CELEX: 62008CJ0096
Sijoittautumisvapaus
Välitön verotus
Ammattikoulutusmaksu
Valtion alueelle sijoittautuneiden yritysten maksettavaksi kuuluvan maksun laskentaperuste
Toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen sivuliikkeen palveluksessa olevien työntekijöiden palkkakustannusten huomioon ottaminen
Kaksinkertainen verotus
Mahdollisuus saada maksun bruttomäärää alennetuksi

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 43 ja EY 48 artiklan tulkintaa.
Pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajana on CIBA Speciality Chemicals Central and Eastern Europe Szolgáltató, Tanácsadó
és Keresdedelmi kft (jäljempänä CIBA) ja vastaajana Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal (APEH) Hatósági Főosztály (verohallituksen
vero- ja valtiovaraintarkastuksen pääosasto, jäljempänä APEH) ja joka koskee CIBA:n maksettavaksi kuuluvan ammattikoulutusmaksun
määrää.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Kansallinen säännöstö
Ammattikoulutusmaksusta ja koulutuksen kehittämistuesta vuonna 2003 annetun lain nro LXXXVI (A szakképzési hozzájárulásról
és a képzés fejlesztésének támogatásáról szóló 2003. évi LXXXVI. Törvény; Magyar Közlöny 2003/131; jäljempänä vuonna 2003
annettu laki) 2 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Ammattikoulutusmaksuvelvollisuus koskee 3 ja 4 momentin säännökset huomioon ottaen yhtiöitä, joiden kotipaikka on valtion
alueella – –.”
Vuonna 2003 annetun lain 2 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Ammattikoulutusmaksuvelvollisuus koskee myös niitä oikeushenkilöitä, joiden kotipaikka on ulkomailla mutta jotka harjoittavat
elinkeinotoimintaa valtion alueella, varsinaista oikeushenkilöllisyyttä vailla olevia yrityksiä, henkilöyhtymiä ja muita organisaatioita,
joiden kotipaikka on ulkomailla mutta joilla on Unkarissa kiinteä toimipaikka tai sivuliike.”
Kyseisen lain 3 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Ammattikoulutusmaksun laskentaperusteena ovat
a)      vuonna 2000 annetun kirjanpitolain nro C (A számvitelről szóló 2000. évi C. törvény) 79 §:n 2 momentin mukaisesti lasketut
palkkakustannukset – –”
CIBA:n ja Unkarin hallituksen esittämien kirjallisten huomautusten mukaan Unkarin tasavallassa perustetussa työmarkkinarahastossa
on alarahasto, jonka varat on tarkoitettu käytettäviksi ammatilliseen koulutukseen ja jolla pyritään vuonna 2003 annetun lain
8 §:n 1 momentin mukaan lisäämään kansantalouden vaatimusten mukaisesti koulutettujen ammattilaisten määrää sekä kehittämään
näiden henkilöiden ammatillisia valmiuksia.
Näiden huomautusten mukaan maksuvelvollinen voi saada alennettua sen ammattikoulutusmaksun bruttomäärää, joka on suoritettava
tähän alarahastoon,
–        järjestämällä käytännön harjoittelua vuonna 2003 annetun lain 4 §:n mukaisesti tai
–        tekemällä koulutussopimuksen maksuvelvollisen palveluksessa olevia työntekijöitä varten, 33 prosentilla tuosta määrästä, taikka
–        maksamalla kehittämisavustusta korkea-asteen tai ammatilliselle oppilaitokselle, 75 prosentilla tuosta määrästä.

Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymys
CIBA:n kotipaikka on Unkarissa, ja sillä on velvollisuus suorittaa ammattikoulutusmaksu. Yhtiöllä on sivuliike Tšekin tasavallassa,
jossa se maksaa tämän sivuliikkeen palveluksessa olevia työntekijöitä koskevia veroja ja maksuja, ne maksut mukaan luettuina,
jotka suoritetaan Tšekin kansallisen lainsäädännön mukaisesti työllisyyspoliittisin perustein.
