CELEX: 62005CJ0081
Sociálna politika
Ochrana zamestnancov pri platobnej neschopnosti zamestnávateľa
Smernica 80/987/EHS
Pozmeňujúca smernica 2002/74/ES
Odstupné v prípade prepustenia dohodnuté v zmieri
Platba zabezpečovaná záručnou inštitúciou
Platba podmienená vydaním súdneho rozhodnutia

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych
predpisov členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. ES
L 283, s. 23; Mim. vyd. 05/001, s. 217) v jej pôvodnom znení (ďalej len „smernica 80/987“), ako aj v znení zmenenom a doplnenom
smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002 (Ú. v. ES L 270, s. 10; Mim. vyd. 05/004, s. 261, ďalej
len „smernica 80/987 v znení zmien a doplnení“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Corderom Alonsom a Fondo de Garantía Salarial (Garančný mzdový fond, ďalej
len „Fogasa“) ktorého predmetom je jeho zamietnutie vyplatiť z dôvodu subsidiárnej zodpovednosti pánovi Corderovi Alonsovi
odstupné pri ukončení pracovnej zmluvy.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Článok 1 ods. 1 smernice 80/987 stanovuje, že „táto smernica sa vzťahuje na nároky zamestnancov vyplývajúce z pracovných zmlúv
alebo pracovnoprávnych vzťahov a existujúce voči zamestnávateľom, ktorí sa nachádzajú v stave platobnej neschopnosti v zmysle
článku 2 ods. 1“.
Článok 2 ods. 2 uvedenej smernice upresňuje, že táto smernica sa nevzťahuje na vnútroštátne právo, pokiaľ ide o vymedzenie
pojmov „zamestnanec“, „zamestnávateľ“, „odmena“, „právo zakladajúce okamžitý nárok“ a „právo zakladajúce budúci nárok“.
Článok 3 ods. 1 tejto smernice znie:
„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie s výhradou ustanovení článku 4 zaručia
výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov, vyplývajúcich z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov a týkajúcich
sa odmeny za obdobie pred stanoveným dňom.“
Podľa článku 4 smernice 80/987 majú členské štáty možnosť obmedziť zodpovednosť záručných inštitúcií uvedených v článku 3
tejto smernice tým, že ju obmedzia na povinnosť výplaty odmeny týkajúcej sa určitej doby alebo tým, že stanovia hornú hranicu.
Článok 9 uvedenej smernice upravuje, že táto smernica „nemá vplyv na možnosť členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony,
iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie“.
V súlade s článkom 10 písm. a) tej istej smernice táto smernica nemá vplyv na možnosť členských štátov „prijímať nevyhnutné
opatrenia, aby sa predišlo zneužívaniu“.
Článok 3 smernice 80/987 v znení zmien a doplnení má takéto znenie:
„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie zaručia, podľa článku 4, výplatu neuspokojených
nárokov zamestnancov vyplývajúcich z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov vrátane, ak to ustanovujú vnútroštátne
predpisy, výplatu odstupného pri skončení pracovnoprávnych vzťahov.
Nároky, ktoré preberie záručná inštitúcia, sú neuspokojenými nárokmi na platby súvisiacimi s obdobím pred, a/alebo ako je
to vhodné, po danom dátume, ktorý určia členské štáty.“
V súlade s článkom 3 smernice 2002/74 táto smernica nadobudla účinnosť v deň jej uverejnenia v
Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev
, teda 8. októbra 2002.
Článok 2 tejto smernice stanovuje:
„1.      Členské štáty prijmú zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 8. októbra
2005. Ihneď o tom budú informovať Komisiu.
Uplatnia ustanovenia uvedené v prvom pododseku na každú platobnú neschopnosť zamestnávateľa, ktorá nastane po dátume nadobudnutia
účinnosti týchto ustanovení.
