CELEX: 62008CJ0467
Teisės aktų derinimas
Autorių teisės ir gretutinės teisės
Direktyva 2001/29/EB
Atgaminimo teisė
Išimtys ir apribojimai
Kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtis
"Teisingos kompensacijos" sąvoka
Vienodas aiškinimas
Įgyvendinimas valstybėse narėse
Kriterijai
Ribos
Skaitmeninio atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenų apmokestinimas mokesčiu už kopijavimą asmeniniam naudojimui

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB
dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 5 straipsnio 2 dalies b punkte esančios sąvokos „teisinga kompensacija“, kuri
mokama autorių teisių turėtojams taikant „kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį“, išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp
Padawan SL
(toliau –
Padawan
) ir
Sociedad General de Autores y Editores de España
(toliau – SGAE) dėl „mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui“, kurį tariamai turi sumokėti
Padawan
už parduodamus CD‑R, CD‑RW, DVD‑R bei MP3 grotuvus.

Teisinis pagrindas

Direktyva 2001/29
Direktyvos 2001/29 9, 10, 31, 32, 35, 38 ir 39 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„9)      Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra
labai svarbios intelektinei kūrybai. Jų apsauga padeda užtikrinti kūrybingumo palaikymą ir plėtojimą autorių, atlikėjų, prodiuserių,
vartotojų, kultūros, pramonės ir apskritai visuomenės labui. Dėl to intelektinė nuosavybė yra pripažinta sudedamąja nuosavybės
dalimi.
10)      Kad autoriai ar atlikėjai galėtų tęsti savo kūrybinį ir meninį darbą, už savo darbo naudojimą jie turi gauti teisingą atlyginimą;
jį turi gauti ir prodiuseriai, kad galėtų finansuoti šį darbą. <…>
<…>
31)      Turi būti išlaikyta derama pusiausvyra tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų teisių ir interesų, taip pat tarp įvairių kategorijų
teisių turėtojų ir saugomų objektų naudotojų. <…>
32)      Ši direktyva nustato išsamų atgaminimo teisės ir viešo paskelbimo teisės išimčių ir apribojimų sąrašą. Kai kurios išimtys
arba apribojimai prireikus taikomi tik atgaminimo teisei. Šiame sąraše deramai atsižvelgiama į skirtingas valstybių narių
teisės tradicijas ir kartu siekiama užtikrinti veikiančią vidaus rinką. Valstybės narės turėtų laikytis nuoseklaus šių išimčių
ir apribojimų taikymo, kuris bus įvertintas ateityje apžvelgiant įstatymų įgyvendinimą.
<...>
35)      Taikant tam tikras išimtis ar apribojimus teisių turėtojai turėtų gauti teisingą atlyginimą, kad jiems būtų deramai kompensuota
už naudojimąsi jų saugomais kūriniais ar kitais objektais. Nustatant tokio atlyginimo formą, išsamią tvarką ir galimą dydį
kiekvienu atveju turėtų būti atsižvelgiama į konkrečias aplinkybes. Įvertinant šias aplinkybes vertingas kriterijus būtų iš
to kylanti galima žala teisių turėtojams. Tais atvejais, kai teisių turėtojai kokia nors kita forma jau yra gavę atlyginimą,
pvz., licencinio mokesčio dalį, galima netaikyti jokio specialaus ar atskiro mokėjimo. Nustatant tinkamos kompensacijos dydį
turėtų būti atsižvelgiama į šioje direktyvoje nurodytų techninės apsaugos priemonių naudojimo laipsnį. Tam tikrose situacijose,
kai žala teisių turėtojui yra minimali, gali nebūti ir jokio įsipareigojimo dėl atlyginimo.
<...>
38)      Valstybėms narėms turėtų būti leidžiama nustatyti išimtį ar apribojimus atgaminimo teisei tam tikriems garso, vaizdo ir audiovizualinės
medžiagos atgaminimo asmeniniam naudojimui atvejams, kartu nustatant ir teisingą kompensaciją. Gali būti įdiegiamos arba toliau
taikomos teisių turėtojams žalą kompensuojančios atlyginimo sistemos. <…>
39)      Taikydamos išimtį ar apribojimą asmeniniam kopijavimui, valstybės narės turėtų deramai atsižvelgti į naujus technologijos
ir ekonomikos reiškinius, ypač reglamentuodamos skaitmeninį kopijavimą asmeniniais tikslais ir atlyginimo sistemas esant veiksmingoms
techninėms apsaugos priemonėms. Tokios išimtys ar apribojimai neturėtų varžyti techninių apsaugos priemonių naudojimo ar jų
sugriežtinimo kovojant su įstatymų nesilaikymu.“
Direktyvos 2001/29 2 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu
ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:
a)      autoriams – savo kūrinius;
b)      atlikėjams – savo atlikimų įrašus;
c)      fonogramų gamintojams – savo fonogramas;
d)      filmų pirmojo įrašo gamintojams – jų filmų originalus ir kopijas;
e)      transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais ar eteriu,
įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.“
Direktyvos 2001/29 5 straipsnio „Išimtys ir apribojimai“ 2 dalies b punkte nustatyta:
„Valstybės narės 2 straipsnyje nustatytai atgaminimo teisei gali nustatyti išimtis arba apribojimus šiais atvejais:
<...>
b)      kai atgaminama asmeniniam naudojimui bet kurioje laikmenoje ir atgaminantys fiziniai asmenys nesiekia tiesioginių ar netiesioginių
