CELEX: 62010CJ0497
Súdna spolupráca v občianskych veciach
Nariadenie (ES) č. 2201/2003
Manželské veci a rodičovské práva a povinnosti
Dieťa rodičov, ktorí nie sú manželia
Pojem ‚obvyklý pobyt‘ dojčaťa
Pojem ‚opatrovnícke právo

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci
a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie
(ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243, ďalej len „nariadenie“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Richardom Chaffeom, otcom dievčaťa, a Barbarou Mercredi, jej matkou, vo veci opatrovníckeho
práva k tomuto dieťaťu, ktoré sa v súčasnosti nachádza spolu s matkou na ostrove Réunion (Francúzsko).

Právny rámec

Haagsky dohovor z roku 1980
Článok 1 Haagskeho dohovoru z 25. októbra 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí (ďalej len „Haagsky
dohovor z roku 1980“) znie:
„Cieľom tohto dohovoru je
a)      zabezpečiť okamžitý návrat detí, ktoré boli neoprávnene premiestnené do niektorého zmluvného štátu alebo sú v ňom zadržiavané,
a
...“
Článok 13 tohto dohovoru stanovuje:
„Bez ohľadu na ustanovenie predchádzajúceho článku justičný alebo správny orgán dožiadaného štátu nemusí nariadiť návrat dieťaťa,
ak osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá nesúhlasí s jeho vrátením, preukáže, že
a)      osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá mala dieťa v osobnej starostlivosti, v čase premiestnenia alebo zadržania
opatrovnícke právo skutočne nevykonávala alebo že súhlasila, či následne sa zmierila s premiestnením alebo zadržaním...“
Podľa článku 19 tohto dohovoru:
„Rozhodnutie podľa tohto [Haagskeho dohovoru z roku 1980] o návrate dieťaťa nemožno považovať za rozhodnutie o určení opatrovníckeho
práva.“

Právo Únie
Článok 2 nariadenia stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia
1.      pojem ‚súd‘ označuje všetky orgány v členských štátoch s právomocou vo veciach, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia
podľa článku 1;
...
7.      pojem ‚rodičovské práva a povinnosti‘ označuje všetky práva a povinnosti týkajúce sa osoby alebo majetku dieťaťa, ktoré nadobudla
fyzická osoba alebo právnická osoba rozsudkom, zo zákona alebo na základe dohody, ktorá má právne účinky. Tento pojem zahŕňa
opatrovnícke právo a právo styku s dieťaťom;
...
9.      pojem ‚opatrovnícke právo‘ zahŕňa práva a povinnosti súvisiace s osobnou starostlivosťou o dieťa, najmä právo určiť miesto
pobytu dieťaťa;
10.      pojem ‚právo styku‘ zahŕňa najmä právo vziať dieťa na obmedzený čas na iné miesto, ako je miesto jeho obvyklého pobytu;
11.      pojem ‚neoprávnené premiestnenie alebo zadržiavanie‘ znamená premiestnenie alebo zadržiavanie dieťaťa, ak:
a)      je porušením opatrovníckeho práva nadobudnutého rozsudkom... podľa práva členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt
bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním;
a
b)      za predpokladu, že v čase premiestnenia alebo zadržania sa toto opatrovnícke právo aj skutočne vykonávalo, buď spoločne alebo
samostatne, alebo by sa bolo takto vykonávalo, ak by nedošlo k premiestneniu alebo zadržaniu. Opatrovnícke právo sa považuje
za vykonávané spoločne, ak na základe rozsudku alebo zo zákona jeden nositeľ rodičovských práv a povinností nemôže rozhodnúť
o mieste pobytu dieťaťa bez súhlasu druhého nositeľa rodičovských práv a povinností.“
Článok 8 nariadenia znie:
„1.      Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom
štáte v čase začatia konania.