Keď členské štáty prijmú tieto opatrenia, tieto budú obsahovať odkaz na túto smernicu alebo ich bude sprevádzať takýto odkaz
pri príležitosti ich úradného uverejnenia. Metodiku týchto odkazov ustanovia členské štáty.
2.      Členské štáty oznámia Komisii znenie hlavných ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré prijmú v oblasti upravenej touto smernicou.“

Vnútroštátna právna úprava
Článok 14 španielskej ústavy zakotvuje základné právo na rovnosť pred zákonom.
Článok 26 ods. 1 a 2 kráľovského legislatívneho dekrétu 1/1995 z 24. marca 1995 o schválení novelizovaného znenia zákona týkajúceho
sa štatútu pracovníkov (Estatuto de los Trabajadores, BOE č. 75 z 29. marca 1995, s. 9654) v znení zákona č. 60/1997 z 19. decembra
1997 (BOE č. 304 z 20. decembra 1997, s. 37453, ďalej len „štatút pracovníkov“), stanovuje:
„1. Za mzdu sa považujú všetky peňažné alebo naturálne ekonomické výhody, ktoré zamestnanci dostávajú ako protihodnotu za
služby, ktoré poskytli pri výkone práce na účet inej osoby, ak sú tieto výhody poskytnuté za vykonanú prácu, bez ohľadu na
formu odmeny alebo doby odpočinku, ktoré sa považujú za výkon práce. …
2. Za mzdu sa nepovažujú sumy, ktoré zamestnanec dostal ako náhradu za výdavky, ktoré mu vznikli pri výkone jeho pracovnej
činnosti, dávky a odškodnenia plynúce zo sociálneho zabezpečenia a odškodnenia z dôvodu prevedení na inú prácu, prerušení
pracovnej zmluvy alebo výpovede zo strany zamestnávateľa.“
Článok 33 ods. 1, 2 a 8 štatútu pracovníkov stanovuje:
„1.      Garančný mzdový fond, autonómny úrad zriadený ministerstvom práce a sociálneho zabezpečenia, ktorý má právnu subjektivitu
a spôsobilosť na právne úkony za účelom dosiahnutia svojich cieľov, vypláca zamestnancom sumy miezd, ktoré im neboli vyplatené
v prípade platobnej neschopnosti, pozastavenia platieb, úpadku alebo núteného vyrovnania podnikateľov.
Na účely predchádzajúceho pododseku sa za mzdu považuje suma uznaná za mzdu v zmieri alebo súdnom rozhodnutí na základe akéhokoľvek
dôvodu podľa článku 26 ods. 1, ako aj dodatočné náhrady z dôvodu ‚salarios de tramitación‘, o ktorom prípadne rozhodol príslušný
súd, pričom Fond nesmie vyplatiť zo žiadneho dôvodu spolu alebo oddelene sumu vyššiu ako je suma stanovená vynásobením dvojnásobku
všeobecnej dennej minimálnej mzdy počtom dní, za ktoré nebola vyplatená mzda, pritom sa zohľadňuje maximálne sto dvadsať dní.
2.      Garančný mzdový fond, v prípadoch uvedených v predchádzajúcom odseku, vyplatí odstupné uznané rozsudkom alebo správnym rozhodnutím
v prospech pracovníkov z dôvodu výpovede danej zamestnávateľom alebo skončenia pracovnej zmluvy v súlade s článkami 50, 51
a 52 písm. c) tohto zákona, maximálne vo výške jedného ročného platu, pričom denná mzda, ktorá slúži ako výpočtový základ,
nesmie prekročiť dvojnásobok všeobecnej dennej minimálnej mzdy.
Výška odstupného, iba na účely jej vyplatenia Garančným mzdovým fondom v prípade výpovede danej zamestnávateľom alebo skončenia
pracovnej zmluvy v súlade s článkom 50 tohto zákona, sa vypočíta na základe 25 dní za každý odpracovaný rok a nemôže presiahnuť
maximum uvedené v predchádzajúcom odseku.