Vuosia 2003 ja 2004 koskevassa jälkitarkastuksessa Unkarin veroviranomaiset totesivat, että CIBA:lla oli maksamaton verovelka.
Tämä pääasian vastaajana nyt oleva viranomainen vahvisti oikaisuvaatimuksen johdosta antamallaan päätöksellä kyseisen verovelan,
joka perustui muun muassa juuri niihin ammattikoulumaksuihin, joita CIBA ei ollut suorittanut.
CIBA on ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa kiistänyt sen maksettavaksi määrätyn ammattikoulutusmaksun laskentaperusteen
EY 43 artiklan mukaisuuden siksi, että laskentaperusteeseen kuuluviin palkkakustannuksiin sisällytetään sellaisen yrityksen
osalta, jonka kotipaikka on Unkarissa, ne palkkakustannukset, jotka koskevat Unkarin valtion alueen ulkopuolelle sijoittautuneita
sivuliikkeitä. CIBA on esittänyt, että sille aiheutuu tämän johdosta kaksinkertainen maksuvelvollisuus niihin työntekijöihin
nähden, jotka ovat sen palveluksessa Tšekin tasavallassa. Se väittää lisäksi, ettei se voi näiden työntekijöiden osalta hyötyä
Unkarin kansallisten työvoimaviranomaisten järjestämästä ammatillisesta koulutuksesta ja ettei sillä ole myöskään mahdollisuutta
järjestää käytännön harjoittelua, tehdä koulutussopimuksia tai maksaa kehittämisavustuksia.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, ettei ammattikoulutusmaksuun sovelleta kaksinkertaisen verotuksen välttämisestä
eikä veronkierron ehkäisemisestä tulo- ja varallisuusverotuksessa Prahassa 14.1.1993 Unkarin tasavallan ja Tšekin tasavallan
välillä allekirjoitettua sopimusta, minkä vuoksi olisi selvitettävä, onko vuonna 2003 annetulla lailla siksi, että siinä velvoitetaan
yhtiö, jonka kotipaikka on Unkarissa, suorittamaan ammattikoulutusmaksu silloinkin, kun sen palveluksessa on työntekijöitä
tämän jäsenvaltion ulkopuolella, katsottava rajoitettavan sijoittautumisvapauden käyttämistä.
Pest Megyei Bíróság on tässä vaiheessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Voidaanko EY 43 ja EY 48 artiklassa vahvistetun sijoittautumisvapauden periaatteen tulkita olevan esteenä sellaiselle lainsäädännölle,
jonka mukaan Unkariin sijoittautuneen yhtiön on maksettava ammattikoulutusmaksu, jos sen palveluksessa on työntekijöitä sen
ulkomaisessa sivuliikkeessä ja se vastaa verovelvoitteistaan ja muista työsuhteisiin perustuvista maksuvelvoitteistaan tämän
työvoiman osalta sivuliikkeen sijaintivaltiossa?”

Unionin tuomioistuimen toimivalta
Pääasian oikeudenkäynnissä on kyse CIBA:n tilikausista 2003 ja 2004, vaikka Unkarin tasavalta liittyi Euroopan unioniin vasta
1.5.2004.
Unionin tuomioistuimella on toimivalta tulkita EY:n perustamissopimuksen määräyksiä ainoastaan siltä osin kuin on kyse niiden
soveltamisesta uudessa jäsenvaltiossa sen Euroopan unioniin liittymisen jälkeen (ks. vastaavasti asia C-302/04, Ynos, tuomio
10.1.2006, Kok., s. I-371, 36 kohta ja asia C-64/06, Telefónica O2 Czech Republic, tuomio 14.6.2007, Kok., s. I-4887, 23 kohta).
Osa pääasian tosiseikoista on tapahtunut tämän päivän jälkeen, minkä vuoksi unionin tuomioistuin on toimivaltainen vastaamaan
esitettyyn kysymykseen.