2.      Odsek 1 sa uplatňuje s výhradou ustanovení článkov 9, 10 a 12.“
Článok 10 nariadenia stanovuje:
„V prípade neoprávneného premiestnenia alebo zadržiavania dieťaťa si súdy členského štátu, v ktorom malo dieťa svoj obvyklý
pobyt bezprostredne pred svojim neoprávneným premiestnením alebo zadržaním, zachovávajú právomoc, až kým dieťa nenadobudne
obvyklý pobyt v inom členskom štáte a:
a)      každá osoba, orgán alebo iný subjekt, ktorý vykonáva opatrovnícke právo sa zmieril s premiestnením alebo zadržaním;
alebo
b)      dieťa sa zdržiavalo v tomto inom členskom štáte najmenej jeden rok po tom, ako sa osoba, orgán alebo iný subjekt, ktorý vykonáva
opatrovnícke právo, dozvedel, alebo mohol dozvedieť, o mieste pobytu dieťaťa, dieťa sa zžilo s novým prostredím a je splnená
najmenej jedna z týchto podmienok:
i)      do jedného roka odvtedy, ako sa nositeľ opatrovníckeho práva dozvedel alebo mohol dozvedieť o mieste pobytu dieťaťa, sa nepodala
žiadosť o návrat dieťaťa na príslušné orgány členského štátu, do ktorého bolo dieťa premiestnené alebo v ktorom je zadržiavané;
...
iii)      konanie na súde členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním,
sa skončilo podľa článku 11 ods. 7;
iv)      súdy členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním, vydali
rozsudok o opatrovníckom práve, z ktorého nevyplýva povinnosť návratu dieťaťa.“
Článok 11 ods. 8 nariadenia znie:
„Bez ohľadu na rozsudok o nevrátení podľa článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980 každý následný rozsudok požadujúci návrat
dieťaťa vydaný súdom, ktorý má právomoc podľa tohto nariadenia, sa vykonáva podľa oddielu 4 kapitoly III na účely zabezpečenia
návratu dieťaťa.“
Článok 13 ods. 1 nariadenia stanovuje:
„Ak nemožno určiť obvyklý pobyt dieťaťa..., právomoc majú súdy členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza.“
V zmysle článku 16 nariadenia:
„konanie na súde sa považuje za začaté:
a)      momentom podania písomnosti, ktorou sa začína konanie, alebo rovnocennej písomnosti na súde, za predpokladu, že navrhovateľ
neopomenul následne prijať kroky, ktoré musel prijať, aby zabezpečil doručenie písomnosti odporcovi;
...
...“
Článok 19 nariadenia stanovuje:
„...
2.      Ak sa vedú konania týkajúce sa rodičovských práv a povinností k tomu istému dieťaťu a s rovnakým predmetom konania na súdoch
rôznych členských štátov, súd, ktorý začal konať ako druhý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu,
ktorý začal konať ako prvý.
3.      Keď sa potvrdí právomoc súdu, ktorý ako prvý začal konať, súd, ktorý začal konať ako druhý, odmietne vykonávať svoju právomoc
v prospech tohto súdu.
V takom prípade účastník, ktorý podal návrh súdu, ktorý začal konať ako druhý, môže podať svoj návrh na súd, ktorý začal konať
ako prvý.“
Podľa článku 60 písm. e) nariadenia vo vzťahoch medzi členskými štátmi má toto nariadenie prednosť pred Haagskym dohovorom
z roku 1980 v rozsahu, v akom sa týka otázok upravených týmto nariadením.
Článok 3 tohto dohovoru v podstate zodpovedá článku 2 bodu 11 nariadenia, článok 5 písm. a) dohovoru zodpovedá článku 2 bodu
9 nariadenia a článok 5 písm. b) dohovoru zodpovedá článku 2 bodu 10 uvedeného nariadenia.
Článok 62 nariadenia stanovuje:
„1.      Dohody a dohovory uvedené v článkoch 59 ods. 1, 60 a 61 zostávajú v platnosti vo vzťahu k veciam, na ktoré sa nevzťahuje toto
nariadenie.
2.      Dohovory uvedené v článku 60, najmä Haagsky dohovor z roku 1980, sú naďalej platné medzi členskými štátmi, ktoré sú ich zmluvnými
stranami, v súlade s článkom 60.“

Vnútroštátne právo
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že podľa práva uplatniteľného v Anglicku a vo Walese biologický otec dieťaťa nie
je zákonným nositeľom rodičovských práv a povinností.