…
8.      V prípade podnikov s menej ako 25 zamestnancami Garančný mzdový fond vyplatí 40 % zákonného odstupného, na ktoré majú nárok
zamestnanci, ktorých pracovný vzťah sa skončil v dôsledku konania začatého podľa článu 51 tohto zákona alebo z dôvodu stanoveného
v čánku 52 písm. c).
…“
Článok 52 písm. c) štatútu pracovníkov, ktorý vypočítava prípady zániku pracovnej zmluvy „z objektívnych dôvodov“, stanovuje:
„Zmluva zaniká
…
c)      v prípade objektívne uznanej nevyhnutnosti znížiť počet pracovných miest z dôvodu uvedeného v článku 51 ods. 1 tohto zákona
a na nižší počet, ako stanovuje tento článok.
Na tieto účely zamestnávateľ rozhodnutie o skončení pripíše hospodárskym dôvodom s cieľom prekonať nepriaznivú hospodársku
situáciu, alebo technickým, organizačným alebo výrobným dôvodom s cieľom prekonať prekážky riadneho fungovania podniku so
zreteľom na jeho súťažné postavenie na trhu alebo na požiadavky podmienené dopytom prostredníctvom lepšej organizácie zdrojov.“
Zánik zmluvy z objektívnych dôvodov vyžaduje, aby zamestnávateľ dodržal určité povinnosti stanovené v článku 53 ods. 1 štatútu
pracovníkov, ku ktorým patrí
„…
b)      poskytnúť zamestnancovi… náhradu dvadsiatich dní za každý odpracovaný rok, pričom náhrada za obdobie kratšie ako jeden rok
sa vypočíta pomerne podľa mesiacov s najviac dvanástimi mesačnými splátkami.
…“
Článok 84 kráľovského legislatívneho dekrétu 2/1995 zo 7. apríla 1995 o schválení novelizovaného znenia zákona o pracovnoprávnom
konaní (Ley de Procedimiento laboral, BOE č. 86 z 11. apríla 1995, s. 10695, ďalej len „LPL“) stanovuje, že po neúspechu zmierovacieho
konania pred správnym orgánom predtým rozhodujúcim podľa článku 63 tohto dekrétu, sa musí uskutočniť nové zmierovacie konanie
pred príslušným súdnym orgánom.
V čase podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania Španielske kráľovstvo neprijalo žiadne ustanovenie, ktoré by odkazovalo
na smernicu 2002/74, ani neoznámilo Komisii prebratie uvedenej smernice.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Pán Cordero Alonso pracoval v podniku, ktorý zamestnával menej ako 25 pracovníkov. Z dôvodu súvisiaceho s hospodárskou situáciou
podniku dostal výpoveď. Žaloba podaná pánom Corderom Alonsom proti tejto výpovedi viedla k zmieru uzatvorenému so žalovaným
za účasti a spolupôsobenia sudcu, ktorý ho následne schválil, čo mu priznáva účinok rozsudku so zreteľom na nútený výkon rozhodnutia
v prípade neplnenia. V tejto zmierovacej dohode sa strany dohodli, že budú rešpektovať skončenie pracovného vzťahu z dôvodu
uvedeného zamestnávateľom a stanovili zamestnávateľovi povinnosť vyplatiť zamestnancovi odstupné vo výške 5 540,06 euro.
Keďže zamestnávateľ v zmieri stanovenú povinnosť dobrovoľne nesplnil, pán Cordero Alonso požiadal o nútený výkon uvedenej
dohody, pričom 24. apríla 2003 bola vyhlásená platobná neschopnosť zamestnávateľa z dôvodu nedostatku majetku, ktorý by mohol
byť zabavený a predaný s cieľom zaplatenia dlžnej sumy zamestnancovi.
Pán Cordero Alonso teda žiadal zaplatenie predmetného dlhu od Fogasa. Fogasa mu v súlade s článkom 33 ods. 8 štatútu pracovníkov
vyplatil 40 % odstupného pri prepustení, odmietol však prevziať zvyšných 60 % s odôvodnením, že odstupné bolo priznané v zmieri,
a nie v rozsudku alebo v rozhodnutí správneho orgánu.