komercinių tikslų, su sąlyga, kad teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją, priklausomą nuo 6 straipsnyje nurodytų techninių
apsaugos priemonių taikymo ar netaikymo atitinkamam kūriniui ar objektui.“
Šios direktyvos 5 straipsnio 5 dalyje numatyta:
„Šio straipsnio 1, 2, 3 ir 4 dalyse nustatytos išimtys ir apribojimai taikomi tik tam tikrais specialiais atvejais, kurie
neprieštarauja įprastiniam kūrinio ar kito objekto naudojimui ir nepagrįstai nepažeidžia teisėtų teisių turėtojų interesų.“
Aptariamos direktyvos 6 straipsnio „Įsipareigojimai dėl techninių apsaugos priemonių“ 3 ir 4 dalyse nustatyta:
„3.      Šioje direktyvoje „techninės apsaugos priemonės“ – tai bet kokia technologija, [bet koks] įtaisas ar sudedamoji dalis, kurie
normaliai veikdami turi paskirtį užkirsti kelią arba riboti veiksmus, atliekamus su kūriniais ar kitais objektais, kurių neleidžia
įstatymų numatytų autorių teisių ar teisių, gretutinių autorių teisėms, turėtojai arba Direktyvos 96/9/EB III skyriuje nustatytos
sui generis
teisių turėtojai. Techninės apsaugos priemonės laikomos veiksmingomis tais atvejais, kai saugomo kūrinio ar kito objekto naudojimą
teisių turėtojas kontroliuoja taikydamas priėjimo kontrolės arba apsaugos procesą, pvz., kodavimą, elementų perstatymą arba
kitą kūrinio ar objekto transformaciją arba kopijų kontrolės mechanizmą, užtikrinantį siekiamą apsaugą.
4.      Nepaisant šio straipsnio 1 dalyje nustatytos teisinės apsaugos, kai nėra savanoriškų priemonių, kurių imasi teisių turėtojai,
įskaitant teisių turėtojų ir kitų atitinkamų šalių sutartis, valstybės narės imasi atitinkamų priemonių, kad būtų užtikrinta,
jog teisių turėtojai kurios nors nacionalinėje teisėje pagal 5 straipsnio 2 dalies a, c, d, e punktus, 3 dalies a, b arba
e punktus nustatytos išimties ar apribojimo naudos gavėjui sudarytų sąlygas pasinaudoti ta išimtimi ar apribojimu tokiu mastu,
kokio reikia, kad turėtų naudos iš tos išimties ar apribojimo, ir kai atitinkamas saugomas kūrinys ar objektas naudos gavėjui
yra teisiškai prieinamas.
Valstybė narė tokių priemonių taip pat gali imtis dėl išimties ar apribojimo, nustatyto pagal 5 straipsnio 2 dalies b punktą,
naudos gavėjo atžvilgiu, jeigu teisių turėtojai dar nėra sudarę sąlygų atgaminti asmeniniam naudojimui tokiu mastu, kokio
reikia, kad būtų galima turėti naudos iš atitinkamos išimties ar apribojimo, ir pagal 5 straipsnio 2 dalies b punktą bei 5 dalį,
neužkirsdama kelio teisių turėtojams imtis atitinkamų priemonių dėl atgaminimų skaičiaus pagal šias nuostatas.
<...>“

Nacionalinės teisės aktai
Taikytinos teisės nuostatos įtvirtintos 1996 m. balandžio 12 d. Karaliaus įstatyminiame dekrete 1/1996, kuriuo patvirtintas
kodifikuotas Įstatymo dėl intelektinės nuosavybės tekstas (
Texto Refundido de la Ley de Propiedad Intelectual
, toliau − TRLPI). Šis Karaliaus įstatyminis dekretas, perkeliant Direktyvą 2001/29, buvo iš dalies pakeistas 2006 m. liepos
7 d. Įstatymu dėl kodifikuoto Įstatymo dėl intelektinės nuosavybės pakeitimo, kuris buvo patvirtintas Karaliaus įstatyminiu
dekretu 1/1996 (BOE, Nr. 162, 2006 m. liepos 8 d., p. 25561).
TRLPI 17 straipsnis „Išimtinė naudojimosi teisė ir taikymo sąlygos“ suformuluotas taip:
„Autorius turi išimtines teises naudoti savo kūrinius bet kokia forma ir visų pirma teisę atgaminti <...>, kuriomis negalima
naudotis be jo sutikimo, išskyrus šiame įstatyme numatytus atvejus.“
TRLPI 18 straipsnyje „Atgaminimas“ nustatyta:
„Atgaminimas – tai tiesioginis ar netiesioginis, laikinas ar nuolatinis viso ar dalies kūrinio įrašymas bet kuriuo būdu ar
forma, siekiant jį paskelbti ar realizuoti jo kopijas.“
Pagal TRLPI 31 straipsnio 2 dalį:
„Nepažeidžiant 25 straipsnio nuostatų dėl teisingos kompensacijos, autoriaus leidimo reikalavimas netaikomas jau paskelbtų
kūrinių atgaminimui bet kokioje laikmenoje, jeigu tą daro fizinis asmuo savo asmeniniam naudojimui, atgamindamas legaliai
turimus kūrinius, ir jeigu kopija nėra naudojama kolektyviai arba siekiant pelno <...>“
TRLPI 25 straipsnio „Teisinga kompensacija už kopijavimą asmeniniam naudojimui“ 1, 2 ir 4 dalyse nustatyta:
„1.      Už knygų ar šiuo tikslu teisės aktais joms prilyginta forma paskelbtų kurinių, taip pat fonogramų, videogramų ar kitų garso,
vaizdo ar audiovizualinių laikmenų atgaminimą ne spausdinimo aparatais ar techninėmis priemonėmis 4 dalyje b punkte nurodytiems
asmenims, siekiant jiems atlyginti už intelektinės nuosavybės teises, kurios nustoja būti įgyvendinamos dėl šio atgaminimo,
mokėtina vienkartinė teisinga kompensacija už kiekvieną iš minėtų trijų atgaminimo būdų. <...>
2.      Kiekvieno atgaminimo būdo atveju ši kompensacija nustatoma pagal tokiam atgaminimui tinkamą įrangą, aparatus ar materialines
laikmenas, kurie buvo pagaminti Ispanijos teritorijoje arba įgyti už jos ribų, turint tikslą juos komerciškai platinti ar
naudoti Ispanijoje.