Podľa oddielu 4 zákona o ochrane detí z roku 1989 (Children Act 1989) sa však otec môže stať nositeľom rodičovských práv a povinností
buď na základe údaja v rodnom liste dieťaťa, alebo uzavretím dohody o týchto právach a povinnostiach s matkou, alebo na základe
súdneho rozhodnutia, ktoré mu priznáva rodičovské práva a povinnosti („parental responsibility order“).
Okrem toho v konaniach podľa súkromného práva týkajúcich sa detí v Anglicku a vo Walese môžu súdy vydať rozhodnutia podľa
oddielu 8 tohto zákona alebo High Court of Justice (England & Wales) v rámci jeho vlastných právomocí vo veciach ochrany detí.
Tieto rozhodnutia umožňujú rozhodnúť o pobyte („residence order“) a práve styku („contact order“), zakázať niektoré úkony
(„prohibited steps order“) a vyriešiť špecifické ťažkosti („specific issue order“).
Návrh na začatie vnútroštátneho konania odkazuje na vnútroštátnu judikatúru, podľa ktorej súdy Anglicka a Walesu, ktoré rozhodujú
o návrhu na vydanie rozhodnutia vo veciach opatrovníckeho práva, sú spôsobilé získať takéto právo, aj keď samotný navrhovateľ
opatrovnícke právo ešte nemá.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

Skutkové okolnosti, ktoré viedli k sporu vo veci samej
Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že žalobkyňa vo veci samej, Barbara Mercredi, francúzska štátna príslušníčka
narodená na ostrove Réunion, sa v priebehu roka 2000 presťahovala do Anglicka, kde pracovala ako členka posádky pre leteckú
spoločnosť. Počas niekoľkých rokov tam žila spolu s Richardom Chaffeom, britským štátnym príslušníkom, v nemanželskom zväzku.
Z tohto vzťahu sa 11. augusta 2009 narodila dcéra Chloé s francúzskou štátnou príslušnosťou. V priebehu týždňa, ktorý nasledoval
po narodení tohto dieťaťa, sa B. Mercredi a R. Chaffe, ktorých vzťah už nebol od určitého obdobia pevný a ktorí už spolu nežili,
keďže R. Chaffe opustil spoločné bydlisko, odlúčili.
Dňa 7. októbra 2009, keď mala Chloé dva mesiace, B. Mercredi a jej dcéra opustili Anglicko a odišli na ostrov Réunion, kde
dorazili nasledujúci deň. Otec dieťaťa nebol vopred informovaný o odchode matky a dieťaťa, ale 10. októbra 2009 dostal list,
v ktorom B. Mercredi vysvetľovala dôvody tohto odchodu.
Je nepochybné, že obvyklý pobyt dieťaťa pred jeho odchodom 7. októbra 2009 sa nachádzal v Anglicku. Rovnako je nepochybné,
že premiestnenie Chloé na ostrov Réunion bolo oprávnené, keďže B. Mercredi bola v čase, keď k nemu došlo, jedinou osobou,
ktorá mala „opatrovnícke právo“ v zmysle článku 2 bodu 9 nariadenia.

Konanie začaté otcom v Spojenom kráľovstve v priebehu roka 2009
Keď R. Chaffe v piatok 9. októbra 2009 zistil, že bydlisko B. Mercredi bolo opustené, v rovnaký deň podal telefonicky návrh
u sudcu Holmana, Duty High Court Judge. Uvedený sudca vydal rozhodnutie, ktorým nariadil oznámenie informácií, kde sa dieťa
nachádza („location order“) a nariadil pojednávanie na 12. októbra 2009.
Dňa 12. októbra 2009 podal R. Chaffe návrhy najmä na priznanie rodičovských práv a povinností, striedavý pobyt a právo styku.
V rovnaký deň bez toho, aby B. Mercredi vedela o návrhu podanom navrhovateľom, a bez toho, aby bola prítomná alebo zákonne
zastúpená, sudca Holman vydal rozhodnutie nariaďujúce B. Mercredi povinnosť priviesť Chloé do Anglicka. Toto rozhodnutie s cieľom
vyhnúť sa akejkoľvek nejasnosti spresňuje, že nezahŕňa vydanie dieťaťa otcovi alebo akýkoľvek kontakt s ním, keďže rozhodnutia
v tomto ohľade sú vyhradené na neskoršie pojednávanie.