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy pääasiallisesti sitä, ovatko EY 43 ja EY 48 artikla esteenä sellaiselle jäsenvaltion
lainsäädännölle, jonka nojalla yritys, jonka kotipaikka on tässä valtiossa, on velvollinen maksamaan ammattikoulutusmaksun
kaltaisen maksun, jonka määrä lasketaan yrityksen palkkakustannusten perusteella, sellaisen tämän yrityksen sivuliikkeen palkkakustannukset
mukaan luettuina, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, jossa yritys myös maksaa tämän sivuliikkeen palveluksessa
olevia työntekijöitä koskevia veroja ja maksuja.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sijoittautumisvapaus, joka EY 43 artiklassa tunnustetaan jäsenvaltioiden kansalaisille
ja joka sisältää oikeuden ryhtyä harjoittamaan ja harjoittaa itsenäistä ammattia sekä oikeuden perustaa ja johtaa yrityksiä
niillä edellytyksillä, jotka sijoittautumisvaltion lainsäädännön mukaan koskevat sen kansalaisia, sisältää EY 48 artiklan
mukaan niiden jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti perustettujen yhtiöiden, joiden sääntömääräinen kotipaikka, keskushallinto
tai päätoimipaikka on Euroopan yhteisön alueella, oikeuden harjoittaa toimintaansa kyseisessä jäsenvaltiossa tytäryhtiön,
sivuliikkeen tai kauppaedustajan liikkeen välityksellä (ks. mm. asia C-446/03, Marks & Spencer, tuomio 13.12.2005, Kok., s.
I-10837, 30 kohta; C‑374/04, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, tuomio 12.12.2006, Kok., s. I-11673,
42 kohta ja asia C-314/08, Filipiak, tuomio 19.11.2009, 59 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Vaikka sijoittautumisvapautta koskevien määräysten tarkoituksena on niiden sanamuodon mukaan varmistaa se, että muista jäsenvaltioista
tulevia kohdellaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia, niiden vastaista on myös se,
että lähtöjäsenvaltio estää omaa kansalaistaan tai oman lainsäädäntönsä mukaisesti perustettua yhtiötä sijoittautumasta toiseen
jäsenvaltioon (ks. asia C‑298/05, Columbus Container Services, tuomio 6.12.2007, Kok., s. I‑10451, 33 kohta; asia C-157/07,
Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, tuomio 23.10.2008, Kok., s. I-8061, 29 kohta ja em. asia Filipiak, tuomion
60 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sijoittautumisvapauden rajoituksina on myös pidettävä kaikkia toimia, joilla kielletään
tämän vapauden käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi (ks. em. asia Columbus Container Services,
tuomion 34 kohta ja em. asia Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, tuomion 30 kohta).
CIBA katsoo, että ammattikoulutusmaksua koskeva kansallinen sääntely on omiaan saamaan yrityksen, jonka kotipaikka on Unkarin
valtion alueella, luopumaan liikkeen perustamisesta toiseen jäsenvaltioon. CIBA:n mukaan ammattikoulutusmaksun, joka lasketaan
tällaisen yrityksen palkkakustannusten perusteella, tässä liikkeessä työskenteleviä työntekijöitä koskevat palkkakustannukset
mukaan luettuina, maksuvelvollisuus johtaa kaksinkertaiseen maksuvelvollisuuteen, sillä jäsenvaltio, johon yritys on sijoittautunut,
velvoittaa vastaavaan maksusuoritukseen siellä työskentelevien työntekijöiden osalta.  CIBA katsoo, että sillä on näin ollen
velvollisuus suorittaa Tšekin tasavallan työllisyyspoliittiset maksut niiden työntekijöiden osalta, jotka ovat sen Tšekin
tasavallassa sijaitsevan sivuliikkeen palveluksessa.
