bi Sodišče prve stopnje določilo morebitno razliko v plačilu, je najprej v točkah od 61 do 82 izpodbijane sodbe določilo obdobje, v katerem je treba opraviti primerjavo med finančnimi pogoji delovnega mesta, ki bi veljali za M.-C. Girardot, če bi jo Komisija zaposlila, in finančnimi pogoji, ki so dejansko veljali zanjo. Sodišče prve stopnje je v točkah od 73 do 77 izpodbijane sodbe v zvezi s tem zavrnilo utemeljitev Komisije, da naj bi bilo možnost, ki jo je M.-C. Girardot izgubila, mogoče nadomestiti s plačilom primerne denarne odškodnine, ki naj bi znašala tri neto mesečne plače, izplačane na podlagi minimalnega odpovednega roka, ki je predviden v členu 47(2)(a) PZDU. Sodišče prve stopnje je namreč menilo, da bi ta utemeljitev pomenila, da je trajanje zaposlitve M.-C. Girardot na Komisiji, če bi jo slednja zaposlila, tako hipotetično, da bi bilo treba ugotoviti, da bi jo Komisija odpustila takoj po tem, ko bi jo zaposlila, kar pa ni verjetno. V teh okoliščinah je Sodišče prve stopnje v točki 78 izpodbijane sodbe menilo, da se lahko ob upoštevanju vseh možnosti prenehanja zaposlitve, ki so predvidene v členih 47(2) in od 48 do 50 PZDU, za obdobje, ki ga je treba upoštevati,
ex æquo et bono
določi petletno obdobje, vključno z odpovednim rokom, od datuma, ko so začela veljati imenovanja kandidatov, ki jih je Komisija sprejela ob koncu postopka zapolnitve delovnih mest, iz katerega je bila M.-C. Girardot nezakonito izločena. Sodišče prve stopnje je poleg tega v točki 80 izpodbijane sodbe zavrnilo utemeljitve M.-C. Girardot glede verjetnosti imenovanja, ker je bilo to negotovo.
Nadalje, Sodišče prve stopnje je v točkah od 83 do 95 izpodbijane sodbe ugotovilo obseg izgube plačila v tem obdobju. Sodišče prve stopnje je v ta namen v točki 86 izpodbijane sodbe ugotovilo
ex aequo et bono
, da ker M.-C. Girardot ni predložila dokazil za določitev plačila, ki bi ji bilo izplačano, če bi bila ena od njenih prijav sprejeta, ter glede povišanja tega plačila, bi M.-C. Girardot prejemala neto mesečno plačilo, ki v povprečju ustreza zadnjemu plačilu, ki ji ga je izplačala Komisija in delovnem mestu v nazivu A5, plačilni razred 4. Sodišče prve stopnje je v točki 85 iste sodbe v zvezi s tem zavrnilo utemeljitev M.-C. Girardot, da bi bila izbrana za zasedbo delovnega mesta v nazivu A4.
Drugič, glede presoje izgube možnosti je Sodišče prve stopnje, potem ko je v točkah 96 in 97 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so prijave M.-C. Girardot izpolnjevale pogoje, ki se zahtevajo zato, da bi bile lahko obravnavane, v točkah od 98 do 122 navedene sodbe preizkusilo, ali bi bila možnost, ki ji je bila odvzeta, lahko gotova, v smislu, ali je M.-C. Girardot imela, če ne vse, potem pa vsaj resne možnosti, da zasede eno od zadevnih delovnih mest. V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje, potem ko je v točkah od 102 do 107 iste sodbe poudarilo, da je bila M.-C. Girardot edina kandidatka za vsako od teh delovnih mest v tej fazi postopka, da je lahko izkazala bogate predhodne izkušnje z delom na Komisiji, da je bilo njeno delo spoštovano in da so bile njene kvalifikacije primerne za navedena delovna mesta, v točkah od 115 do 117 navedene sodbe razsodilo:
„115
Glede na zgoraj navedena dejstva ni mogoče izhajati iz tega, da bi Komisija, ki bi seveda gotovo raje imela večjo izbiro […], po koncu prve faze postopka zasedbe prostih delovnih mest, določene v členu 29(1) Kadrovskih predpisov, zagotovo sprejela eno od prijav M. C. Girardot in da bi ta temu ustrezno dobila pogodbo o zaposlitvi začasnega uslužbenca v smislu člena 2(d) PZDU ter koristila denarne ugodnosti, ki izhajajo iz njenega izvrševanja. Sodišče prve stopnje je kljub temu menilo, da je imela M.-C. Girardot resno možnost, ki ji je bila odvzeta, ker je Komisija njene prijave zavrgla, ne da bi jih preučila.
Med fazo postopka zasedbe prostih delovnih mest iz člena 29(1)(b) Kadrovskih predpisov se je še en kandidat, prav tako začasni uslužbenec, pri Komisiji potegoval za vseh osem delovnih mest, za katera se je M.-C. Girardot prav tako potegovala […]. Komisija bi lahko sprejela enega ali drugega kandidata. Vendar ji po preizkusu prijav prav tako ne bi bilo treba sprejeti nobene vložene prijave in nadaljevati postopka iz člena 29(1)(c) Kadrovskih predpisov […]. Nazadnje, Komisiji, v skladu z načeli, ki jih določa sodna praksa, ne bi bilo treba nadaljevati navedenega postopka […]. Ti dejavniki lahko zmanjšajo možnost M.-C. Girardot za zasedbo enega od zadevnih delovnih mest.