Žalobca vo veci samej podal žalobu na Juzgado de lo Social de Palencia proti Fogasa o sumu zodpovedajúcu 60 % odstupného stanoveného
súdnym zmierom. Tento súd žalobu zamietol s odôvodnením, že Fogasa je povinný uhradiť odstupné za skončenie pracovnej zmluvy
len v prípade, keď takéto odstupné bolo priznané v rozsudku alebo v rozhodnutí správneho orgánu, ale nie vtedy, keď bolo dohodnuté
v zmieri medzi stranami. Pán Cordero Alonso sa proti tomuto rozsudku odvolal na sociálnu komoru pri Tribunal Superior de Justicia
de Castilla y León.
Tento súd uviedol, že Tribunal Constitucional vo svojom rozsudku č. 306/1993 z 25. októbra 1993 skúmal súlad článku 33 ods. 2
štatútu pracovníkov s článkom 14 španielskej ústavy. Podľa Tribunal Constitucional nejde o porušenie zásady rovnosti pred
zákonom, keďže nie je daná nerovnosť v zaobchádzaní v rovnakých situáciách. V súvislosti s rozsudkom z 12. decembra 2002,
Rodríguez Caballero (C‑442/00, Zb. s. I‑11915) položil vnútroštátny súd otázky týkajúce sa účinku prednosti práva Spoločenstva
a najmä jeho oprávnenia neuplatňovať vnútroštátny zákon, ktorý je v rozpore s právom Spoločenstva, aj keď žiadny španielsky
zákon o konaní mu neudeľuje toto oprávnenie.
Pokiaľ má takéto oprávnenie vyplývať z práva Spoločenstva, je potrebné určiť, či právo Spoločenstva bez ohľadu na skutočnosť,
že sa smernica 80/987 výslovne neuplatňuje na odstupné pri ukončení zmluvy v tomto prípade. Ak by sa malo uplatniť právo Spoločenstva,
je otázne, či jeho prednosť pred vnútroštátnym právom platí aj na normy upravujúce základné práva. Ak by tomu tak bolo, je
potrebné objasniť, či predmetná nerovnosť v zaobchádzaní je odôvodnená. Táto otázka nebola úplne zodpovedaná v už citovanom
rozsudku Rodríguez Caballero, pretože vo veci samej ide o odstupné pri ukončení zmluvy. Ak má byť rozhodnuté, že takéto odstupné
nespadá do pôsobnosti smernice 80/987, treba si položiť otázku, či Španielske kráľovstvo už uplatňuje smernicu 2002/74 tak,
že španielske právo jej už obsahovo zodpovedá. V prípade kladnej odpovede vznikajú v súvislosti so základným právom na rovnosť
pred zákonom rovnaké otázky, ako v prípade, o ktorom sa rozhoduje, že Španielske kráľovstvo v prípade pána Corderu Alonsa
uplatní smernicu 80/987.
Za týchto podmienok Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León konanie prerušil a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
otázky:
„1.      Vyplýva z povinnosti členských štátov prijať všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili
plnenie záväzkov vyplývajúcich zo Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva alebo z opatrení prijatých inštitúciami Spoločenstva
(článok 10 ES), ako aj zo zásady prednosti práva Spoločenstva pred vnútroštátnym právom právomoc vnútroštátnych súdnych orgánov
neuplatniť akýkoľvek druh vnútroštátnych predpisov, ktoré sú v rozpore s právom Spoločenstva, bez ohľadu na postavenie týchto
predpisov v hierarchii právnych noriem (nariadenie, zákony alebo aj ústava)?