CIBA väittää lisäksi, ettei ammattikoulutusmaksua ole pidettävä verona, koska maksu suoritetaan valtion talousarvion ulkopuolelle
jäävän sellaisen julkisen rahaston alarahastolle, jonka varat on tarkoitettu käytettäväksi ammattikoulutukseen, ja koska nämä
maksut ja ne suoritukset, jotka maksetaan tästä rahastosta kansallisen lainsäädännön mukaan ammatillisille ja/tai muille oppilaitoksille,
ovat välittömässä yhteydessä toisiinsa.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ja unionin tuomioistuimelle esitetyistä huomautuksista käy ilmi, että ammattikoulutusmaksu on maksuvelvoite,
joka koskee vuonna 2003 annetun lain soveltamisalaan kuuluvia yhtiöitä, kuten lain 2 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään, ja joka
lasketaan saman lain 3 §:n mukaan näiden yhtiöiden palkkakustannusten perusteella. Ammattikoulutusmaksuilla rahoitetaan unkarilaista
työmarkkinarahastoa, jolla tuetaan CIBA:n lausumien mukaan Unkarissa toimivia ammatillisia oppilaitoksia.
Se, että ammattikoulutusmaksu lasketaan maksuvelvollisten yhtiöiden palkkakustannusten eikä niiden tulojen tai voittojen perusteella
tai että maksu suoritetaan valtion yleisen talousarvion ulkopuoliseen rahastoon, jonka varat on tarkoitettu erityiseen käyttöön,
ei sellaisenaan merkitse sitä, että sen olisi katsottava jäävän välittömän verotuksen ulkopuolelle.
Kuten julkisasiamies lisäksi on todennut ratkaisuehdotuksensa 21 kohdassa, asiassa ei ole käynyt ilmi, että nämä yhtiöt saisivat
suoraan minkäänlaisia vastasuorituksia maksamansa ammattikoulutusmaksun perusteella. Unkarin hallitus painottaa tässä yhteydessä
huomautuksissaan sitä, että ammattikoulutusmaksu ei ole luonteeltaan sellainen työnantajamaksu, joka tuottaisi työntekijöille
subjektiivisen oikeuden osallistua ammatilliseen koulutukseen. Näin on siksi, että valtio päättää Unkarin hallituksen mukaan
siitä, missä muodossa suoritettu maksu ohjataan ammatillisen koulutuksen tason parantamiseen Unkarin työmarkkinoilla. Näiden
toteamusten paikkansapitävyyden selvittäminen kuuluu kuitenkin ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
On huomattava – jos oletetaan, että ammattikoulutusmaksu kuuluu välittömän verotuksen alaan ja että kaksinkertaisena verotuksena
voidaan pitää sitä, että CIBA:n on maksettava yhtäältä ammattikoulutusmaksu sellaisen laskentaperusteen mukaisesti, jossa
otetaan huomioon sen Tšekin tasavallassa sijaitsevan sivuliikkeen palkkakustannukset, ja toisaalta Tšekin tasavallan työllisyyspoliittiset
maksut sivuliikkeen työntekijöiden osalta –, että tällainen verotuksellinen haitta perustuu siihen, että kaksi jäsenvaltiota
käyttää samanaikaisesti verotusvaltaansa (ks. vastaavasti asia C-513/04, Kerckhaert ja Morres, tuomio 14.11.2006, Kok., s.
I‑10967, 20 kohta ja asia C-67/08, Block, tuomio 12.2.2009, Kok., s. I-883, 28 kohta).
Kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdyillä sopimuksilla on tarkoitus poistaa edellisessä kohdassa mainittuun kansallisten
verojärjestelmien rinnakkaisuuteen perustuvat kielteiset vaikutukset sisämarkkinoiden toimintaan tai lieventää niitä (em.
asia Kerckhaert ja Morres, tuomion 21 kohta ja em. asia Block, tuomion 29 kohta).