<...>
4.      Šio straipsnio 1 dalyje nustatytos teisinės pareigos atveju:
a)      skolininkai – tai Ispanijoje įsteigti 2 dalyje nurodytos įrangos, aparatų ar laikmenų gamintojai, veikiantys kaip komerciniai
platintojai, bei asmenys, įsigyjantys 2 dalyje nurodytą įrangą, aparatus ar materialines laikmenas už Ispanijos ribų, turėdami
tikslą juos komerciškai platinti ar naudoti Ispanijoje.
Platintojai, didmenos ir mažmenos prekybininkai, įsigyjantys šią įrangą, aparatus ar laikmenas, moka kompensaciją solidariai
su šias prekes jiems patiekusiais skolininkais, išskyrus atvejus, kai įrodo, jog ją faktiškai jiems sumokėjo, ir nepažeidžiant
šio straipsnio 14, 15 ir 20 dalių.
b)      kreditoriai – vienu iš 1 dalyje nurodytų būdų viešai naudojamų kūrinių autoriai, atsižvelgiant į konkretų atvejį ir atgaminimo
būdą, kartu su leidėjais, fonogramų ir videogramų gamintojais bei atlikėjais, kurių atlikimas įrašytas į šias fonogramas ar
videogramas.“
TRLPI 25 straipsnio 6 dalyje aprašyta kiekvieno skolininko už skaitmeninio atgaminimo įrangą, aparatus ir laikmenas mokėtinos
kompensacijos dydžio patvirtinimo procedūra, kurioje dalyvauja Kultūros ministerija, Pramonės, turizmo ir prekybos ministerija,
intelektinės nuosavybės teisių valdymo organizacijos, sektorinės asociacijos, dažniausiai atstovaujančios skolininkams, Ispanijos
vartotojų asociacija bei Ūkio ir finansų ministerija.
Šio straipsnio 6 dalyje taip pat nustatyta, jog „derybų proceso šalys ir bet kuriuo atveju Kultūros bei Pramonės, turizmo
ir prekybos ministerijos, kad būtų priimtas pirmesnėje nuostatoje numatytas tarpžinybinis sprendimas, turi, be kita ko, atsižvelgti
į tokius kriterijus:
a)      faktinę intelektinės nuosavybės teisių turėtojams kilusią žalą dėl 1 dalyje minėto atgaminimo, numatant, kad jeigu teisių
turėtojui sukelta minimali žala, ji negali pagrįsti pareigos mokėti kompensaciją;
b)      įrangos, aparatų ir materialinių laikmenų naudojimo lygį 1 dalyje minėtam atgaminimui;
c)      šios įrangos, aparatų ir materialinių laikmenų dydį;
d)      atkūrimo kokybę;
e)      161 straipsnyje aprašytų technologinių priemonių prieinamumą, taikymo lygį ir veiksmingumą;
f)      atgamintų kūrinių saugojimo laiką;
g)      būtiną, atsižvelgiant į atitinkamą įrangą ir aparatus, taikomos kompensacijos dydžio ekonominį proporcingumą vidutinės galutinės
mažmeninės kainos atžvilgiu.“
TRLPI 25 straipsnio 12 dalis, skirta pareigą mokėti kompensaciją turintiems asmenims, suformuluota taip:
„Pareiga mokėti kompensacija atsiranda tokiomis aplinkybėmis:
a)      gamintojams – kai jie veikia kaip platintojai, o asmenims, kurie įsigyja įrangą, aparatus ir materialines laikmenas už Ispanijos
teritorijos ribų, siekdami juos komerciškai platinti Ispanijoje, – kai skolininkas perleidžia nuosavybės teisę arba perduoda
teisę valdyti kurį nors iš šių aparatų, įrangos ar materialinių laikmenų ar teisę jais naudotis;
b)      asmenims, kurie įsigyja įrangą, aparatus ir materialines laikmenas už Ispanijos teritorijos ribų, siekdami juos naudoti Ispanijoje,–
jų įsigijimo momentu.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
SGAE – tai viena iš Ispanijos kolektyvinio intelektinės nuosavybės teisių valdymo organizacijų.