Treba uviesť, že vnútroštátny súd vychádza z predpokladu, podľa ktorého konanie na súde bolo „začaté“ v zmysle článku 16 nariadenia
najneskôr 12. októbra 2009. Úlohou vnútroštátneho súdu je túto skutočnosť prípadne overiť. Úlohou Súdneho dvora je v každom
prípade vyjadriť sa vzhľadom na skutkové a právne zistenia, ktoré sú uvedené v rozhodnutí vnútroštátneho súdu.

Konania začaté matkou a otcom vo Francúzsku
Dňa 28. októbra 2009 B. Mercredi podala návrh na Tribunal de grande instance de Saint‑Denis (Francúzsko) s cieľom získať výlučné
rodičovské práva a povinnosti a určiť pobyt Chloé na svojej adrese.
Dňa 18. decembra 2009 podal R. Chaffe na ten istý súd návrh, aby bol nariadený návrat Chloé do Anglicka podľa Haagskeho dohovoru
z roku 1980. Rozsudkom z 15. marca 2010 bol tento návrh zamietnutý z dôvodu, že R. Chaffe nemal „opatrovnícke právo“ vo vzťahu
ku Chloé, keď opustila Spojené kráľovstvo. Tento rozsudok nebol napadnutý odvolaním.
Dňa 23. júna 2010 vydal Tribunal de grande instance de Saint‑Denis rozsudok priznávajúci výlučné rodičovské práva a povinnosti
vo vzťahu ku Chloé B. Mercredi a určujúci obvyklý pobyt tohto dieťaťa na matkinej adrese. Z pripomienok uvedených R. Chaffeom,
ako aj francúzskou vládou na pojednávaní vyplýva, že tento rozsudok ešte nie je právoplatný.

Pokračovanie konania začatého otcom v Spojenom kráľovstve v priebehu roka 2009
Dňa 15. apríla 2010 bola vec začatá R. Chaffeom v októbri 2009 predložená sudcovi McFarlaneovi. Podľa R. Chaffea mal High
Court of Justice (England & Wales) právomoc 9. októbra 2009 rozhodnúť o situácii jeho dcéry, keďže Chloé k tomuto dňu nestratila
svoj obvyklý pobyt v Anglicku. Okrem toho právo uplatniteľné v Anglicku a vo Walese stanovuje, že návrh na prijatie rozhodnutia
vo veciach opatrovníckeho práva je spôsobilý priznať „opatrovnícke právo“ súdu. R. Chaffe dopĺňa, že vzhľadom na to, že anglické
súdy začali konanie o návrhu vo veciach rodičovských práv a povinností, Tribunal de grande instance de Saint‑Denis mal prerušiť
konanie podľa článku 19 nariadenia, až kým sa nepotvrdí právomoc anglického súdu.
Podľa B. Mercredi nemali anglické súdy právomoc vyjadriť sa k situácii Chloé, pretože odo dňa, keď Chloé odišla na ostrov
Réunion, už nemala svoj obvyklý pobyt v Spojenom kráľovstve, ale vo Francúzsku.
Sudca McFarlane sa domnieval, že:
–        k začatiu konania na anglickom súde vo veci týkajúcej sa Chloé došlo v okamihu, keď sa otec telefonicky skontaktoval so sudcom
Holmanom,
–        od tohto okamihu anglický súd disponoval opatrovníckym právom vo vzťahu ku Chloé,
–        otec na základe skutočnosti, že rozhodnutia boli vydané v jeho prospech, disponoval od tohto okamihu tiež opatrovníckym právom,
–        Chloé mala stále svoj obvyklý pobyt v Anglicku „v okamihu, keď bolo anglickému súdu a otcovi priznané opatrovnícke právo vo
vzťahu k [dieťaťu] a keď anglický súd nariadil, že Chloé patrí pod jeho právomoc alebo že sa tam má vrátiť“, a že
–        v dôsledku toho mali anglické súdy 9. októbra 2009 právomoc rozhodnúť o situácii Chloé.