Unionin oikeudessa ei sen nykytilassa kuitenkaan vahvisteta pääasian kaltaisen tilanteen osalta yleisiä perusteita toimivallan
jakamiseksi jäsenvaltioiden välillä, kun on kyse kaksinkertaisen verotuksen poistamisesta Euroopan unionissa. Eri jäsenvaltioissa
sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 23.7.1990 annettua neuvoston direktiiviä
90/435/ETY (EYVL L 225, s. 6), kaksinkertaisen verotuksen poistamisesta etuyhteydessä keskenään olevien yritysten tulonoikaisun
yhteydessä 23.7.1990 tehtyä yleissopimusta (EYVL L 225, s. 10) ja säästöjen tuottamien korkotulojen verotuksesta 3.6.2003
annettua neuvoston direktiiviä 2003/48/EY (EUVL L 157, s. 38) lukuun ottamatta yhtenäistämistä tai yhdenmukaistamista koskevaa
toimenpidettä, jolla pyrittäisiin poistamaan kaksinkertainen verotus, ei siis tähän päivään mennessä ole unionin oikeudessa
toteutettu (ks. em. asia Kerckhaert ja Morres, tuomion 22 kohta ja em. asia Block, tuomion 30 kohta).
Tästä seuraa, että unionin oikeuden nykytilassa jäsenvaltioilla on tällä alalla – unionin oikeuden noudattamisen asettamissa
rajoissa – tietty itsenäisyys ja että niillä näin ollen ei ole velvollisuutta mukauttaa omia verotusjärjestelmiään muiden
jäsenvaltioiden eri verotusjärjestelmiin muun muassa estääkseen kaksinkertaisen verotuksen, jota aiheutuu näiden jäsenvaltioiden
verotusvallan rinnakkaisesta käyttämisestä (ks. vastaavasti em. asia Columbus Container Services, tuomion 51 kohta ja em.
asia Block, tuomion 31 kohta).
CIBA:n väitteissä tarkoitettu kaksinkertainen verotus, vaikka siitä olisikin kysymys, ei näin ollen ole sellaisenaan perustamissopimuksessa
kielletty rajoitus (ks. vastaavasti asia C‑194/06, Orange European Smallcap Fund, tuomio 20.5.2008, Kok., s. I-3747, 42 kohta
ja asia C-128/08, Damseaux, tuomio 16.7.2009, Kok., 27 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Euroopan komissio esittää kuitenkin, että ammattikoulutusmaksua on pidettävä erityisenä verona, joka kannetaan työntekijöiden
intressissä ja joka voidaan rinnastaa yhdistetyissä asioissa C‑369/96 ja C‑376/96, Arblade ym., 23.11.1999 annetussa tuomiossa
(Kok., s. I-8453) kyseessä olleisiin työnantajamaksuihin.
Kyseisen tuomion 50 kohdassa todettiin, että palvelujen tarjoamisen vapautta rajoitetaan sellaisella kansallisella lainsäädännöllä,
jonka mukaan työnantajan on toimiessaan perustamissopimuksessa tarkoitettuna palvelujen tarjoajana maksettava työnantajamaksuja
vastaanottavan jäsenvaltion rahastoon niiden maksujen lisäksi, joita se on jo maksanut sijoittautumisjäsenvaltionsa rahastoon,
koska tällaisesta velvollisuudesta aiheutuu kustannuksia ja ylimääräisiä hallinnollisia ja taloudellisia rasituksia toiseen
jäsenvaltioon sijoittautuneille yrityksille, minkä vuoksi nämä eivät ole yhdenvertaisessa kilpailuasemassa niiden työnantajien
kanssa, jotka ovat sijoittautuneet vastaanottavaan jäsenvaltioon, ja voivat tästä syystä luopua tarjoamasta palveluja siellä.