2.      a)     Ak španielske správne a súdne orgány musia rozhodnúť o tom, či zamestnanec, ktorého zamestnávateľ bol vyhlásený za platobne
neschopného, má právo dostať od [Fogasa] odstupné z dôvodu ukončenia pracovnej zmluvy, ktorej záruky v prípade platobnej neschopnosti
boli založené vnútroštátnym právom, má sa uplatniť právo Spoločenstva, aj keď články 1 a 3 smernice 80/987 výslovne neupravujú
odstupné pri ukončení zmluvy?
b)      V prípade kladnej odpovede, sú španielske správne a súdne orgány pri uplatňovaní smernice 80/987 a vnútroštátnych predpisov,
ktoré ju prebrali, viazané zásadou rovnosti pred zákonom a zásadou zákazu diskriminácie, ako vyplývajú z práva Spoločenstva
a ich výkladu Súdnym dvorom, keď sa tento výklad odlišuje od výkladu obdobného základného práva priznávaného španielskou ústavou,
ktorý zastáva španielsky Tribunal Constitucional?
c)      V prípade kladnej odpovede, ukladá základná zásada rovnosti pred zákonom vyplývajúca z práva Spoločenstva povinnosť rovnosti
zaobchádzania v prípadoch, keď nárok zamestnanca na odstupné za ukončenie zmluvy je stanovený súdnym rozhodnutím a v prípadoch,
keď tento nárok vyplýva z dohody medzi zamestnancom a zamestnávateľom uzavretej pred súdom a schválenej súdom?
3.      a)     Ak členský štát vo svojom vnútroštátnom zákonodarstve pred nadobudnutím účinnosti smernice 2002/74 priznával zamestnancom
právo na ochranu prostredníctvom záručnej inštitúcie v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa, týkajúcu sa odstupného
z dôvodu ukončenia zmluvy, dá sa to vykladať tak, že po nadobudnutí účinnosti tejto smernice 8. októbra 2002, ak sa rozhoduje
o vyplatení tohto odstupného záručnou inštitúciou pri ukončení pracovnej zmluvy v prípade platobnej neschopnosti vyhlásenej
po 8. októbri 2002, sa uplatňuje právo Spoločenstva, aj keď ešte neuplynula lehota na prebratie smernice do vnútroštátneho
právneho poriadku?
b)      V prípade kladnej odpovede, sú španielske správne a súdne orgány pri uplatňovaní smernice [2002/74] a vnútroštátnych predpisov,
ktoré ju prebrali, viazané zásadou rovnosti pred zákonom a zásadou zákazu diskriminácie vyplývajúcej z práva Spoločenstva
a ich výkladom Súdnym dvorom…, keď tento výklad sa odlišuje od výkladu obdobného základného práva priznávaného španielskou
ústavou, ktorý zastáva španielsky Tribunal Constitucional?
c)      V prípade kladnej odpovede, ukladá základná zásada rovnosti pred zákonom vyplývajúca z práva Spoločenstva povinnosť rovnosti
zaobchádzania v prípadoch, keď nárok zamestnanca na odstupné pri ukončení zmluvy vyplýva zo súdneho rozhodnutia a v prípadoch,
keď tento nárok vyplýva z dohody medzi zamestnancom a zamestnávateľom uzavretej pred súdom a schválenej súdom?“

O tretej prejudiciálnej otázke
Svojou treťou prejudiciálnou otázkou, ktorou je vhodné zaoberať sa najskôr, sa vnútroštátny súd pýta na jednej strane na časovú
pôsobnosť smernice 80/987 v znení zmien a doplnení [otázka č. 3 písm. a)] a na strane druhej na prípadnú povinnosť, vyplývajúcu
zo zásady rovnosti a zákazu diskriminácie podľa práva Spoločenstva, zaobchádzať rovnako s odstupnými pri ukončení zmluvy,
ktoré sú stanovené v rozsudkoch a v prípadoch, keď tento nárok vyplýva z dohody medzi zamestnancom a zamestnávateľom uzavretej
pred súdom a ním schválenej [otázka č. 3 písm. b) a c)].