Kljub temu, če bi M.-C. Girardot bila upravičena sodelovati v novem postopku zapolnitve prostih delovnih mest, ki bi bil organiziran po razglasitvi odločitev o zavrženju njene prijave […] za nično, bi se lahko ustrezno potegovala za delovna mesta iste vrste in bi bila eventualno sprejeta, zlasti glede na dejavnike, navedene v zgoraj navedenih točkah od 103 do 106, česar Komisija ne izpodbija. To lahko poveča možnost M.-C. Girardot, da kot začasna uslužbenka v smislu člena 2(d) PZDU zasede stalno delovno mesto kategorije A v Skupnem raziskovalnem centru, v GD ‚Raziskave‘ ali GD ‚Informacijska družba‘ Komisije, ki je plačano iz odobrenih proračunskih sredstev za raziskave in naložbe.“
V teh okoliščinah je Sodišče prve stopnje v točkah 118 in 119 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je M.-C. Girardot imela resno možnost, da bi bila njena prijava sprejeta, ter pomnožilo
ex æquo et bono
razliko v plačilu s faktorjem 0,5. Sodišče prve stopnje je v točki 120 iste sodbe odklonilo ta faktor povečati na 0,996 v skladu z metodo, ki jo je predlagala M.-C. Girardot, ker je po tej metodi obseg izgubljene možnosti odvisen zgolj od števila prijav, ki jih vloži zainteresirana oseba, ne upošteva pa drugih zgoraj navedenih dejavnikov.
Druge vrste škode, ki jih je uveljavljala M.-C. Girardot, je Sodišče prve stopnje v točkah od 123 do 125 izpodbijane sodbe zavrnilo kot nepomembne, ker je bil namen primerne denarne odškodnine, glede na predloge za razglasitev ničnosti, ki jih je podala M.-C. Girardot, nadomestiti izvršitev vmesne sodbe in ustrezno zaščititi njene pravice, tako da se
ex æquo et bono
ustvari izravnava za nezakonit položaj, ne pa brez predhodnega odškodninskega zahtevka popraviti vse preostale vrste škod, ki ji jih je ta nezakonitost poleg tega lahko povzročila. Sodišče prve stopnje je v točkah od 125 do 138 izpodbijane sodbe ugotovilo, da v nobenem primeru druge zatrjevane vrste škod niso mogle biti upoštevane pri določanju zneska primerne denarne odškodnine. Glede elementov nepremoženjske škode zaradi poslabšanja duševnega zdravja in depresivnega stanja M.-C. Girardot ter zatrjevane telesne škode zaradi nezakonitega zavrženja njenih prijav je Sodišče prve stopnje v točkah 133 in 137 iste sodbe ugotovilo, da M.-C. Girardot o tem ni predložila nobenega dokaza, kot je na primer veljavno zdravniško potrdilo ali veljavno strokovno mnenje.
Predlogi strank
Komisija s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano sodbo razveljavi;
—
ji naloži, da M.-C. Girardot plača 23.917,4 EUR;
—
odloči, da vsaka stranka nosi svoje stroške, nastale v tem postopku in v postopku pred Sodiščem prve stopnje.
M.-C. Girardot Sodišču predlaga, naj:
—
pritožbo Komisije razglasi za nedopustno in v vsakem primeru za neutemeljeno;
—
njeno nasprotno pritožbo razglasi za dopustno, izpodbijano sodbo razveljavi ter ugodi predlogu za razglasitev ničnosti in odškodninskemu zahtevku na prvi stopnji;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Glavna pritožba
Trditve strank
Komisija navaja en pritožbeni razlog, in sicer da metoda, ki jo je uporabilo Sodišče prve stopnje za izračun izgube možnosti, krši člen 236 ES in pogoje za uveljavljanje odgovornosti Komisije.
Komisija v zvezi s tem uvodoma pojasnjuje, da je v interesu pravne varnosti, ob upoštevanju nasprotujoče si sodne prakse Sodišča prve stopnje glede tega vprašanja, namen njene pritožbe, da Sodišče presodi način izračuna izgube možnosti zaposlitve pri Komisiji, saj je ta sprejela nezakonito odločitev in tako zainteresirani osebi onemogočila, da bi bila njena prijava obravnavana. Dodaja, da je zasledovani cilj te pritožbe, da Sodišče oblikuje pravno utemeljitev in enotno metodo za izračun te izgube možnosti, ki bi bili uporabljivi v vseh primerih.
Komisija v zvezi s tem pojasnjuje, da sprejema idejo, da izguba možnosti zaposlitve pomeni povračljivo premoženjsko škodo. Nasprotno pa ne more sprejeti načina, po katerem je Sodišče prve stopnje kvantitativno določilo škodo, ki jo je utrpela M.-C. Girardot.
Komisija meni, da je v točki 58 izpodbijane sodbe pravo napačno uporabljeno. Dejanska in gotova škoda, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, naj bi namreč izhajala iz tega, da njene prijave niso bile obravnavane, ne pa iz hipotetične izgube plačila v obdobju, ki je prav tako določeno hipotetično. Toda čeprav je Sodišče prve stopnje v točkah 99 in 116 izpodbijane sodbe priznalo, da po eni strani Komisija ni bila dolžna končati postopka zaposlitve in da po drugi strani Sodišče prve stopnje ni dolžno opraviti primerjalne ocene uspešnosti kandidatov namesto Komisije, naj bi v točkah od 62 do 95 iste sodbe to dejansko storilo. Sodišče prve stopnje naj torej ne bi izračunalo dejanske in gotove škode, povezane z izgubo možnosti, temveč naj bi določilo hipotetično škodo, povezano z izgubo plačila, ki predpostavlja pravico do zaposlitve. Sodišče prve stopnje naj bi tako pojem izgube možnosti zaposlitve spremenilo v izgubo gotovosti zaposlitve in naj tako ne bi upoštevalo diskrecijske pravice in svobode izbire, ki jo morajo imeti institucije Skupnosti na področju zaposlovanja.