Padawan
prekiauja CD‑R, CD‑RW, DVD‑R ir MP3 grotuvais. SGAE pareikalavo iš
Padawan
sumokėti TRLPI 25 straipsnyje numatytą „mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui“ už 2002–2004 metus. Įmonė atsisakė mokėti
mokestį dėl to, kad, jos nuomone, jo taikymas visoms skaitmeninėms laikmenoms, neatsižvelgiant į jų naudojimo tikslą (privatus
naudojimas arba kitoks naudojimas profesinei ar komercinei veiklai), prieštarauja Direktyvai 2001/29. 2007 m. birželio 14 d.
sprendimu
Juzgado de lo Mercantil n° 4 de Barcelona
visiškai patenkino SGAE skundą ir įpareigojo
Padawan
sumokėti 16 759,25 euro sumą ir palūkanas pagal įstatymą.

Padawan
apskundė šį sprendimą apeliacine tvarka prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Išklausęs šalis ir prokuratūrą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą prasmingumo,
Audiencia Provincial de Barcelona
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkte įtvirtinta „teisingos kompensacijos“ sąvoka reiškia visišką suderinimą,
nepaisant to, jog valstybėms narėms pripažinta teisė pasirinkti, jų manymu, tinkamiausią apmokestinimo sistemą, veiksmingai
užtikrinančią intelektinės nuosavybės teisių turėtojų, kuriems turi įtakos kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtis, teisę
į „teisingą kompensaciją“?
2.      Ar valstybės narės, nepaisydamos pasirinktos teisingos kompensacijos apskaičiavimo sistemos, turi užtikrinti deramą pusiausvyrą
tarp suinteresuotųjų asmenų – tarp intelektinės nuosavybės teisių turėtojų, kuriems turi įtakos kopijavimo asmeniniam naudojimui
išimtis, kaip šios kompensacijos gavėjų, bei asmenų, turinčių tiesiogiai ar netiesiogiai mokėti šią kompensaciją, – ir ar
šią pusiausvyrą nulemia pagrindimas teisinga kompensacija, t. y. siekis sumažinti žalą, kylančią dėl kopijavimui asmeniniam
naudojimui taikomos išimties?
3.      Ar tais atvejais, kai valstybė narė pasirenka skaitmeninio atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenos apmokestinimo sistemą,
atsižvelgiant į Direktyvos 2001/29/EB 5 straipsnio 2 dalies b punkto tikslą ir šios normos kontekstą,
toks apmokestinimas
(teisinga kompensaciją už kopijavimą asmeniniam naudojimui)
turi būti būtinai susijęs su numanomu įrangos ir laikmenų naudojimu reprodukcijoms
, kurioms taikoma
kopijavimo asmeniniam naudojimui
išimtis, ir todėl toks apmokestinimas būtų pateisinamas, tik jei daroma prielaida, kad skaitmeniniam atgaminimui naudojama
įranga, aparatai ar laikmenos bus naudojami darant kopijas asmeniniam naudojimui?
4.      Ar tuo atveju, kai valstybė narė pasirenka apmokestinimo už kopijavimą asmeniniam naudojimui sistemą, šio mokesčio taikymas
nedarant skirtumo tarp įmonių ir laisvų profesijų atstovų, aiškiai įsigyjančių skaitmeninio atgaminimo aparatus ir laikmenas
kitiems tikslams nei kopijavimas asmeniniam naudojimui, atitinka „teisingos kompensacijos“ sąvoką?
5.      Ar Ispanijos nustatyta sistema, pagal kurią mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikomas absoliučiai visiems skaitmeninio
atgaminimo aparatams ir laikmenoms, atitinka Direktyvą 2001/29/EB, jeigu tarp teisingos kompensacijos ir ją pagrindžiančios
atgaminimo asmeniniam naudojimui teisės apribojimo nėra tinkamo santykio, nes kompensacija daugiausia taikoma kitokioms situacijoms,
kai nėra piniginę kompensaciją pagrindžiančių teisės apribojimų?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl priimtinumo
Pirmiausia
Centro Español de Derechos Reprográficos
ir Ispanijos vyriausybė iš esmės teigia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nėra reikšmingas pagrindinei bylai išspręsti,
nes Direktyva 2001/29 nėra jai taikoma
ratione temporis
. Jų nuomone, šioje byloje taikomos ankstesnės nacionalinės teisės nuostatos, galiojusios iki šios direktyvos perkėlimo. Todėl
nagrinėjamos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkte esančios „teisingos kompensacijos“ sąvokos išaiškinimas nėra būtinas
sprendimui šioje byloje priimti.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal SESV 267 straipsnį
tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis priimti sprendimą, atsižvelgdamas į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes,
turi įvertinti ir prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą.
Todėl jeigu pateikti nacionalinių teismų klausimai susiję su Sąjungos teisės nuostatos aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės
privalo priimti sprendimą (žr., be kita ko, 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo
PreussenElektra
, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo
Korhonen ir kt.
, C‑18/01, Rink. p. I‑5321, 19 punktą bei 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo
VTB-VABirt Galatea
, C‑261/07 ir C‑299/07, Rink. p. I‑2949, 32 punktą).
Tačiau Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, neturi aiškinti nacionalinių nuostatų ir nuspręsti
dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikto jų aiškinimo teisingumo. Teisingumo Teismas, remdamasis
Sąjungos ir nacionalinių teismų kompetencijos atskyrimu, turi atsižvelgti į faktinį ir teisinį prašyme priimti prejudicinį
sprendimą suformuluotų prejudicinių klausimų kontekstą (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Orfanopoulos ir Oliveri
, C‑482/01 ir C‑493/01, Rink. p. I‑5257, 42 punktas; 2008 m. gruodžio 4 d. Sprendimo
Jobra
, C‑330/07, Rink. p. I‑9099, 17 punktas bei 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo
Angelidaki ir kt.