O časovej pôsobnosti smernice 80/987 v znení zmien a doplnení
V súlade s článkom 2 ods. 1 prvým pododsekom smernice 2002/74 členské štáty prijmú zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia
potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 8. októbra 2005.
Druhý pododsek uvedeného odseku stanovuje, že členské štáty uplatnia ustanovenia uvedené v prvom pododseku na každú platobnú
neschopnosť zamestnávateľa, ktorá nastane po dátume nadobudnutia účinnosti týchto ustanovení. Podľa toho platová neschopnosť
zamestnávateľa a jej dôsledky spadajú do časovej pôsobnosti smernice 80/987 v znení zmien a doplnení od nadobudnutia ich účinnosti
ešte pred uplynutím lehoty na prebratie smernice 2002/74 stanovenej v článku 2 ods. 1 prvom pododseku.
Treba vziať do úvahy, že do pôsobnosti smernice 2002/74 spadajú nielen vnútroštátne predpisy, ktorých predmetom je prebratie
uvedenej smernice, ale tiež od okamihu účinnosti tejto smernice aj predtým existujúce vnútroštátne predpisy, ktoré sú spôsobilé
zabezpečiť súlad vnútroštátneho práva so smernicou.
Podľa článku 3 prvého odseku smernice 80/987 v znení zmien a doplnení členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia,
že záručné inštitúcie zaručia podľa článku 4 tejto smernice výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov vyplývajúcich z pracovnoprávnych
zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov vrátane, a ak to ustanovujú vnútroštátne predpisy, výplatu odstupného pri skončení pracovnoprávnych
vzťahov.
Hoci článok 3 prvý odsek smernice 80/987 v znení zmien a doplnení nezaväzuje členský štát stanoviť vo svojich vnútroštátnych
predpisoch na prebratie smernice 2002/74, že výplata odstupného pri skončení pracovného vzťahu je zaručená, treba vychádzať
z toho, že keďže predmetné vnútroštátne právo obsahuje predpis, podľa ktorého príslušné záručné inštitúcie poskytujú ochranu
takýmto plneniam, spadá tento vnútroštátny predpis od 8. októbra 2002, od nadobudnutia účinnosti smernice 2002/74, do pôsobnosti
smernice 80/987 v znení zmien a doplnení.
Z toho vyplýva, že ustanovenie, akým je článok 33 ods. 2 štatútu pracovníkov, ktorý stanovuje za určitých podmienok vyplatenie
odstupného zamestnancom záručnou inštitúciou pri výpovedi alebo skončení pracovnej zmluvy za určitých podmienok, spadá pod
článok 2 ods. 1 druhý pododsek smernice 2002/74, a teda do pôsobnosti tejto smernice, čo sa týka jej uplatnenia na skutkové
stavy po nadobudnutí jej účinnosti.
Tomu neodporuje skutočnosť, že pri prijímaní vnútroštátnych predpisoch na prebratie smernice 2002/74 podľa článku 2 ods. 1
tretieho pododseku tieto budú obsahovať odkaz na túto smernicu alebo ich takýto odkaz bude sprevádzať pri príležitosti ich
oficiálneho uverejnenia. Takéto formálne úvahy nemôžu viesť k zníženiu ochrany zamestnancov sledovanú smernicou 2002/74.
Na tretiu prejudiciálnu otázku písm. a) je preto potrebné odpovedať tak, že ak členský štát priznával vo svojom vnútroštátnom
zákonodarstve pred nadobudnutím účinnosti smernice 2002/74 zamestnancom právo na ochranu prostredníctvom záručnej inštitúcie
v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa pri odstupnom z dôvodu skončenia zmluvy, uplatnenie tejto právnej úpravy v prípade
platobnej neschopnosti zamestnávateľa, ktorá nastala po nadobudnutí účinnosti tejto smernice, spadá do pôsobnosti smernice
80/987 v znení zmien a doplnení.