Konanie začaté matkou v Spojenom kráľovstve
Dňa 12. júla 2010 sa B. Mercredi odvolala proti rozhodnutiam High Court of Justice (England & Wales) na vnútroštátny súd.
Tento súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že na účely určenia príslušného súdu podľa práva Únie
vo veciach rodičovských práv a povinností vo vzťahu ku Chloé je potrebné objasnenie kritérií, ktoré sa majú uplatniť na určenie
obvyklého pobytu dieťaťa na účely článkov 8 a 10 nariadenia.
Okrem toho sa vnútroštátny súd domnieva, že odpoveď na otázku, či High Court of Justice (England & Wales) nadobudol opatrovnícke
právo vo vzťahu ku Chloé v dôsledku návrhov podaných jej otcom, závisí od pojmu „orgán alebo iný subjekt“ v zmysle nariadenia,
ktorého výklad patrí do právomoci Súdneho dvora. Navyše tento súd žiada objasnenie posúdenia konkurenčnej právomoci súdov
Spojeného kráľovstva a francúzskych súdov konajúcich o návrhoch otca a matky Chloé.
Za týchto okolností Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto
prejudiciálne otázky:
„1.      Aké sú vhodné kritériá na určenie obvyklého pobytu dieťaťa v zmysle:
–        článku 8 nariadenia... č. 2201/2003,
–        článku 10 nariadenia... č. 2201/2003?
2.      Je súd ‚orgánom alebo iným subjektom‘, ktorému možno priznať opatrovnícke právo na účely ustanovení nariadenia... č. 2201/2003?
3.      Možno článok 10 použiť aj po tom, ako bol zamietnutý návrh na vrátenie dieťaťa súdmi dožiadaného členského štátu podľa [Haagskeho
dohovoru z roku 1980] pre nesplnenie podmienok obsiahnutých v článkoch 3 a 5?
Ako sa má konkrétne vyriešiť rozpor medzi rozhodnutím dožiadaného štátu, podľa ktorého požiadavky stanovené v článkoch 3 a 5
[Haagskeho dohovoru z roku 1980] nie sú splnené, a rozhodnutím žiadajúceho štátu, podľa ktorého požiadavky stanovené v týchto
článkoch sú splnené?“

O naliehavom konaní
Vnútroštátny súd navrhol, aby sa na predmetný návrh na začatie prejudiciálneho konania vzťahovali ustanovenia o naliehavom
konaní podľa článku 104b Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
Tento návrh odôvodnil tým, že kým nie je identifikovaný príslušný súd podľa práva Únie vo veciach rodičovských práv a povinností
vo vzťahu ku Chloé, návrhy podané jej otcom s cieľom vydania rozhodnutia, ktoré mu umožní udržiavať vzťahy so svojím dieťaťom,
nemôžu byť prejednané.
V tomto ohľade treba uviesť, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že predmetná vec sa týka dieťaťa vo veku jeden
rok a štyri mesiace, ktoré je už rok odlúčené od svojho otca. Vzhľadom na to, že dotknuté dieťa je vo veku citlivom pre jeho
vývoj, predĺženie súčasnej situácie, ktorá sa navyše vyznačuje značnou vzdialenosťou medzi bydliskom otca a dieťaťa, by mohlo
vážne narušiť jeho budúci vzťah k otcovi.
Za týchto podmienok prvá komora Súdneho dvora 28. októbra 2010 na základe návrhu sudcu spravodajcu a po vypočutí generálneho
advokáta vyhovela návrhu vnútroštátneho súdu, aby sa na návrh na začatie prejudiciálneho konania vzťahovali ustanovenia o naliehavom
konaní.

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta na výklad, ktorý treba dať pojmu „obvyklý pobyt“ v zmysle článkov
8 a 10 nariadenia na účely určenia, ktorý súd má právomoc konať o otázkach týkajúcich sa opatrovníckeho práva, najmä ak –
ako je to vo veci samej – ide o situáciu dojčaťa, ktoré je oprávnene premiestnené svojou matkou do iného členského štátu,
ako je štát jeho obvyklého pobytu, a v čase začatia konania na súde štátu odchodu tam býva iba niekoľko dní.