Komisija je v zvezi s tem na obravnavi med drugim poudarila, da ne obstaja nobena neposredna vzročna zveza med napako, ki jo je storila Komisija, s tem da ni upoštevala prijav M.-C. Girardot, in škodo, ki jo je nazadnje priznalo Sodišče prve stopnje z izpodbijano sodbo. V skladu s sodno prakso Sodišča pa bi morala škoda izhajati neposredno iz očitanega ravnanja (glej zlasti sodbo z dne 4. oktobra 1979 v združenih zadevah Dumortier in drugi proti Svetu,
64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 in 45/79, Recueil, str. 3091
, točka 21).
Komisija meni, da je ta napačna uporaba prava podkrepljena z dejstvom, da je Sodišče prve stopnje za izračun izgube plačila upoštevalo plačilo, ki ga je M.-C. Girardot prejemala v vmesnem obdobju. Če bi namreč v zadevnem obdobju opravljala delo, ki bi bilo bolje plačano kot delo pri Komisiji, ne bi utrpela nobene izgube plačila, čeprav je utrpela izgubo možnosti. Glede na to, da je ta metoda odvisna od negotovih okoliščin, bi tako lahko diskriminirala kandidate, ki se potegujejo za isto delovno mesto.
Komisija meni, da je napačno razlogovanje Sodišča prve stopnje poleg tega podkrepljeno z drugo ugotovitvijo iz točke 58 izpodbijane sodbe, in sicer da se razlika v plačilu lahko oceni, „če je to ustrezno“, v obliki odstotka, ki pomeni možnost zainteresirane osebe, da dobi zaposlitev. Ta ugotovitev naj bi namreč znova dokazovala, da Sodišče prve stopnje kvantitativno določa škodo, nastalo iz hipotetične izgube plačila, ne pa iz izgube možnosti zaposlitve, saj se bo izračun te izgube plačila zgolj eventualno presojal glede na hipotetično možnost dobiti zadevno zaposlitev. Poleg tega je Sodišče prve stopnje v zvezi s tem uporabilo negotove hipoteze, da je kvantitativno določilo stopnjo verjetnosti zaposlitve M.-C. Girardot, medtem ko ta ni imela pravice do zaposlitve.
Komisija zato meni, da je bila v izpodbijani sodbi izguba možnosti zaposlitve izračunana pravno napačno, saj je bila izguba plačila, ki naj bi jo utrpela M.-C. Girardot, izračunana pred pomnožitvijo dobljenega zneska s korekcijskim koeficientom, povezanim z verjetnostjo zaposlitve M.-C. Girardot. Kvantitativna določitev te izgube možnosti bi torej morala temeljiti na drugi osnovi kot na izgubi plačila, ki predpostavlja gotovost zaposlitve.
V teh okoliščinah Komisija Sodišču predlaga, naj v skladu s členom 61(1), drugi stavek, Statuta Sodišča odloči, da se lahko škoda, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, primerno nadomesti s plačilom pavšalnega zneska v višini treh mesečnih neto plač, kar ustreza vsoti, ki bi ji morala biti izplačana med odpovednim rokom pogodbe za nedoločen čas – to je 18.917,43 EUR – povečanega za prav tako pavšalni znesek v višini 5000 EUR kot odškodnina, ker M.-C. Girardot ne bo mogla več sodelovati pri prihodnjih postopkih zaposlovanja.
M.-C. Girardot zatrjuje, da je pritožba nedopustna iz dveh razlogov. Prvič, samo Sodišče prve stopnje naj bi bilo pristojno za oceno škode, ki je nastala zaradi izgube možnosti. Če Komisija Sodišču prve stopnje ne očita, da ni opisalo meril, ki jih je uporabilo za oceno utrpljene škode, potem naj ne bi bila upravičena kritizirati presoje v izpodbijani sodbi glede tega vprašanja in
a fortiori
od Sodišča pričakovati, da bo sprejelo načelno odločitev o metodi, ki jo je treba uporabiti za izračun premoženjske škode zaradi izgube možnosti. V zvezi s tem naj bi med drugim obstajalo nešteto različnih položajev, ki se jih lahko obravnava samo od primera do primera. Drugič, pritožbeni razlog, da naj bi Sodišče prve stopnje določilo odškodnino za izgubo gotovosti zaposlitve, ne pa za izgubo možnosti, naj ne bi bil navajan na prvi stopnji in naj bi zato pomenil nov pritožbeni razlog, katerega predložitev na podlagi členov 42(2) in 118 Poslovnika Sodišča ni dovoljena.
M.-C. Girardot v vsakem primeru glede temelja poudarja, da je škoda, ki jo je utrpela, dejanska in gotova, saj ji je bila z nezakonito zavrnitvijo obravnave njenih prijav s strani Komisije odvzeta možnost, da bi bila po eni strani ena ali več njenih prijav sprejetih in, po drugi strani, da bi se lahko kasneje ustrezno potegovala za drugo delovno mesto, če bi bila do tega še upravičena. Poleg tega metoda, ki je bila uporabljena v izpodbijani sodbi in na podlagi katere se ugotovijo ugodnosti, ki bi jih M.-C. Girardot lahko imela v primeru zaposlitve, in nato odstotek možnosti za zaposlitev, ki jih je imela, naj bi bil način, ki ga je Sodišče prve stopnje že uporabilo (glej zlasti sodbo Sodišča z dne 5. oktobra 2004 v zadevi Eagle in drugi proti Komisiji,
T-144/02, ZOdl., str. II-3381
ter ZOdl. JU,
I-A-275 in II-1231
, točki 149 in 163) in ki naj bi bil uveljavljen v belgijski doktrini. Ta metoda naj bi bila prilagojena odpravi škode zaradi izgube možnosti, za katero po definiciji ni gotovo, da se bo uresničila.