O porušení zásady rovnosti
Ak spadá vnútroštátna právna úprava do pôsobnosti práva Spoločenstva, potom musí byť v súlade so základnými právami, ktorých
dodržiavanie zabezpečuje Súdny dvor (pozri v tomto zmysle rozsudok Rodríguez Caballero, už citovaný, bod 31, a citovanú judikatúru).
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že odstupné pri skončení pracovnej zmluvy v prípade platobnej neschopnosti
zamestnávateľa vypláca Fogasa len vtedy, keď sú priznané rozsudkom alebo rozhodnutím správneho orgánu.
Aj keď prislúcha vnútroštátnemu právu, aby upresnilo plnenia, ktoré spadajú do pôsobnosti smernice 80/987 v znení zmien a doplnení,
toto oprávnenie je podriadené rešpektovaniu základných práv, medzi ktoré patrí najmä všeobecná zásada rovnosti a zákazu diskriminácie
(pozri v tomto zmysle uznesenie z 13. decembra 2005, Guerrero Pecino, C‑177/05, Zb. s. I‑10887, body 25 a 26, ako aj citovanú
judikatúru) Táto zásada vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rozdielne, s výnimkou toho, že by takéto
rozdielne zaobchádzanie bolo objektívne odôvodnené (rozsudok Rodríguez Caballero, už citovaný, bod 32, a citovaná judikatúra).
Súdny dvor už rozhodol, že keď podľa príslušnej vnútroštátnej právnej úpravy odškodnenie z dôvodu protiprávneho prepustenia
bolo priznané v rozsudku alebo v rozhodnutí správneho orgánu, ktoré sa podľa vnútroštátneho práva považuje za odstupné pri
skončení pracovného vzťahu v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 80/987 v znení zmien a doplnení, odstupné rovnakej povahy, ktoré
boli stanovené v súdnom zmieri, ako sú upravené v článku 84 LPL, musia byť taktiež považované za odstupné v zmysle tohto ustanovenia
(uznesenie Guerrero Pecino, už citované, bod 30).
To isté platí pre zákonné odstupné pri skončení pracovnej zmluvy.
Na jednej strane sa totiž všetci zamestnanci, ktorí stratili svoje zamestnanie na základe skončenia pracovnej zmluvy, nachádzajú
v porovnateľnej situácii, keď ich zamestnávateľ z dôvodu svojej platobnej neschopnosti nemôže vyplatiť odstupné, na ktoré
majú zákonný nárok. Na druhej strane, ako zdôraznil generálny advokát v bode 36 svojich návrhov, ani vnútroštátny súd, ani
účastníci konania neuviedli žiadne nové tvrdenie týkajúce sa prípadného odôvodnenia nerovnosti v zaobchádzaní, ktoré Súdny
dvor ešte nemohol zohľadniť v rámci rozsudkov Rodríguez Caballero, už citovanom, a zo 16. decembra 2004, Olaso Valero (C‑520/03,
Zb. s. I‑12065), ako aj v už citovanom uznesení Guerrero Pecino.
Keďže všeobecná zásada rovnosti a zákazu diskriminácie je zásadou práva Spoločenstva, členské štáty sú viazané touto zásadou,
ako ju vykladá Súdny dvor. To platí aj vtedy, keď predmetná vnútroštátna právna úprava podľa judikatúry ústavného súdu dotknutého
členského štátu je v súlade s obdobným základným právom uznaným vnútroštátnym právnym poriadkom.
Na tretiu otázku písm. b) a c) je preto potrebné odpovedať tak, že v rámci pôsobnosti smernice 80/987 v znení zmien a doplnení,
vyžaduje všeobecná zásada rovnosti, ako je uznaná v právnom poriadku Spoločenstva, že v prípade, keď podľa vnútroštátnej právnej
úpravy, aká je vo veci samej, zákonné odstupné pri skončení pracovnej zmluvy priznané v rozsudku v prípade platobnej neschopnosti
zamestnávateľa znáša záručná inštitúcia, musí sa s odstupným rovnakej povahy stanoveným v dohode medzi zamestnancom a zamestnávateľom
uzavretej pred súdom a ním schválenej, zaobchádzať rovnakým spôsobom.