, C‑378/07–C‑380/07, Rink. p. I‑3071, 48 punktas).
Kalbant apie šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, konstatuotina, kad jis susijęs su vienos iš Sąjungos teisės nuostatų,
t. y. Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkto, išaiškinimu, o tai patenka į Teisingumo Teismo kompetenciją, kai
jam pateikiamas toks prašymas, ir kad, be to, turint omenyje laikotarpį, už kurį reikalaujama sumokėti pagrindinėje byloje
nagrinėjamą mokestį, bei Direktyvos 2001/29 13 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatytą perkėlimo terminą, t. y. 2002 m.
gruodžio 22 d., tikrai negalima atmesti galimybės, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės padaryti
išvadas iš jo prašymu pateikto išaiškinimo, be kita ko, laikydamasis savo pareigos aiškinti nacionalinę teisę atsižvelgiant
į Sąjungos teisę (1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimo
Marleasing
, C‑106/89, Rink. p. I‑4135, 8 punktas).
Kita vertus,
ratione temporis
taikytinos nacionalinės teisės nustatymas yra nacionalinės teisės aiškinimo klausimas, kuris dėl šios priežasties nepatenka
į Teisingumo Teismo kompetenciją, kai jam pateikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.
Vadinasi, pirmasis prieštaravimas dėl priimtinumo atmestinas.
Antra, SGAE teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduoti klausimai nepriimtini, nes jie susiję
su nacionalinės teisės situacijomis, kurios nebuvo suderintos Direktyva 2001/29. SGAE manymu, iškelti klausimai iš esmės grindžiami
į valstybių narių kompetenciją patenkančiais aspektais. Anot jos, nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo
Teismas neturi kompetencijos aiškinti ir taikyti nacionalinę teisę.
Vis dėlto reikia priminti, kad tai, ar nacionalinio teismo užduoti klausimai susiję su Sąjungos teisei svetima materija, nes
Direktyvoje 2001/29 tariamai numatytas vien minimalus suderinimas šioje srityje, kelia šio teismo pateiktų klausimų esmės,
o ne priimtinumo klausimą (žr. 2000 m. balandžio 11 d. Sprendimo
Deliège
, C‑51/96 ir C‑191/97, Rink. p. I‑2549, 28 punktą). Todėl SGAE pateiktas prieštaravimas dėl šios direktyvos taikymo pagrindinėje
byloje susijęs ne su bylos priimtinumu, o su prejudicinių klausimų esme (šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo
Manfredi ir kt.
, C‑295/04–C‑298/04, Rink. p. I‑6619, 30 punktą).
Kadangi antras prieštaravimas dėl priimtinumo atmestinas, iš išdėstytų argumentų išplaukia, kad prašymas priimti prejudicinį
sprendimą pripažintinas priimtinu.

Dėl esmės
Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar „teisingos kompensacijos“
sąvoka, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, yra autonomiška Sąjungos teisės sąvoka,
kuri turi būti vienodai aiškinama visose valstybėse narėse, nepaisant joms suteiktos galimybės nustatyti teisės į šią kompensaciją
įgyvendinimo sąlygas.
Primintina, kad pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą valstybės narės, nusprendusios savo nacionalinėje
teisėje įtvirtinti kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį, turi numatyti „teisingos kompensacijos“ mokėjimą teisių turėtojų
naudai.
Pirmiausia pažymėtina, jog nei aptariamame 5 straipsnio 2 dalies b punkte, nei jokioje kitoje Direktyvos 2001/29 nuostatoje
dėl „teisingos kompensacijos“ sąvokos nėra nuorodos į nacionalinę valstybių narių teisę.
Esant šiai aplinkybei, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tiek iš reikalavimo vienodai taikyti Sąjungos teisę,
tiek iš lygybės principo išplaukia, jog tuomet, kai Sąjungos teisės nuostatoje, kad būtų nustatyta jos prasmė ir apimtis,
nedaroma aiški nuoroda į valstybių narių teisę, jos turinys visoje Europos Sąjungoje paprastai turi būti aiškinamas autonomiškai
ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (žr., be kita ko, 1984 m. sausio
18 d. Sprendimo
Ekro
, 327/82, Rink. p. 107, 11 punktą; 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Linster
, C‑287/98, Rink. p. I‑6917, 43 punktą ir 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo
A
, C‑523/07, Rink. p. I‑2805, 34 punktą).
Ši teismo praktika rodo, kad „teisingos kompensacijos“ sąvoka, įtvirtinta direktyvos, kurioje nėra jokios nuorodos į nacionalinės
teisės sistemas, nuostatoje, laikytina autonomiška Sąjungos teisės sąvoka ir vienodai aiškintina visoje Sąjungos teritorijoje
(pagal analogiją dėl „teisingo atlyginimo“ sąvokos 1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyvos 92/100/EEB dėl nuomos ir panaudos
teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346, p. 61; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 120) 8 straipsnio 2 dalyje žr. 2003 m. vasario 6 d. Sprendimo
SENA
, C‑245/00, Rink. p. I‑1251, 24 punktą).
Šią išvadą patvirtina teisės akto, kuriame įtvirtinta teisingos kompensacijos sąvoka, tikslas.