V zvezi s kritikami glede nevarnosti diskriminacije kandidatov v postopku zaposlovanja M.-C. Girardot meni, da te ne upoštevajo drugega dela razlogovanja Sodišča prve stopnje, ki je namenjeno ravno temu, da se določi faktor, ki ga je treba uporabiti za ugotovljeno izgubo dohodkov, če bi se možnost uresničila. Med drugim naj bi bilo primerno, da ob enaki možnosti zaposlitve kandidat, ki je utrpel pomembnejšo izgubo dohodkov, dobi višjo odškodnino kot kandidat, ki je utrpel manjšo izgubo plačila. Ker kandidata nista v primerljivem položaju, naj kršitev načela enakega obravnavanja ne bi mogla biti ugotovljena.
Presoja Sodišča
Dopustnost
Prvič, glede ugovora nedopustnosti, da naj Sodišče ne bi bilo pristojno za presojo obsega nadomestila škode, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, je treba opozoriti, da je v skladu s sodno prakso Sodišče prve stopnje, ko ugotovi obstoj škode, edino pristojno, da v okviru zahtevka oceni način in obseg nadomestila te škode, pod pogojem, da so sodbe Sodišča prve stopnje dovolj utemeljene, da Sodišče lahko izvršuje sodni nadzor nad njimi, in da morajo glede ocene škode vsebovati merila, ki se upoštevajo za določitev zneska (v tem smislu glej sodbe z dne 1. junija 1994 v zadevi Komisija proti Brazzelli Lualdi in drugim,
C-136/92 P, Recueil, str. I-1981
, točka 66; z dne 14. maja 1998 v zadevi Svet proti de Nil in Impens,
C-259/96 P, Recueil, str. I-2915
, točki 32 in 33, ter z dne 9. septembra 1999 v zadevi Lucaccioni proti Komisiji,
C-257/98 P, Recueil, str. I-5251
, točki 34 in 35; sklep z dne 14. decembra 2006 v zadevi Meister proti UUNT, C-12/05 P, neobjavljen v ZOdl., točka 82).
V obravnavanem primeru pa, čeprav je res, da Komisija s svojo pritožbo izpodbija metodo, ki jo je Sodišče prve stopnje uporabilo za določitev obsega nadomestila za škodo, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, v zvezi s tem zatrjuje, da izpodbijana sodba vsebuje več pravnih napak, saj ta metoda, ki je bila opredeljena v točki 58 izpodbijane sodbe in nato uporabljena v točkah od 59 do 122 navedene sodbe, dejansko spreminja naravo škode, kot je bila opredeljena v izpodbijani sodbi, in sicer izgubo možnosti zaposlitve, in zato spreminja njeno vsebino, tako da škoda, ki je bila v izpodbijani sodbi dejansko ugotovljena – po mnenju Komisije je to izguba gotovosti zaposlitve in izguba pripadajočega plačila – bodisi ni niti dejanska niti gotova bodisi nima neposredne vzročne zveze z očitano nezakonitostjo.
Tak pritožbeni razlog, ki se nanaša na koherentnost razlogovanja Sodišča prve stopnje glede določitve metode, ki se uporabi za določitev obsega povrnitve utrpljene škode, pa pomeni pravno vprašanje, o katerem Sodišče v okviru pritožbe lahko odloča (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo Lucaccioni proti Komisiji, točke od 27 do 29).
Po drugi strani, kot pravilno zatrjuje M.-C. Girardot, Komisija s to pritožbo Sodišču ne more predlagati, naj določi način, na katerega je izgubo možnosti zaposlitve v instituciji Skupnosti treba izračunati v vseh primerih, v katerih je bila zainteresirani osebi nezakonito odvzeta pravica, da se njena prijava obravnava.
Pristojnost Sodišča v okviru pritožbe je namreč omejena na presojo pravnih vprašanj, ki so bila obravnavana na prvi stopnji (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Brazzelli Lualdi in drugi, točka 59). Sodišče je zato v okviru takega postopka edino pristojno za presojo, ali utemeljevanje v pritožbi opredeljuje pravno napako, ki naj bi jo vsebovala izpodbijana sodba (v tem smislu glej sodbi z dne 4. julija 2000 v zadevi Bergaderm in Goupil proti Komisiji,
C-352/98 P, Recueil, str. I-5291
, točka 35, in z dne 30. septembra 2003 v zadevi Eurocoton in drugi proti Svetu,
C-76/01 P, Recueil, str. I-10091
, točka 47).
Drugič, ugovora nedopustnosti, ker naj bi bil pritožbeni razlog, da je v točki 58 izpodbijane sodbe pravo napačno uporabljeno, na katerega se sklicuje Komisija v utemeljitev svoje pritožbe, nov pritožbeni razlog, ni mogoče sprejeti, ker so bile ugotovitve, ki jih Komisija v tej pritožbi kritizira, prvič navedene v izpodbijani sodbi (v tem smislu glej sodbi z dne 2. oktobra 2001 v zadevi BEI proti Hautem,
C-449/99 P, Recueil, str. I-6733
, točki 88 in 89, in z dne 18. januarja 2007 v zadevi PKK in KNK proti Svetu,
C-229/05 P, ZOdl., str. I-439
, točka 33).