Ammattikoulutusmaksu poikkeaa edellä tarkoitetuista maksuista, jotka oli maksettava kustakin tilapäisesti työhön lähetetystä
työntekijästä heidän sosiaaliturvaansa varten (ks. em. yhdistetyt asiat Arblade ym., tuomion 48, 49 ja 80 kohta), sillä yritykset
eivät maksa ammattikoulutusmaksua, kuten edellä 22 ja 24 kohdassa on todettu, välittömän edun saamiseksi itselleen ja vielä
vähemmän työntekijöilleen, vaan maksulla rahoitetaan valtion rahastoa, josta myönnetään tukia ammatillisille oppilaitoksille
Unkarissa. Ammattikoulutusmaksua ei näin ollen voida rinnastaa edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Arblade ym. kyseessä
olleisiin työnantajamaksuihin, ellei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittaman selvityksen, johon viitattiin edellä
24 kohdassa, perusteella muuta todeta.
CIBA ja komissio tuovat lisäksi esiin kaksi ammattikoulutusmaksua koskeviin säännöksiin liittyvää seikkaa, jotka niiden mukaan
rajoittavat sijoittautumisvapautta siitä riippumatta, onko kyseessä kaksinkertainen verotus vai ei.
Ensinnäkin tämän maksun maksuvelvollisuus kohdistuu niiden mukaan sellaisen yrityksen kokonaispalkkakustannuksiin, jonka kotipaikka
on Unkarissa mutta jolla on liikkeitä tämän jäsenvaltion ulkopuolella, vaikka vain Unkarin valtion alueella palkatut työntekijät
voivat osallistua unkarilaisen työmarkkinarahaston rahoittamaan koulutukseen.
Toiseksi yritys, jonka kotipaikka on Unkarissa mutta jolla on liikkeitä tämän jäsenvaltion ulkopuolella, on velvollinen maksamaan
ammattikoulutusmaksun sellaisista työntekijöistä, joiden osalta kansallisen oikeuden mukaisia mahdollisuuksia saada maksettavan
ammattikoulutuksen bruttomäärää alennettua ei ole olemassa.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt nimenomaista kysymystä näistä pääasiassa kyseessä oleviin säännöksiin
liittyvistä kahdesta seikasta, ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, kuten edellä 11 kohdassa on todettu, että se pohtii sen
velvollisuuden yhteensopivuutta sijoittautumisvapauden kanssa, jonka mukaan yhtiön, jonka kotipaikka on Unkarissa, on maksettava
ammattikoulutusmaksu tämän yhtiön toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan sivuliikkeen palkkakustannusten osalta. Koska näillä
seikoilla on tässä yhteydessä merkitystä, ne on tutkittava, jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle kyettäisiin
antamaan hyödyllinen vastaus.
Väitteestä, jonka mukaan yhtiön palveluksessa Tšekin tasavallassa työskentelevät työntekijät eivät voi hyötyä unkarilaisen
työmarkkinarahaston rahoittamasta koulutuksesta, todettakoon, että jäsenvaltiolla, jossa yrityksellä on kotipaikka, on kaksinkertaisen
verotuksen välttämiseksi tehdyn sopimuksen puuttuessa oikeus verottaa tätä yhtiötä yleisesti (ks. vastaavasti asia C‑279/93,
Schumacker, tuomio 14.2.1995, Kok., s. I‑225, 32 kohta ja asia C-414/06, Lidl Belgium, tuomio 15.5.2008, Kok., s. I-3601,
tuomion 33 kohta).
Se, ettei niillä työntekijöillä, jotka ovat CIBA:n palveluksessa Tšekin tasavallassa, ole ehkä mahdollisuutta osallistua mainittuun
koulutukseen, olisi ainoastaan seurausta Unkarin tasavallalla olevasta verotus- ja varainkäyttövallasta, kun muistetaan, että
ennakkoratkaisupyynnön mukaan ammattikoulutusmaksu ei kuulu edellä 11 kohdassa mainitun sopimuksen soveltamisalaan. Näin ollen
tätä seikkaa ei voida pitää sellaisenaan sijoittautumisvapauden vastaisena rajoituksena.