Be kita ko, EB 95 straipsniu grindžiamos ir tam tikroms autorių teisėms ir gretutinėms teisėms suderinti informacinėje visuomenėje
bei vidaus rinkos apsaugai nuo konkurencijos iškraipymų dėl valstybių narių teisės aktų skirtumų skirtos Direktyvos 2001/29
tikslai (2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Laserdisken
, C‑479/04, Rink. p. I‑8089, 26, 31–34 punktai) reikalauja autonomiškų Sąjungos teisės sąvokų vystymosi. Sąjungos teisės aktų
leidėjo noras užtikrinti kuo vienodesnį Direktyvos 2001/29 aiškinimą, be kita ko, matyti iš 32 konstatuojamosios dalies, kurioje
valstybės narės skatinamos nuosekliai taikyti atgaminimo išimtis ir apribojimus, siekiant užtikrinti gerą vidaus rinkos veikimą.
Todėl nors pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą valstybės narės gali numatyti Sąjungos teisės užtikrinamos
autoriaus išimtinės atgaminimo teisės išimtį dėl kopijavimo asmeniniam naudojimui, tačiau pasinaudojusios šia galimybe turi
numatyti teisingos kompensacijos mokėjimą autoriams, patyrusiems žalos dėl šios išimties taikymo. Aiškinimas, pagal kurį valstybės
narės, įvedusios tokią išimtį, identišką Sąjungos teisei, kurioje, remiantis šios direktyvos 35 ir 38 konstatuojamosiomis
dalimis, „teisingos kompensacijos“ sąvoka sudaro esminį elementą, gali įtvirtinti nenuoseklius, nesuderintus ir –nelygu valstybė
narė – varijuoti galinčius jos parametrus, pažeistų pirmesniame punkte primintą šios direktyvos tikslą.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad „teisingos kompensacijos“ sąvoka, kaip ji suprantama
pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, yra autonomiška Sąjungos teisės sąvoka, kuri turi būti vienodai aiškinama
visose valstybėse narėse, įvedusiose kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį, neatsižvelgiant į šioms valstybėms narėms pripažįstamą
galimybę, laikantis Sąjungos teisės, be kita ko, tos pačios direktyvos, apibrėžtų ribų, nustatyti šios teisingos kompensacijos
formą, finansavimo ir surinkimo sąlygas bei dydį.
Dėl antrojo klausimo
Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tarp suinteresuotųjų asmenų
užtikrintina „derama pusiausvyra“ reiškia, kad teisinga kompensacija turi būti apskaičiuojama remiantis autoriams sukeltos
žalos dėl kopijavimo asmeniniam naudojimui išimties įvedimo kriterijumi. Jis taip pat nori sužinoti, kas, be autorių, kurių
teisės pažeistos, priklauso suinteresuotiems asmenims, tarp kurių reikia užtikrinti „deramą pusiausvyrą“.
Kalbant, pirmiausia, apie autorių patirtos žalos kriterijaus svarbą apskaičiuojant teisingą kompensaciją, pažymėtina, kad
iš Direktyvos 2001/29 35 ir 38 konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad ši teisinga kompensacija skirta „deramai“ kompensuoti
autoriams už naudojimąsi saugomais jų kūriniais be jų leidimo. Siekiant nustatyti šios kompensacijos dydį, kaip į „vertingą
kriterijų“ reikia atsižvelgti į „galimą žalą“ autoriui dėl atitinkamo atgaminimo veiksmo, nors kai „žala <...> minimali“,
mokėjimo pareiga gali neatsirasti. Taigi kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtis turi būti susieta su „teisių turėtojams
žalą kompensuojančia atlyginimo“ sistema.
Šios nuostatos reiškia, kad teisingos kompensacijos koncepcija ir dydis susiję su žala, kylančia autoriui dėl saugomo jo kūrinio
atgaminimo asmeniniam naudojimui be jo leidimo. Šiuo požiūriu teisinga kompensacija laikytina atlygiu už autoriaus patiriamą
žalą.
Be to, sąvoka „kompensuoti“ Direktyvos 2001/29 35 ir 38 konstatuojamosiose dalyse rodo Sąjungos teisės aktų leidėjo norą įtvirtinti
specialią kompensacijos sistemą, kuri pradeda veikti esant teisių turėtojų žalai, kuri iš principo sukelia pareigą jiems „kompensuoti“
už naudojimąsi.
Taigi teisinga kompensacija būtinai turi būti apskaičiuojama remiantis saugomų kūrinių autoriams sukeltos žalos, įvedus kopijavimo
asmeniniam naudojimui išimtį, kriterijumi.
Antra, kalbant apie su „derama pusiausvyra“ susijusius asmenis, pasakytina, kad Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamojoje dalyje
numatyta išlaikyti „deramą pusiausvyrą“ tarp teisingą kompensaciją gaunančių autorių bei saugomų objektų naudotojų teisių
ir interesų.
Privačiai veikiančio fizinio asmens kopijavimo veiksmas turi būti laikomas galinčiu sukelti žalą atitinkamo kūrinio autoriui.
Vadinasi, žalą išimtinės atgaminimo teisės turėtojui sukelia asmuo, kuris savo asmeniniam naudojimui atgamina saugomą kūrinį,
nepaprašęs išankstinio šio teisių turėtojo leidimo. Todėl iš principo šis asmuo turi atlyginti su šiuo atgaminimu susijusią
žalą, prisidėdamas prie kompensacijos, kuri bus sumokėta šiam teisių turėtojui, finansavimo.