Iz tega izhaja, da je v okviru te pritožbe Sodišče edino pristojno za presojo, ali je metoda, ki jo je Sodišče prve stopnje uporabilo v izpodbijani sodbi, da bi določilo obseg povrnitve škode, ki je nastala zaradi izgube možnosti in ki jo je utrpela M.-C. Girardot, pravno napačna. V preostalem delu ta pritožba ni dopustna.
Temelj
V skladu z ustaljeno sodno prakso odgovornost Skupnosti v okviru odškodninskega zahtevka uradnika predpostavlja izpolnjevanje vseh pogojev glede nezakonitosti ravnanja, ki se očita institucijam, glede obstoja dejanske škode in vzročne zveze med ravnanjem in zatrjevano škodo (glej sodbo z dne 16. decembra 1987 v zadevi Delauche proti Komisiji,
111/86, Recueil, str. 5345
, točka 30, in zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Brazzelli Lualdi in drugim, točka 42, in Svet proti de Nil in Impens, točka 23).
Glede pogoja, ki se nanaša na očitano nezakonitost, iz točke 83 vmesne sodbe, ki ni bila predmet pritožbe in jo je zato treba šteti za dokončno, izhaja, da je bilo v obravnavanem primeru nezakonito ravnanje v tem, da Komisija s svojima spornima odločitvama ni ustrezno preučila primernosti prijave M.-C. Girardot za vsako delovno mesto, na katerega se je prijavila, preden je zavrgla njeno prijavo.
Glede pogoja, ki se nanaša na škodo, je treba opozoriti da mora biti škoda, katere povrnitev se zahteva, dejanska in gotova (v tem smislu glej sodbi z dne 27. januarja 1982 v združenih zadevah Birra Wührer in drugi proti Svetu in Komisiji,
256/80, 257/80, 265/80, 267/80 in 5/81, Recueil, str. 85
, točka 9, in z dne 9. novembra 2006 v zadevi Agraz in drugi proti Komisiji,
C-243/05 P, ZOdl., I-10833
, točka 27).
V obravnavanem primeru se ne izpodbija, da je M.-C. Girardot zaradi nezakonitega ravnanja Komisije gotovo in nepopravljivo izgubila možnost zaposlitve v tej instituciji na koncu zadevnega postopka v tej zadevi in da zato ta izguba možnosti zanjo pomeni dejansko in gotovo škodo.
Iz ugotovitev Sodišča prve stopnje, zlasti v točkah od 84 do 91 vmesne sodbe, ki jih zaradi razlogov, navedenih v točki 53 te sodbe ni mogoče več izpodbijati v okviru te pritožbe, poleg tega izhaja, da ta dejanska in gotova škoda, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, vključuje tudi nezmožnost, da bi se udeležila novega in pravilno izvedenega postopka zaposlovanja, saj M.-C. Girardot ni bila več niti sposobna niti upravičena potegovati se za delovna mesta z odgovorom na objavo prostih delovnih mest z oznako „posebna raziskava“, na katera se je prijavila.
Komisija s svojo pritožbo kljub temu izpodbija metodo, ki jo je Sodišče prve stopnje uporabilo za določitev obsega nadomestila navedene škode. Zatrjuje, da Sodišče prve stopnje s to metodo ni kvantitativno določilo dejanske in gotove škode, ki je nastala zaradi izgube možnosti, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, temveč da je dejansko izračunalo drugo vrsto škode, ki je povsem hipotetična in ki izhaja iz izgube plačila, ki bi jo ta utrpela, če bi imela pravico, da se zaposli, in je tako pojem izgube možnosti zaposlitve spremenilo v izgubo gotovosti zaposlitve.
V zvezi s tem je treba poudariti, da ima Sodišče prve stopnje na podlagi člena 91(1), drugi stavek, Kadrovskih predpisov v zvezi s spori finančne narave neomejeno pristojnost, v okviru katere lahko toženi stranki, če je to potrebno, naloži plačilo odškodnine za škodo, ki jo je ta povzročila, in v takem primeru ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve oceni
ex aequo et bono
utrpljeno škodo (glej zlasti sodbe z dne 5. junija 1980 v zadevi Oberthür proti Komisiji,
24/79, Recueil, str. 1743
, točka 14, z dne 27. oktobra 1987 v združenih zadevah Houyoux in Guery proti Komisiji,
176/86 in 177/86, Recueil, str. 4333
, točka 16, z dne 17. aprila 1997 v zadevi de Compte proti Parlamentu,
C-90/95 P, Recueil, str. I-1999
, točka 45, in zgoraj navedeno sodbo BEI proti Hautem, točka 95).
Poleg tega je treba opozoriti, da je v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 45 te sodbe, Sodišče prve stopnje, ko ugotovi obstoj škode, edino pristojno, da v okviru zahtevka in ob spoštovanju obveznosti obrazložitve oceni način in obseg nadomestila te škode.
Kot pa je priznala tudi Komisija na obravnavi v odgovor na vprašanje Sodišča glede te točke, je zelo težko, če ne nemogoče, opredeliti metodo, s katero je mogoče točno kvantitativno določiti možnost zaposlitve v navedeni instituciji in posledično oceniti škodo, ki je nastala zaradi izgube te možnosti.
Zato je treba za preizkus, ali je v izpodbijani sodbi pravo napačno uporabljeno glede določitve obsega nadomestitve škode, ki je nastala zaradi izgube možnosti, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, upoštevati diskrecijsko pravico, s katero razpolaga Sodišče prve stopnje pri izvrševanju svoje neomejene pristojnosti glede izbire metode za tako določitev.
Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je Sodišče prve stopnje, zato da bi določilo obseg povrnitve škode, ki jo je v obravnavanem primeru utrpela M.-C. Girardot, menilo, da mora najprej opredeliti izgubo plačila, ki jo je ta utrpela, s tem da določi razliko med plačilom, ki bi ga prejela, če bi bila izbrana, in plačilom, ki ga je dejansko prejela, potem ko je bila nezakonitost storjena, in nato v obliki odstotka oceniti možnost, ki jo je imela, da bi bila izbrana ter nazadnje ponderirati tako izračunano izgubo plačila.
Res je, da če ta metoda temelji na merilu izgube plačila, ki jo utrpi zainteresirana oseba, potem povzroča, kot je Komisija pravilno ugotovila, da ko je dejansko plačilo, prejeto, potem ko je bila nezakonitost storjena, višje od plačila, ki je bilo izgubljeno zaradi nezakonitega ravnanja, ni mogoče dobiti nikakršne odškodnine, čeprav je bila možnost izgubljena.
Kot je poudarila tudi Komisija, mora poleg tega sodišče Skupnosti zaradi take metode nujno izvesti vnaprejšnji pregled, kot je to storilo Sodišče prve stopnje v točkah od 59 do 95 izpodbijane sodbe, da bi lahko rekonstruiralo fiktivno kariero, ki bi jo zainteresirana oseba lahko imela v tej instituciji, tako da bi se naslonilo na vrsto hipotez, ki čeprav spadajo pod neodvisno presojo dejstev, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje, ostajajo negotove glede trajanja zaposlitve in ocene višine njenega plačila.
Poleg tega je res, da merilo izgube plačila samo po sebi ne more določiti obsega povrnitve škode, ki je nastala zaradi izgube možnosti zaposlitve. V takem primeru utrpljena škoda namreč ni enaka znesku plačila, ki bi bilo prejeto, če bi se ta možnost uresničila, ker – kot je glede diskrecijske pravice, ki jo ima Komisija na tem področju, v točki 116 izpodbijane sodbe poudarilo Sodišče prve stopnje – zainteresirana oseba ne more zatrjevati, da ima pravico do zaposlitve. Škoda, glede katere ima zainteresirana oseba pravico do povrnitve, zato ne ustreza izgubljenemu dobičku zaradi izgube pravice (po analogiji glej sodbo z dne 27. januarja 2000 v združenih zadevah Mulder in drugi proti Svetu in Komisiji,
C-104/89 in C-37/90, Recueil, str. I-203
,  točki 59 in 60).
Vendar ni mogoče ugotoviti, da je merilo glede izgube plačila, h kateremu se je Sodišče prve stopnje zateklo v izpodbijani sodbi, ob upoštevanju diskrecijske pravice, s katero to razpolaga glede metode, ki jo je v zvezi s tem treba uporabiti, neprimerno za določitev obsega povrnitve škode, ki je nastala zaradi izgube možnosti, ki jo je v obravnavanem primeru utrpela M.-C. Girardot.
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 77 svojih sklepnih predlogov, glede na to, da je vrednost možnosti, ki jo je izgubila M.-C. Girardot, sorazmerna z dobičkom, ki bi ga dobila, če bi bila ta možnost uresničena, je utrpljena izguba plačila zaradi očitanega nezakonitega ravnanja, čeprav ta samo po sebi ne more določiti obsega povrnitve izgubljene možnosti, kljub temu upoštevno merilo v zvezi s tem. Čeprav M.-C. Girardot ni imela nobene pravice, da bi dobila zaposlitev, je torej vrednost te možnosti vsaj deloma odvisna od zneska plačila, za katerega je lahko upala, da ga bo dobila.
V zvezi s tem je prav tako treba ugotoviti, da alternativna metoda, ki jo v okviru te pritožbe predlaga Komisija za povrnitev škode, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, in katere namen je na pavšalen način dodeliti odškodnino, ki naj bi znašala tri neto mesečne plače, izplačane na podlagi minimalnega odpovednega roka, ki je predviden v členu 47(2)(a) PZDU, prav tako temelji na višini izgubljenega plačila zaradi očitane nezakonitosti. V teh okoliščinah bi Komisija težko izpodbijala upoštevnost tega merila.
Poleg tega je treba priznati, da plačilo, ki je bilo dejansko prejeto po storjeni nezakonitosti, prav tako deloma določa obseg povrnitve škode, saj ima vsak oškodovanec obveznost, da svojo škodo omeji. V zvezi s tem nevarnosti diskriminacije, na katero se sklicuje Komisija, ni mogoče sprejeti. Ni namreč mogoče šteti, da sta dva kandidata, ki sta bila nezakonito izključena in sta utrpela različni izgubi plačila, v enakem ali podobnem položaju glede obsega utrpljene škode, čeprav sta imela enake možnosti za zaposlitev.
Poleg tega, čeprav je Sodišče prve stopnje za določitev obsega povrnitve izgube možnosti, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, dejansko najprej določilo znesek plačila, ki ga je ta izgubila, obsega te povrnitve ni določilo zgolj na temelju tega merila.
Res je, da je Sodišče prve stopnje, s tem da je v točki 58 izpodbijane sodbe razsodilo, da je za določitev obsega povrnitve izgube možnosti, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, treba, „če je to ustrezno“, oceniti njeno možnost za zaposlitev, ter tako dalo vedeti, da je ta ocena povsem fakultativna, pravo napačno uporabilo, saj bi neobstoj te ocene, ki je del pojma izgube možnosti, povzročil, da bi bila izračunana zgolj izguba plačila, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, čeprav ni imela nobene pravice, da bi dobila zaposlitev.