Vuonna 2003 annetun lain soveltamisalaan kuuluvan yhtiön mahdollisuuksista saada ammattikoulutusmaksun bruttomäärää alennettua
todetaan CIBA:n ja Unkarin hallituksen huomautuksissa, kuten edellä 7 kohdassa on jo tuotu esiin, että tällainen yhtiö voi
saada maksun alennettua järjestämällä käytännön harjoittelua, tekemällä koulutussopimuksen omia työntekijöitään varten tai
maksamalla kehittämisavustusta korkea-asteen tai ammatilliselle oppilaitokselle.
Koska tällainen yhtiö voi ryhtyä näihin toimenpiteisiin siitä riippumatta, onko sillä velvollisuutta ammattikoulutusmaksun
suorittamiseen, mistä voisi olla kyse muun muassa silloin, kun yritys järjestää koulutusta omille työntekijöilleen, mahdollisuutta
vähentää tällaisen koulutuksen kustannukset ammattikoulutusmaksun bruttomäärästä on pidettävä etuna.
CIBA:n huomautuksista käy kuitenkin ilmi, että edellä mainitut mahdollisuudet saada maksettavan ammattikoulutusmaksun bruttomäärää
alennettua on määritelty Unkarin kansallisessa oikeudessa. CIBA ja Unkarin hallitus ovat todenneet istunnossa, että tällä
tavoin järjestettyjä koulutuspalveluja on tarjottava Unkarin valtion alueella. CIBA:n mukaan osallistuminen tällaiseen koulutukseen,
vaikka sen Tšekin tasavallassa sijaitsevan sivuliikkeen palveluksessa olevaa henkilöstöä ei olekaan estetty osallistumasta
siihen, johtaisi etenkin matkakuluista aiheutuviin lisäkustannuksiin ja olisi hyödytöntä Unkarin ja Tšekin koulutusjärjestelmien
välisten erojen vuoksi.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava kolmessa edeltävässä kohdassa mainitut järjestelmän erityispiirteet
ja niiden käytännön vaikutukset. Ellei tässä tutkinnassa muuta havaita, näyttää siltä, että pääasian kantajan kaltaiselle
yhtiölle Unkarin oikeudessa säädettyjä mahdollisuuksia saada maksettavaksi tulevan ammattikoulutusmaksun bruttomäärää alennettua
ei voida käytännössä soveltaa jossakin toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan liikkeen osalta.
Jos näin on, sellaisen yhtiön, jonka kotipaikka on Unkarissa ja jolla on liike jossakin toisessa jäsenvaltiossa, tilanne ei
ole edellä 40 kohdassa yksilöityyn etuun nähden yhtä edullinen kuin sellaisen yhtiön tilanne, joka harjoittaa toimintaansa
ainoastaan Unkarin valtion alueella (ks. analogisesti em. asia Lidl Belgium, tuomion 25 kohta ja em. asia Filipiak, tuomion
67 kohta).
Näin ollen ne vaikeudet, joita yhtiöllä, jonka kotipaikka on Unkarissa, on käytännössä, kun se haluaa käyttää hyväkseen toisessa
jäsenvaltiossa sijaitsevan liikkeen osalta Unkarin lainsäädännössä säädettyjä keinoja saada maksettavan ammattikoulutusmaksun
bruttomäärää alennettua, voivat, jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vahvistaa ne, saada yhtiön luopumaan EY 43 ja
EY 48 artiklassa tarkoitetun sijoittautumisvapauden käyttämisestä ja rajoittavat näin tätä vapautta (ks. analogisesti em.
asia Filipiak, tuomion 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksessa taattuja perusvapauksia rajoittava toimenpide voi olla sallittu ainoastaan,
jos sitä voidaan pitää perusteltuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Lisäksi tällaisessa tapauksessa toimenpiteellä
on voitava taata kyseessä olevan tavoitteen toteuttaminen, eikä tällä toimenpiteellä saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän
tavoitteen saavuttamiseksi (ks. mm. asia C-527/06, Renneberg, tuomio 16.10.2008, Kok., s. I-7735, 81 kohta).
