CELEX: 62009CJ0377
Článok 235 ES a článok 288 druhý odsek ES
Právomoc Súdneho dvora rozhodovať o žalobe o mimozmluvnú zodpovednosť podanej proti Európskemu spoločenstvu
Žaloba na uspokojenie pasív podľa článku 530 ods. 1 belgického zákona o obchodných spoločnostiach
Žaloba podaná správkyňou konkurznej podstaty akciovej spoločnosti proti Európskemu spoločenstvu
Právomoc vnútroštátnych súdov rozhodovať o takej žalobe

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 235 ES a článku 288 druhého odseku ES.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi F.‑E. Hanssensovu‑Enschovou, správkyňou konkurznej podstaty spoločnosti Agenor
SA (ďalej len „Agenor“), a Európskym spoločenstvom, ktorý sa týka uplatnenia si nároku voči Európskemu spoločenstvu vo výške
2 miliónov eur z dôvodu jeho údajne protiprávneho konania, ktoré viedlo k vyhláseniu konkurzu na majetok tejto spoločnosti.

Právny rámec
Podľa článku 530 ods. 1 belgického zákona o obchodných spoločnostiach:
„V prípade, že spoločnosť je v konkurze a nemá dostatok majetku, pričom vedenie spoločnosti sa dopustilo hrubej nedbanlivosti,
ktorá viedla k vyhláseniu konkurzu, každému jej správcovi alebo bývalému správcovi, ako aj každej ďalšej osobe oprávnenej
konať za spoločnosť môže byť uložená povinnosť uhradiť časť záväzkov alebo všetky záväzky spoločnosti buď samostatne, alebo
spoločne a nerozdielne, a to do výšky, v akej majetok spoločnosti nepostačuje na ich úhradu. ...“

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Predmetom podnikania spoločnosti Agenor je poskytovanie poradenských služieb, vypracúvanie posudkov a štúdií, vykonávanie
školení a ostatná duševná činnosť s tým súvisiaca. Na základe verejného obstarávania, ktoré sa uskutočnilo koncom roka 1994,
bola spoločnosť poverená činnosťou Kancelárie technickej pomoci (ďalej len „KTP“) v rámci európskeho programu „Leonardo da
Vinci“. Na tento účel uzatvorila 13. júna 1995 s Európskymi spoločenstvami prvú zmluvu na 12 mesiacov.
S prihliadnutím na rozpočtové možnosti Spoločenstiev môže byť účinnosť zmluvy na základe jej článku 3 predĺžená pod podmienkou,
že Komisia Európskych spoločenstiev bude spokojná so službami, ktoré poskytla spoločnosť Agenor. Uplatňovaním tohto ustanovenia
došlo postupne k uzatvoreniu zmlúv na obdobia od 1. júna 1996 do 31. mája 1997 a od 1. júna 1997 do 31. mája 1998.
Zmluva, ktorej účinnosť sa skončila 31. mája 1998, bola od 1. júna 1998 predĺžená dodatkom až do 30. septembra 1998. Následne
bola uzatvorená ďalšia zmluva na nové obdobie do 31. januára 1999.
Dňa 6. januára 1999 zaslala Komisia spoločnosti Agenor audítorskú správu, ktorá bola vypracovaná za obdobie od marca 1998.
Táto správa odhalila niektoré slabé stránky a nedostatky v rámci správy KTP. So zreteľom na pokračovanie zmluvného vzťahu
bolo tiež uvedené, že sa požaduje zásadné zlepšenie vo fungovaní KTP, pričom v prípade predĺženia zmluvy na dlhšie obdobie
ako do 31. januára 1999 by bolo potrebné vykonať reštrukturalizáciu KTP. V správe boli uvedené jednotlivé oblasti zlepšenia,
ktoré sa považujú za potrebné.
Dňa 29. januára 1999 Komisia spoločnosti Agenor navrhla uzatvorenie dodatku k práve účinnej zmluve, ktorým by sa predĺžila
jej účinnosť na obdobie do 15. februára 1999. Agenor však tento návrh neprijala. Komisia preto 11. februára 1999 konštatovala,
že zmluva bola k 31. januáru 1999 ukončená. Dňa 11. februára 1999 Agenor Komisii oznámila, že tento postoj spochybňuje.
Dňa 3. marca 1999 podala Agenor návrh na vyhlásenie konkurzu.