Ta napaka kljub temu nima učinka, saj je Sodišče prve stopnje, potem ko je v točkah od 59 do 95 izpodbijane sodbe izračunalo izgubo plačila, ki jo je utrpela utrpela M.-C. Girardot, v točkah od 96 do 112 navedene sodbe to izgubo dejansko pomnožilo z odstotkom, ki je na podlagi vseh elementov, ki so ustrezali okoliščinam obravnavanega primera in ki so spadali pod njegovo neodvisno presojo dejstev, kvantitativno določil možnost M.-C. Girardot za zaposlitev.
Tako merilo, ki se v skladu z metodo, ki je sprejeta v več nacionalnih pravnih sistemih, kot je v točki 55 svojih sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, uporablja za ponderiranje merila, ki se nanaša na izgubo plačila, je lahko pomembno vodilo pri določitvi obsega povrnitve izgube možnosti, ki jo je utrpela M.-C. Girardot, saj se na njegovi podlagi pri tej določitvi lahko upošteva verjetnost, da bi M.-C. Girardot prejela plačilo, ki je bilo nepopravljivo izgubljeno.
Res je, kot je na obravnavi poudarila Komisija, da je stopnja možnosti, ki jo je izračunalo Sodišče prve stopnje, hipotetična in da je ni mogoče šteti za dejansko in gotovo. Kljub temu ta okoliščina ni pomembna, ker je nesporno, da je škoda, ki jo je utrpela M.-C. Girardot zaradi izgube možnosti zaposlitve, dejanska in gotova in ker ima Sodišče prve stopnje diskrecijsko pravico glede sprejetja metode za določitev višine škode.
Nazadnje je treba v vsakem primeru ugotoviti, da je metoda, ki jo predlaga Komisija in ki je navedena v točki 68 te sodbe, očitno manj primerna za določitev obsega povrnitve škode, ki je nastala zaradi izgube možnosti, kot pa metoda, ki je bila sprejeta v izpodbijani sodbi.
Taka metoda, ki v celoti zanemarja okoliščine položaja M.-C. Girardot in s katero se predlaga uporaba pravila, katerega namen je povrnitev izgube možnosti zaposlitve na enak način za vsako zainteresirano osebo, v nasprotju z zahtevami, ki jih je postavila sodna praksa Sodišča (glej zlasti sodbo z dne 8. oktobra 1986 v združenih zadevah Leussink in drugi proti Komisiji,
169/83 in 136/84, Recueil, str. 2801
, točka 13, in zgoraj navedeno sodbo Lucaccioni proti Komisiji, točki 22 in 28), namreč ne zagotavlja celotne nadomestitve individualne škode, ki jo je zainteresitrana oseba dejansko utrpela zaradi nezakonitosti, ki je bila storjena zoper njo, in sodišču Skupnosti poleg tega odvzema diskrecijsko pravico, ki jo ima v zvezi z določitvijo obsega povrnitve te škode.
Poleg tega bi bila s to alternativno metodo povrnjena fiktivna škoda, ki ni niti dejanska niti gotova, ker je, kot je ugotovilo Sodišče prve stopnje v točki 74 izpodbijane sodbe, trajanje zaposlitve M.-C. Girardot pri Komisiji, če bi se tam zaposlila, tako hipotetično, da bi ga bilo treba povsem zanemariti, posledično pa bi bilo treba ugotoviti, da jo je Komisija odpustila takoj po tem, ko jo je zaposlila.
Iz tega izhaja, da Komisija, ki ne ugovarja temu, da je izpodbijana sodba v zvezi s tem zadostno pravno obrazložena, ni dokazala, da naj bi Sodišče prve stopnje z metodo, ki jo je sprejelo, pri izvrševanju diskrecijske pravice, ki jo ima na tem področju, s tem da ni določilo dejanske in gotove škode, ki je M.-C. Girardot nastala zaradi izgube možnosti zaposlitve, spremenilo pomen škode, ki jo je M.-C. Girardot utrpela v obravnavanem primeru.
Ni sporno, da ima ta škoda neposredno vzročno zvezo z očitano nezakonitostjo v obravnavanem primeru.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da glavna pritožba ni utemeljena in da jo je zato treba zavrniti.
Nasprotna pritožba
Trditve strank
Z nasprotno pritožbo M.-C. Girardot zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje s tem, da je storilo več očitnih napak pri presoji, kršilo pravo Skupnosti.
Prvič, M.-C. Girardot trdi, da je Sodišče prve stopnje s tem, da je za izračun razlike v plačilu upoštevalo zgolj petletno obdobje, storilo očitno napako v presoji, saj je v točki 80 izpodbijane sodbe iz presoje izključilo izgubo možnosti kariere, medtem ko možnost zaposlitve ni bila negotova, saj je v tistem času Komisija v skladu z jasno opredeljeno politiko zaposlila veliko začasnih uslužbencev, zaposlila je vseh osem kandidatov, ki so nazadnje bili izbrani.
Drugič, M.-C. Girardot trdi, da je Sodišče prve stopnje s tem, da se je sklicevalo na neto mesečno plačilo, ki v povprečju ustreza zadnjemu plačilu, ki ga je izplačala Komisija za delovno mesto v nazivu A5, storilo očitno napako pri presoji v zvezi z določitvijo razlike v plačilu, tako da v točki 85 izpodbijane sodbe ni upoštevalo dejstva, da je imela večje možnosti, da se zaposli na delovnem mestu v nazivu A4 kot na delovnem mestu v nazivu A5, ker je bilo pet od osmih delovnih mest, na katera se je prijavila, v nazivu A4. Poleg tega bi Sodišče prve stopnje moralo napredovanje njene kariere rekonstruirati na podlagi povprečnega časa, potrebnega za napredovanje iz enega v drug naziv, ob upoštevanju pravic do pokojnine, ki bi bile pridobljene z zaposlitvijo.