V tejto súvislosti treba na úvod konštatovať, že podľa článku 8 ods. 1 nariadenia sa právomoc súdu členského štátu vo veciach
rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré sa oprávnene premiestni do iného štátu, určuje na základe kritéria obvyklého
pobytu tohto dieťaťa v čase začatia konania na tomto súde.
Podľa článku 16 nariadenia sa konanie na súde považuje za začaté iba vtedy, ak sa na tomto súde podá písomnosť, ktorou sa
začína konanie, alebo rovnocenná písomnosť. Ako bolo uvedené v bode 24 tohto rozsudku, R. Chaffe sa 9. októbra 2009 obrátil
na dotknutý súd prostredníctvom osoby sudcu Holmana, Duty High Court Judge, výlučne telefonicky. S výhradou – ako už bolo
spresnené v bode 26 tohto rozsudku – overenia zo strany vnútroštátneho súdu, či navrhovateľ ďalej nezanedbal prijatie opatrení,
ktoré mal povinnosť prijať na to, aby bolo podanie oznámené alebo doručené odporkyni, sa konanie na High Court of Justice
(England & Wales) považuje za začaté až 12. októbra 2009. K tomuto dňu Chloé, ktorá dorazila na ostrov Réunion 8. októbra
2009, bývala v tomto francúzskom departemente štyri dni.
V tomto ohľade treba najskôr konštatovať, že nariadenie neobsahuje žiadnu definíciu pojmu „obvyklý pobyt“. Použitie prídavného
mena „obvyklý“ umožňuje jednoducho dospieť k záveru, že pobyt musí vykazovať určitú stabilitu alebo pravidelnosť.
Podľa ustálenej judikatúry z potreby jednotného uplatňovania práva Únie a zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia
práva Únie, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti,
si v zásade vyžaduje autonómny a jednotný výklad v celej Európskej únii, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia a cieľ
sledovaný príslušnou právnou úpravou (pozri najmä rozsudky z 18. januára 1984, Ekro, 327/82, Zb. s. 107, bod 11; zo 6. marca
2008, Nordania Finans a BG Factoring, C‑98/07, Zb. s. I‑1281, bod 17, ako aj z 2. apríla 2009, A, C‑523/07, Zb. s. I‑2805,
bod 34).
Keďže články nariadenia, ktoré uvádzajú pojem obvyklý pobyt, neobsahujú výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom
určiť zmysel a rozsah tohto pojmu, toto určenie sa musí vykonať s ohľadom na kontext ustanovení a cieľ nariadenia, a to najmä
cieľ vyplývajúci z jeho odôvodnenia č. 12, podľa ktorého ním stanovené kritériá právomoci sú konštruované tak, aby zodpovedali
najlepšiemu záujmu dieťaťa, a najmä kritériu blízkosti.
Na to, aby bol tento najlepší záujem dieťaťa čo najviac dodržaný, Súdny dvor už rozhodol, že pojem obvyklý pobyt v zmysle
článku 8 ods. 1 nariadenia zodpovedá miestu, ktoré odzrkadľuje istú mieru začlenenia dieťaťa do sociálneho a rodinného prostredia.
Toto miesto musí stanoviť vnútroštátny súd s prihliadnutím na všetky osobitné skutkové okolnosti každého jednotlivého prípadu
(pozri rozsudok A, už citovaný, bod 44).
Medzi kritériami, vo svetle ktorých má vnútroštátny súd stanoviť obvyklý pobyt dieťaťa, treba uviesť najmä podmienky a dôvody
pobytu dieťaťa na území členského štátu, ako aj jeho štátnu príslušnosť (pozri rozsudok A, už citovaný, bod 44).
Ako už Súdny dvor okrem iného zdôraznil v bode 38 už citovaného rozsudku A, na účely určenia obvyklého pobytu dieťaťa musia
byť okrem fyzickej prítomnosti dieťaťa v členskom štáte zohľadnené ďalšie faktory, z ktorých možno vyvodiť, že táto prítomnosť
vôbec nemá dočasný alebo príležitostný charakter.