Dňa 30. januára 2004 žalobkyňa vo veci samej, konajúca ako správkyňa konkurznej podstaty spoločnosti Agenor, podala na Tribunal
de commerce de Bruxelles proti Spoločenstvu žalobu o zodpovednosť za škodu, ktorej právnym základom bol predovšetkým článok
530 ods. 1 belgického zákona o obchodných spoločnostiach, pričom Komisii vytkla jednak to, že spoločnosti Agenor uložila administratívne
obmedzenia, ktoré viedli k tomu, že konkurz bol nevyhnutný, ako aj to, že „opustila“ a „zlynčovala“ spoločnosť Agenor, a to
najmä tým, že odmietla dohodu, ktorá by predĺžila účinnosť zmluvy spájajúcej zmluvné strany.
Komisia spochybnila právomoc vnútroštátneho súdu, keď poukázala na to, že podľa článku 235 ES a článku 288 druhého odseku
ES má Súdny dvor ako jediný právomoc rozhodovať o návrhu, akým je návrh žalobkyne vo veci samej.
Podľa vnútroštátneho súdu pretrvávajú pochybnosti v súvislosti s otázkou, či Súdny dvor má podľa článku 288 druhého odseku
ES povinnosť rozhodovať o žalobách o mimozmluvnú zodpovednosť, ktoré podliehajú takému osobitnému právnemu režimu, akým je
režim článku 530 belgického zákona o obchodných spoločnostiach.
Tribunal de commerce de Bruxelles preto rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 288 [druhý odsek ES] vykladať v tom zmysle, že žaloba o zodpovednosť za škodu smerujúca k uloženiu povinnosti
Európskemu spoločenstvu uspokojiť pasíva v konkurznom konaní z dôvodu, že
de facto
malo oprávnenie spravovať obchodnú spoločnosť a dopustilo sa pri správe tejto spoločnosti hrubej nedbanlivosti, ktorá viedla
následne k vyhláseniu konkurzu, pričom táto žaloba je založená na článku 530 belgického zákona o obchodných spoločnostiach
a bola podaná správcom konkurznej podstaty, predstavuje žalobu o mimozmluvnú zodpovednosť v zmysle uvedeného článku 288 druhého
odseku ES?“

O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či žaloba o zodpovednosť Spoločenstva založená na vnútroštátnej právnej
úprave stanovujúcej osobitný právny režim, ktorý sa odlišuje od spoločného režimu dotknutého členského štátu v prípade zodpovednosti
za škodu, predstavuje žalobu o mimozmluvnú zodpovednosť v zmysle článku 288 druhého odseku ES, ktorá v súlade s článkom 235 ES
nespadá do právomoci vnútroštátnych súdov.
Žalobkyňa vo veci samej tvrdí, že vzhľadom na odkaz na „zásady spoločné pre právne poriadky členských štátov“ nachádzajúci
sa v článku 288 druhom odseku ES sa toto ustanovenie týka len uplatnenia všeobecnej mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva,
ako to v belgickom práve vyplýva napríklad z článku 1382 občianskeho zákonníka. Naopak žaloba, ktorej základ by sa nachádzal
v inom ustanovení, by spadala do právomoci vnútroštátnych súdov, aj keby nešlo o žalobu so zmluvným základom. Žalobu podľa
článku 530 belgického zákona o obchodných spoločnostiach, ktorý tvorí právny základ žaloby vo veci samej, tak nemožno považovať,
aj keď nemá zmluvný základ, za žalobu o všeobecnú mimozmluvnú zodpovednosť.
V súvislosti so žalobami smerujúcimi proti Spoločenstvu, prostredníctvom ktorých sa uplatňuje zodpovednosť Spoločenstva za
škodu, Zmluva ES upravuje rozdelenie právomocí medzi súdy Spoločenstva a vnútroštátne súdy.
Pokiaľ ide o mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva, tieto spory spadajú do právomoci Súdneho dvora. Článok 235 ES totiž stanovuje,
že Súdny dvor má právomoc rozhodovať spory týkajúce sa náhrady škody podľa článku 288 druhého odseku ES, ktorý uvedenú mimozmluvnú
zodpovednosť upravuje. Táto právomoc súdov Spoločenstva je výlučná (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 13. marca 1992,
Vreugdenhil/Komisia, C‑282/90, Zb. s. I‑1937, bod 14, ako aj z 26. novembra 2002, First a Franex, C‑275/00, Zb. s. I‑10943,
bod 43 a citovanú judikatúru).
Naopak, pokiaľ ide o spory týkajúce sa zmluvnej zodpovednosti Spoločenstva, Zmluva priznáva Súdnemu dvoru právomoc rozhodovať
tieto spory len v článku 238 ES, a to na základe arbitrážnej doložky pripojenej k zmluve uzavretej Spoločenstvom alebo v mene
Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. decembra 1986, Komisia/Zoubek, 426/85, Zb. s. 4057, bod 11, ako aj z 9. októbra
2001, Flemmer a i., C‑80/99 až C‑82/99, Zb. s. I‑7211, bod 42).