Unkarin hallitus ei ole kuitenkaan vedonnut mihinkään tällaiseen mahdolliseen oikeuttamisperusteeseen, eikä ennakkoratkaisua
pyytänyt tuomioistuin ole esittänyt mitään tällaista perustetta
Joka tapauksessa on todettava, että edellä 44 kohdassa yksilöidyn rajoituksen kaltaista rajoitusta ei voida perustella tarpeella
turvata pääasiassa kyseessä olevan ammattikoulutusmaksun kaltaisen sääntelyn johdonmukaisuus. Unionin tuomioistuin edellyttää
tällaiseen oikeuttamisperusteeseen nojautuvan argumentin hyväksymiseltä sitä, että kyseessä oleva etu on välittömässä yhteydessä
siihen, että tämä etu kompensoidaan kantamalla tietty vero, ja tämän yhteyden välittömyyttä on arvioitava kyseessä olevan
sääntelyn päämäärään nähden (ks. vastaavasti asia C-182/08, Glaxo Wellcome, tuomio 17.9.2009, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Pääasiassa ei käy ilmi, että sitä, että sellaisen yhtiön, jonka kotipaikka on
Unkarissa, jossakin toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan sivuliikkeen palkkakustannukset otetaan huomioon, kompensoitaisiin
käytännössä tarjoamalla tälle yhtiölle mahdollisuus käyttää hyväkseen Unkarin lainsäädännössä säädettyjä keinoja saada suoritettavan
ammattikoulutusmaksun bruttomäärää alennettua tällaisessa liikkeessä suoritettujen koulutuskustannusten perusteella.
Lisäksi vuonna 2003 annetun lain 8 §:n 1 momentista ja Unkarin hallituksen huomautuksista käy ilmi, että ammattikoulutusmaksua
koskevan sääntelyn tavoitteena on nostaa työntekijöiden koulutustasoa Unkarin työmarkkinoilla. Maksettavaksi tulevan ammattikoulutusmaksun
bruttomäärän alentaminen niiden koulutuskustannusten perusteella, jotka on suoritettu Unkarin valtion alueen ulkopuolella,
voisi tietysti johtaa tämän tavoitteen toteuttamiseen osoitettujen tulojen alenemiseen. Tämä on kuitenkin puhtaasti taloudellinen
näkökohta, eikä sitä näin voida vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan pitää yleisen edun mukaisena pakottavana syynä (ks. vastaavasti
asia C‑436/00, X ja Y, tuomio 21.11.2002, Kok., s. I-10829, 50 kohta ja em. asia Glaxo Wellcome, tuomion 82 kohta).
Edellä esitetyn perusteella kysymykseen on vastattava, että EY 43 ja EY 48 artikla ovat esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle,
jonka nojalla yritys, jonka kotipaikka on kyseisessä valtiossa, on velvollinen suorittamaan ammattikoulutusmaksun kaltaisen
maksun, jonka määrä lasketaan yrityksen palkkakustannusten perusteella, sellaisen tämän yrityksen sivuliikkeen palkkakustannukset
mukaan luettuina, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, jos tällaisen yrityksen on käytännössä mahdotonta käyttää
tällaisen sivuliikkeensä osalta hyväkseen kyseisessä lainsäädännössä säädettyjä mahdollisuuksia tämän maksun alentamiseen
tai päästä osalliseksi tällaisista mahdollisuuksista.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
EY 43 ja EY 48 artikla ovat esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla yritys, jonka kotipaikka on kyseisessä
valtiossa, on velvollinen suorittamaan ammattikoulutusmaksun kaltaisen maksun, jonka määrä lasketaan yrityksen palkkakustannusten
perusteella, sellaisen tämän yrityksen sivuliikkeen palkkakustannukset mukaan luettuina, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon,
jos tällaisen yrityksen on käytännössä mahdotonta käyttää tällaisen sivuliikkeensä osalta hyväkseen kyseisessä lainsäädännössä
säädettyjä mahdollisuuksia tämän maksun alentamiseen tai päästä osalliseksi tällaisista mahdollisuuksista.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: unkari.