Tretjič, M.-C. Girardot meni, da je Sodišče prve stopnje s tem, da je možnost njene zaposlitve določilo na 50 %, storilo očitno napako pri presoji glede verjetnosti uresničitve te možnosti, saj v točki 116 izpodbijane sodbe ni upoštevalo, da so bile njene možnosti za zaposlitev povečane zaradi dejstva, da je glede vsakega zadevnega delovnega mesta imela zgolj enega protikandidata, da so bili vsi protikandidati izbrani in da ima kandidat, ki se poteguje za osem delovnih mest, večje možnosti, da zaposlitev dobi, kot kandidat, ki se poteguje zgolj za eno delovno mesto. Resna možnost naj poleg tega ne bi pomenila eno možnost od dveh.
Četrtič, M.-C. Girardot meni, da je Sodišče prve stopnje s tem, da v točkah od 133 do 138 izpodbijane sodbe ni upoštevalo vseh elementov nepremoženjske in telesne škode, medtem ko so zdravniška potrdila, ki jih je predložila v okviru tega postopka, potrjevala, da zaradi nezakonitega zavrženja njenih prijav trpi za depresijo.
Komisija je na obravnavi trdila, da je nasprotna pritožba v celoti nedopustna, ker se z njo izpodbija presoja dejanskega stanja, ki jo je izvedlo Sodišče prve stopnje.
Presoja Sodišča
Kot izhaja iz členov 225 ES in 58 Statuta Sodišča, je pritožba omejena na pravna vprašanja in je tako zgolj Sodišče prve stopnje pristojno za ugotavljanje dejanskega stanja, razen ko bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene, in za presojo tega dejanskega stanja. Presoja dejanskega stanja, razen pri izkrivljanju dokazov, predloženih Sodišču prve stopnje, torej ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo BEI proti Hautem, točka 44, sodbo z dne 5. junija 2003 v zadevi O’Hannrachain proti Parlamentu,
C-121/01 P, Recueil, str. I-5539
, točka 35, in sklep z dne 27. aprila 2006 v zadevi L proti Komisiji, C-230/05 P, neobjavljen v ZOdl., točka 45).
Poleg tega iz členov 225 ES, 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča in 112(1)(c) Poslovnika Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi jasno navesti izpodbijane elemente sodbe, katere razveljavitev je predlagana, ter pravne trditve, ki posebej utemeljujejo ta predlog (glej zlasti sodbi z dne 6. marca 2003 v zadevi Interporc proti Komisiji,
C 41/00 P, Recueil, str. I-2125
, točka 15, in z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Koninklijke Coöperatie Cosun proti Komisiji,
C-68/05 P, ZOdl., str I-10367
, točka 54; sklep z dne 19. marca 2004 v zadevi Lucaccioni proti Komisiji,
C-196/03 P, Recueil, str. I-2683
, točka 40, ter zgoraj naveden sklep Meister proti UUNT, točka 95).
V skladu s sodno prakso Sodišča slednjih zahtev ne izpolnjuje pritožba, ki samo ponavlja ali dobesedno navaja razloge in trditve, ki so bili predloženi Sodišču prve stopnje, skupaj s tistimi, ki so temeljili na dejstvih, ki jih je to sodišče izrecno zavrnilo, ne da bi vsebovala navedbe, s katerimi bi natančneje opredelila pravno napako v izpodbijani sodbi. Dejansko taka pritožba pomeni predlog za vnovično preučitev tožbe, vložene pri Sodišču prve stopnje, za kar pa Sodišče ni pristojno (glej zgoraj navedeni sodbi Bergaderm in Goupil proti Komisiji, točka 35, in Eurocoton in drugi proti Svetu, točka 47; ter zgoraj navedeni sklep v zadevi Lucaccioni proti Komisiji, točka 41).
Poleg tega je v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 45 te sodbe, Sodišče prve stopnje, ko ugotovi obstoj škode, edino pristojno, da v okviru zahtevka oceni način in obseg nadomestila te škode.
V obravnavanem primeru pa je treba ugotoviti, da M.-C. Girardot s to nasprotno pritožbo, kot je tudi poudarila na obravnavi v odgovor na vprašanje Sodišča glede te točke, ne predlaga, naj se ugotovi obstoj pravnih napak, ki naj bi jih vsebovalo razlogovanje Sodišča prve stopnje v izpodbijani tožbi, temveč izpodbija, po eni strani z navajanjem trditev, na katere se je sklicevala na prvi stopnji, po drugi strani pa s predložitvijo domnevno novih dokazov, presojo dejanskega stanja tega sodišča v izpodbijani sodbi glede določitve obsega povrnitve škode, ne da bi se sklicevala na kakršno koli izkrivljanje teh dejstev ali na kakršno koli pravno utemeljitev, da bi dokazala, zakaj naj bi bila presoja teh utemeljitev s strani Sodišča prve stopnje napačna. S tem M.-C. Girardot torej predlaga ponovni preizkus izpodbijane sodbe.
Zato je treba nasprotno pritožbo zavreči kot nedopustno.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba glavno pritožbo zavrniti, nasprotno pritožbo pa zavreči.
Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. M.-C. Girardot je predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi pritožbenimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov v zvezi z glavno pritožbo. Komisija je predlagala, naj se M.-C. Girardot naloži plačilo stroškov nasprotne pritožbe, in ker ta s svojimi pritožbenimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov v zvezi z nasprotno pritožbo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

1.
Glavna pritožba se zavrne, nasprotna pritožba pa se zavrže.

2.
Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov v zvezi z glavno pritožbo.

3.
M.-C. Girardot se naloži plačilo stroškov v zvezi z nasprotno pritožbo.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.