Vzhľadom na to, že článok 235 ES odkazuje len na druhý odsek článku 288 ES, ktorý sa týka iba mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva,
pričom zmluvná zodpovednosť Spoločenstva je upravená len v prvom odseku článku 288 ES, právomoc Súdneho dvora rozhodnúť o žalobe
založenej na tejto poslednej uvedenej zodpovednosti nemožno z článku 235 ES vyvodiť (pozri v tomto zmysle rozsudok Flemmer
a i., už citovaný, bod 42). So zreteľom na článok 240 ES z toho vyplýva, že spory týkajúce sa zmluvnej zodpovednosti Spoločenstva
spadajú pri neexistencii arbitrážnej doložky do právomoci vnútroštátnych súdov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. mája 2009,
Guigard/Komisia, C‑214/08 P, bod 41).
Z uvedeného vyplýva, že na účel určenia súdu príslušného rozhodnúť o osobitnej žalobe smerujúcej proti Spoločenstvu s cieľom
založiť jeho zodpovednosť za škodu treba skúmať, či predmetom tejto žaloby je zmluvná alebo mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva.
V tejto súvislosti je potrebné zohľadniť skutočnosť, že odkaz na článok 288 druhý odsek ES obsiahnutý v článku 235 ES sa v prípade
mimozmluvnej zodpovednosti týka len pojmu škoda v zmysle článku 288 druhého odseku ES, a to konkrétne škody, ktorú spôsobili
orgány alebo pracovníci Spoločenstva pri výkone svojich funkcií. Naopak odkaz na zásady spoločné pre právne poriadky členských
štátov obsiahnutý v článku 288 druhom odseku ES nespadá pod uvedený pojem. Účelom tohto odkazu je stanoviť podmienky, ktoré
treba splniť, aby bola Spoločenstvu uložená povinnosť nahradiť také škody.
Navyše, pokiaľ ide o žalobu vo veci samej, treba uviesť, ako pripúšťa aj žalobkyňa vo veci samej, že táto žaloba nemá zmluvný
základ. Okrem toho okolnosť, že uvedená žaloba podlieha osobitným podmienkam uplatnenia, a to najmä z dôvodu, že iba „hrubá
nedbanlivosť“ môže viesť k vzniku zodpovednosti dotknutej osoby, nemôže prekryť skutočnosť, že táto žaloba má podľa článku
288 druhého odseku ES všeobecnú povahu žaloby o náhradu škody v prípade mimozmluvnej zodpovednosti.
Za týchto podmienok okolnosť, že vnútroštátna právna úprava, ktorá je základom pre žalobu o mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva,
predstavuje osobitný právny režim, ktorý sa odlišuje od spoločného režimu dotknutého členského štátu v prípade zodpovednosti
za škodu, nemôže vylúčiť uvedenú žalobu z pôsobnosti článku 235 ES.
Rozsudok z 5. marca 1991, Grifoni/ESAE (C‑330/88, Zb. s. I‑1045, bod 20), na ktorý poukázala žalobkyňa vo veci samej, nemôže
vyvrátiť predchádzajúci záver, keďže žaloba, ktorá viedla k vydaniu tohto rozsudku, sa zakladá na zmluvnej zodpovednosti Spoločenstva.
Z tohto dôvodu tvrdenie žalobkyne vo veci samej, že popri zmluvnej zodpovednosti a mimozmluvnej zodpovednosti podľa článku
288 druhého odseku ES existuje tretia kategória zodpovednosti, ktorá podľa článku 240 ES spadá do právomoci vnútroštátnych
súdov, nie je dôvodné.
V dôsledku toho treba na položenú otázku odpovedať tak, že žaloba o mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva, aj keď sa zakladá
na vnútroštátnej právnej úprave stanovujúcej osobitný právny režim, ktorý sa odlišuje od spoločného režimu dotknutého členského
štátu v prípade zodpovednosti za škodu, nespadá podľa článku 235 ES v spojení s článkom 288 druhým odsekom ES do právomoci
vnútroštátnych súdov.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami účastníkov konania,
nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
Žaloba o mimozmluvnú zodpovednosť Európskeho spoločenstva, aj keď sa zakladá na vnútroštátnej právnej úprave stanovujúcej
osobitný právny režim, ktorý sa odlišuje od spoločného režimu dotknutého členského štátu v prípade zodpovednosti za škodu,
podľa článku 235 ES v spojení s článkom 288 druhým odsekom ES nespadá do právomoci vnútroštátnych súdov.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.