V tomto kontexte Súdny dvor zdôraznil, že zámer rodiča usadiť sa s dieťaťom v inom členskom štáte, ktorý sa prejaví určitými
hmatateľnými krokmi, ako sú kúpa alebo nájom bytu v hostiteľskom členskom štáte, môže byť ukazovateľom zmeny obvyklého pobytu
(pozri rozsudok A, už citovaný, bod 40).
V tejto súvislosti treba na účely odlíšenia obvyklého pobytu od jednoduchej dočasnej prítomnosti zdôrazniť, že táto prítomnosť
musí mať v zásade určité trvanie, aby odzrkadľovala dostatočnú stabilitu. Nariadenie však neupravuje minimálnu dĺžku. Na zmenu
obvyklého pobytu do hostiteľského členského štátu sa totiž ráta najmä vôľa dotknutej osoby vytvoriť v ňom stále a obvyklé
centrum svojich záujmov s úmyslom dať mu stabilnú povahu. Trvanie pobytu tak môže slúžiť iba ako indícia v rámci posúdenia
stability pobytu, pričom toto posúdenie sa musí uskutočniť vo svetle všetkých osobitných skutkových okolností každého jednotlivého
prípadu.
Vo veci samej môže mať navyše vek dieťaťa osobitný význam.
Sociálne a rodinné prostredie dieťaťa, ktoré sa významne podieľa na určení miesta jeho obvyklého pobytu, sa totiž skladá z viacerých
faktorov závislých od veku dieťaťa. Faktory, na ktoré sa má prihliadnuť v prípade dieťaťa v školskom veku, sa tak líšia od
tých, na ktoré treba prihliadnuť, ak ide o neplnoletého, ktorý ukončil svoje štúdiá, alebo od tých, ktoré sú relevantné, pokiaľ
ide o dojča.
Vo všeobecnosti je prostredím dieťaťa v nízkom veku v prvom rade rodinné prostredie určené príslušnou osobou alebo osobami,
s ktorými dieťa žije, ktoré ho skutočne opatrujú a starajú sa oň.
To platí
a fortiori
vtedy, ak je dotknuté dieťa dojčaťom. Toto dojča sa nevyhnutne spoluzúčastňuje na sociálnom a rodinnom prostredí ľudí, od
ktorých závisí. V dôsledku toho, ak je dojča ako vo veci samej skutočne opatrované svojou matkou, treba posúdiť jej integráciu
do jej sociálneho a rodinného prostredia. V tejto súvislosti možno zohľadniť kritériá stanovené judikatúrou Súdneho dvora,
ako sú dôvody presťahovania matky dieťaťa do iného členského štátu, jej jazykové znalosti alebo tiež jej geografický a rodinný
pôvod.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že na prvú otázku treba odpovedať tak, že pojem obvyklý pobyt v zmysle článkov 8 a 10 nariadenia
sa má vykladať v tom zmysle, že tento pobyt zodpovedá miestu, ktoré odzrkadľuje istú mieru začlenenia dieťaťa do sociálneho
a rodinného prostredia. Na tento účel a v prípade, keď ide o situáciu dojčaťa, ktoré býva so svojou matkou iba niekoľko dní
v inom členskom štáte, ako je štát jeho obvyklého pobytu, do ktorého bolo premiestnené, treba vziať do úvahy najmä na jednej
strane trvanie, pravidelnosť, podmienky a dôvody pobytu na území tohto členského štátu a dôvody presťahovania matky do tohto
štátu a na druhej strane, najmä z dôvodu veku dieťaťa, geografický a rodinný pôvod matky, ako aj rodinné a sociálne väzby,
ktoré matka a dieťa udržiavajú v tom istom členskom štáte. Je na vnútroštátnom súde, aby určil, kde má dieťa obvyklý pobyt
a zohľadnil pritom všetky osobitné skutkové okolnosti každého jednotlivého prípadu.
Za predpokladu, že by uplatnenie vyššie uvedených kritérií viedlo vo veci samej k záveru, že obvyklý pobyt dieťaťa nemožno
určiť, určenie príslušného súdu musí byť vykonané na základe kritéria „prítomnosti dieťaťa“ v zmysle článku 13 nariadenia.