Tokiomis sąlygomis ir atsižvelgiant į praktinius sunkumus, kylančius siekiant nustatyti privačius naudotojus ir įpareigoti
juos kompensuoti teisių turėtojams sukeliamą žalą, taip pat turint omenyje aplinkybę, kad atskirai vertinant iš kiekvieno
asmeninio naudojimo galinti kilti žala gali pasirodyti esant minimali ir dėl to nesukelti mokėjimo pareigos, kaip pažymėta
paskutiniame Direktyvos 2001/29 35 konstatuojamosios dalies sakinyje, kad būtų finansuota teisinga kompensacija, valstybės
narės gali įtvirtinti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui, kurį mokėtų ne suinteresuoti privatūs asmenys, o subjektai,
kurie disponuoja skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatais ar laikmenomis ir teisiškai ar faktiškai suteikia juos šiuo tikslu
privatiems asmenims arba teikia jiems atgaminimo paslaugą. Tokioje sistemoje mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui turi
mokėti šia įranga disponuojantys asmenys.
Tiesa, kad tokioje sistemoje, priešingai nei tariamai reikalaujama Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamojoje dalyje, teisingos
kompensacijos finansavimo skolininkai yra ne saugomų objektų naudotojai.
Vis dėlto pažymėtina, kad, viena vertus, šio finansavimo skolininkų veikla, t. y. atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenų
suteikimas privatiems naudotojams, arba jų teikiamos atgaminimo paslaugos sudaro būtiną faktinę prielaidą, kad fiziniai asmenys
galėtų daryti kopijas asmeniniam naudojimui. Kita vertus, niekas netrukdo tam, kad skolininkai atgautų mokestį už kopijavimą
asmeniniam naudojimui per aptariamos atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenų suteikimo kainą arba per suteiktos atgaminimo
paslaugos kainą. Taigi galiausiai mokesčio našta teks šią kainą mokančiam privačiam naudotojui. Šiomis sąlygomis privatus
naudotojas, kuriam suteikiama skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatai ar laikmenos arba kuriam teikiama atgaminimo paslauga,
iš tiesų laikytinas teisingos kompensacijos „netiesioginiu skolininku“.
Taigi, kadangi tokia sistema leidžia skolininkams perkelti mokesčio sąnaudas privatiems naudotojams ir todėl pastariesiems
teks mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui našta, ji laikytina atitinkančia „deramą pusiausvyrą“, kuri turi būti užtikrinta
tarp saugomų objektų autorių ir naudotojų interesų.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas
aiškintinas taip, kad „derama pusiausvyra“, kuri turi būti užtikrinta tarp suinteresuotųjų asmenų, reiškia, jog teisinga kompensacija
būtinai turi būti apskaičiuojama remiantis saugomų kūrinių autoriams sukeltos žalos, įvedus kopijavimo asmeniniam naudojimui
išimtį, kriterijumi. Šios „deramos pusiausvyros“ reikalavimus atitinka nuostata, pagal kurią asmenys, kurie disponuoja skaitmeninio
atgaminimo įranga, aparatais ar laikmenomis ir teisiškai ar faktiškai suteikia šią įrangą šiuo tikslu privatiems asmenims
arba teikia jiems atgaminimo paslaugą, yra teisingos kompensacijos finansavimo skolininkai, nes šie asmenys turi galimybę
perkelti realią šio finansavimo naštą privatiems naudotojams.
Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
Savo trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
iš esmės klausia, ar pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą egzistuoja būtinas ryšys tarp teisingai kompensacijai
finansuoti skirto mokesčio taikymo skaitmeninio atgaminimo įrangai, aparatams ir laikmenoms bei preziumuojamo jų naudojimo
kopijuoti asmeniniam naudojimui. Jis taip pat klausia, ar mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas visai skaitmeninio
atgaminimo įrangai, visiems aparatams ir visoms laikmenoms, kai jie akivaizdžiai skirti kitam tikslui nei kopijavimas asmeniniam
naudojimui, atitinka Direktyvą 2001/29.
Pirmiausia konstatuotina, kad teisingos kompensacijos finansavimo sistema, kaip aprašytoji šio sprendimo 46 ir 48 punktuose,
atitinka „deramos pusiausvyros“ reikalavimus, tik jeigu nagrinėjama atgaminimo įranga, aparatai ir laikmenos gali būti naudojami
kopijuoti asmeniniam naudojimui ir todėl sukelti žalą saugomo kūrinio autoriui. Taigi, atsižvelgiant į šiuos reikalavimus,
mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas šiai skaitmeninio atgaminimo įrangai, aparatams ir laikmenoms būtinai
turi būti susijęs su jų naudojimu kopijuoti asmeniniam naudojimui.
Todėl mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas absoliučiai visų rūšių skaitmeninio atgaminimo įrangai, aparatams
ir laikmenoms, įskaitant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo tiesiogiai paminėtą atvejį, kai juos įgijo
ne fiziniai asmenys akivaizdžiai kitiems tikslams nei kopijuoti asmeniniam naudojimui, nėra suderinamas su Direktyvos 2001/29
5 straipsnio 2 dalimi.
Tačiau jeigu nagrinėjama įranga buvo perduota fiziniams asmenims privačiai naudoti, nebūtina įrodyti, kad jie šia įranga iš
tiesų darė kopijas asmeniniam naudojimui ir taip faktiškai sukėlė žalą saugomo kūrinio autoriui.
Šių fizinių asmenų atveju daroma teisinga prielaida, kad jie visiškai pasinaudos tokiu įrangos suteikimu, t. y. jie linkę
panaudoti visas šios įrangos funkcijas, įskaitant atgaminimo galimybę.