O druhej prejudiciálnej otázke
S prihliadnutím na odpoveď na tretiu otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku týkajúcu sa smernice 80/987 v jej pôvodnom
znení.

O prvej otázke
Prvá prejudiciálna otázka sa týka v podstate prípadnej povinnosti vnútroštátneho súdu pri uplatňovaní práva Spoločenstva,
ako je vykladané Súdnym dvorom, neuplatňovať vnútroštátne právo, ktoré je v rozpore so smernicou 80/987 či už v pôvodnom znení
alebo v znení zmien a doplnení.
V prípade konštatovania diskriminácie odporujúcej právu Spoločenstva, možno, pokiaľ nie sú prijaté žiadne opatrenia na obnovu
rovnosti v zaobchádzaní, zásadu rovnosti zaručiť len tým, že členom znevýhodnenej skupiny sa poskytnú rovnaké výhody, aké
dostávajú členovia zvýhodnenej skupiny (rozsudok Rodríguez Caballero, už citovaný, bod 42).
V takom prípade je vnútroštátny súd povinný neuplatňovať diskriminujúce vnútroštátne ustanovenie, bez toho, aby predtým žiadal
jeho zrušenie zákonodarcom alebo naň musel čakať, a na členov znevýhodnenej skupiny uplatniť rovnaký režim, aký požívajú iní
zamestnanci (rozsudok Rodríguez Caballero, už citovaný, bod 43, a citovaná judikatúra). Takúto povinnosť má nezávisle od toho,
či vnútroštátne právo obsahuje ustanovenie, ktoré mu udeľuje oprávnenie tak konať.
Na prvú otázku je teda potrebné odpovedať tak, že vnútroštátny súd nesmie uplatňovať vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá vylučuje,
v rozpore so zásadou rovnosti, ako je uznaná v právnom poriadku Spoločenstva, aby príslušná záručná inštitúcia prevzala odstupné
pri skončení zmluvy, priznané v dohode medzi zamestnancom a zamestnávateľom uzavretej pred súdom a ním schválenej.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
1.
Ak členský štát priznával vo svojom vnútroštátnom zákonodarstve pred nadobudnutím účinnosti smernice Európskeho parlamentu
a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 80/987/EHS o aproximácii právnych predpisov
členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, zamestnancom
právo na ochranu prostredníctvom záručnej inštitúcie v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa pri odstupnom z dôvodu
skončenia zmluvy, uplatnenie tejto právnej úpravy v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa, ktorá nastala po nadobudnutí
účinnosti tejto smernice, spadá do pôsobnosti smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov
členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, ktorá bola
zmenená a doplnená smernicou 2002/74.
2.
V rámci pôsobnosti smernice 80/987 zmenenej a doplnenej smernicou 2002/74 vyžaduje všeobecná zásada rovnosti, ako je uznaná
v právnom poriadku Spoločenstva, že v prípade, keď podľa vnútroštátnej právnej úpravy, aká je vo veci samej, zákonné odstupné
pri skončení pracovnej zmluvy priznané v rozsudku v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa znáša záručná inštitúcia,
musí sa s odstupným rovnakej povahy stanoveným v dohode medzi zamestnancom a zamestnávateľom uzavretej pred súdom a ním schválenej,
zaobchádzať rovnakým spôsobom.
3.
Vnútroštátny súd nesmie uplatňovať vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá vylučuje, v rozpore so zásadou rovnosti, ako je uznaná
v právnom poriadku Spoločenstva, aby príslušná záručná inštitúcia prebrala odstupné pri skončení zmluvy priznané v dohode
medzi zamestnancom a zamestnávateľom uzavretej pred súdom a ním schválenej.
Podpisy
*
Jazyk konania: španielčina.