Taigi, siekiant pateisinti mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymą, paprasčiausiai pakanka, kad tokia įranga
ar tokiais aparatais galėtų būti padarytos kopijos, jei ši įranga ar šie aparatai suteikiami fiziniams asmenims kaip privatiems
naudotojams.
Tokį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2001/29 35 konstatuojamosios dalies tekstas. Jame kaip naudingas kriterijus nustatant
teisingos kompensacijos dydį minima ne tiesiog „žala“, o „galima žala“. Žalos „galimumas“ saugomo kūrinio autoriui paaiškinamas
tuo, ar įvykdoma privaloma išankstinė sąlyga, kad fiziniam asmeniui suteikiama kopijas leidžianti daryti įranga ar aparatai,
o faktiškai kopijos asmeniniam naudojimui nebūtinai turi būti padarytos.
Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad autorių teisės požiūriu reikia atsižvelgti į paprasčiausią galutinio naudotojo,
nagrinėtu atveju – viešbučio kliento, galimybę, naudojant viešbučio suteiktą televizorių ir televizijos signalą, žiūrėti transliuojamus
kūrinius, o ne į tai, ar šie klientai iš tiesų naudojosi tokia prieiga (2006 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
SGAE
, C‑306/05, Rink. p. I‑11519, 43 ir 44 punktai).
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio
2 dalies b punktas aiškintinas taip, jog tarp teisingai kompensacijai finansuoti skirto skaitmeninio atgaminimo įrangos, aparatų
ir laikmenų mokesčio bei preziumuojamo jų naudojimo kopijuoti asmeniniam naudojimui būtinas tam tikras ryšys. Todėl mokesčio
už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas visai skaitmeninio atgaminimo įrangai, visiems aparatams ir visoms laikmenoms,
kai jie nėra suteikiami privatiems naudotojams ir akivaizdžiai skirti kitam tikslui nei kopijavimas asmeniniam naudojimui,
neatitinka Direktyvos 2001/29.
Dėl penktojo klausimo
Savo penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Ispanijos Karalystės įvesta
sistema, pagal kurią mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikomas absoliučiai visai skaitmeninio atgaminimo įrangai,
visiems aparatams ir visoms laikmenoms, nepaisant to, kaip ši įranga, aparatai ir laikmenos naudojamos, atitinka Direktyvą 2001/29.
Šiuo klausimu pasakytina, kad nusistovėjusioje teismo praktikoje įtvirtinta, kad kitose procedūrose nei dėl įsipareigojimų
neįvykdymo Teisingumo Teismas nėra kompetentingas priimti sprendimo dėl nacionalinės nuostatos atitikties Sąjungos teisei.
Šią kompetenciją turi nacionaliniai teismai, prireikus pasitelkę prejudicinio sprendimo procedūrą ir gavę iš Teisingumo Teismo
reikiamas nuorodas dėl šios teisės reikšmės ir aiškinimo (žr. 1990 m. kovo 22 d. Sprendimo
Triveneta Zuccheri ir kt. prieš Komisiją,
C‑347/87, Rink. p. I‑1083, 16 punktą).
Taigi būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgęs į atsakymus į pirmuosius keturis klausimus,
turi įvertinti Ispanijos mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui sistemos atitiktį Direktyvai 2001/29.
Todėl Teisingumo Teismas neturi atsakyti į penktąjį prejudicinį klausimą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
„Teisingos kompensacijos“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos
2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 5 straipsnio 2 dalies
b punktą, yra autonomiška Sąjungos teisės sąvoka, kuri turi būti vienodai aiškinama visose valstybėse narėse, įvedusiose kopijavimo
asmeniniam naudojimui išimtį, neatsižvelgiant į šioms valstybėms narėms pripažįstamą galimybę, laikantis Sąjungos teisės,
be kita ko, tos pačios direktyvos, apibrėžtų ribų, nustatyti šios teisingos kompensacijos formą, finansavimo ir surinkimo
sąlygas bei dydį.
2.
Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas aiškintinas taip, kad „derama pusiausvyra“, kuri turi būti užtikrinta tarp
suinteresuotųjų asmenų, reiškia, jog teisinga kompensacija būtinai turi būti apskaičiuojama remiantis saugomų kūrinių autoriams
sukeltos žalos, įvedus kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį, kriterijumi. Šios „deramos pusiausvyros“ reikalavimus atitinka
nuostata, pagal kurią asmenys, kurie disponuoja skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatais ar laikmenomis ir teisiškai ar faktiškai
suteikia šią įrangą šiuo tikslu privatiems asmenims arba teikia jiems atgaminimo paslaugą, yra teisingos kompensacijos finansavimo
skolininkai, nes šie asmenys turi galimybę perkelti realią šio finansavimo naštą privatiems naudotojams.
3.
Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas aiškintinas taip, jog tarp teisingai kompensacijai finansuoti skirto skaitmeninio
atgaminimo įrangos, aparatų ir laikmenų mokesčio bei preziumuojamo jų naudojimo kopijuoti asmeniniam naudojimui būtinas tam
tikras ryšys. Todėl mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas visai skaitmeninio atgaminimo įrangai, visiems aparatams
ir visoms laikmenoms, kai jie nėra suteikiami privatiems naudotojams ir akivaizdžiai skirti kitam tikslui nei kopijavimas
asmeniniam naudojimui, neatitinka Direktyvos 2001/29.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.