O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či pojem „orgán alebo iný subjekt“, ktorému možno priznať opatrovnícke právo
na účely ustanovení nariadenia, sa má vykladať v tom zmysle, že zahŕňa pojem „súd“ v zmysle článku 2 ods. 1 uvedeného nariadenia.
V tejto súvislosti treba uviesť, že vnútroštátny súd nespresnil ustanovenia nariadenia, v rámci ktorých chcel objasniť výklad
tohto pojmu, ani dôvody, pre ktoré považoval tento výklad za potrebný na vydanie rozsudku. Napriek tomu je zrejmé, že tento
pojem sa nachádza v znení článkov 10 a 11 nariadenia. Tieto ustanovenia sa týkajú právomoci v prípade únosu dieťaťa, a majú
sa preto uplatniť v prípade neoprávneného premiestnenia alebo zadržiavania dieťaťa, pričom článok 9 uvedeného nariadenia sa
venuje oprávnenému presťahovaniu dieťaťa z jedného členského štátu do druhého.
Ako už bolo uvedené v bode 23 tohto rozsudku, je nepochybné, že premiestnenie Chloé na ostrov Réunion bolo oprávnené.
Z toho vyplýva, že článok 10 nariadenia nie je uplatniteľný. V dôsledku toho nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

O tretej otázke
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, ako vyplýva najmä z bodov 1.4 a 4.6 jeho rozhodnutia, či rozhodnutia
súdu členského štátu zamietajúce podľa Haagskeho dohovoru z roku 1980 návrh na okamžité vrátenie dieťaťa na územie, kde je
daná miestna príslušnosť súdu iného členského štátu, a týkajúce sa rodičovských práv a povinností vo vzťahu k tomuto dieťaťu
majú vplyv na rozhodnutia, ktoré sa majú vydať v tomto inom členskom štáte o návrhoch týkajúcich sa rodičovských práv a povinností,
ktoré boli podané skôr a o ktorých sa stále koná.
Rozsudok Tribunal de grande instance de Saint‑Denis z 15. marca 2010
Ako už bolo uvedené v bode 28 tohto rozsudku, návrh otca Chloé podaný na Tribunal de grande instance de Saint‑Denis bol založený
na ustanoveniach Haagskeho dohovoru z roku 1980. Tento dohovor má podľa svojho článku 1 za cieľ zabezpečiť okamžitý návrat
detí, ktoré boli neoprávnene premiestnené do niektorého zmluvného štátu alebo sú v ňom zadržiavané.
Tribunal de grande instance de Saint‑Denis zamietol návrh, ktorým sa otec Chloé domáhal jej návratu do Spojeného kráľovstva,
„pretože sa [nepreukázalo], že v okamihu premiestnenia malej Chloé Mercredi mal Richard Chaffe opatrovnícke právo, ktoré skutočne
vykonával, alebo ktoré by bol vykonával, ak by k odchodu nedošlo“.
V tomto ohľade je nutné konštatovať, že podľa článku 19 Haagskeho dohovoru z roku 1980 rozsudok tohto súdu z 15. marca 2010
nemožno považovať za rozhodnutie o určení opatrovníckeho práva, aj keď nadobudol právoplatnosť, ako sa konštatovalo v bode
28 tohto rozsudku.
Z toho vyplýva, že za predpokladu, že vnútroštátny súd rozhodne podľa kritérií uvedených v odpovedi na prvú otázku, že má
právomoc podľa článku 8 nariadenia, pokiaľ ide o rodičovské práva a povinnosti vo vzťahu ku Chloé, rozsudok Tribunal de grande
instance de Saint‑Denis z 15. marca 2010 nemá vplyv na rozhodnutie, ktoré má vnútroštátny súd vydať.
Rozsudok Tribunal de grande instance de Saint‑Denis z 23. júna 2010
Pokiaľ ide o rozsudok Tribunal de grande instance de Saint‑Denis z 23. júna 2010, ktorý, ako bolo uvedené v bode 29 tohto
rozsudku, nie je ešte právoplatný, treba najskôr uviesť, že vnútroštátny súd bude prípadne konfrontovaný so skutočnosťou,
že tento súd založil svoj rozsudok nie na Haagskom dohovore z roku 1980, ale tiež na nariadení.
V takomto prípade konfliktu medzi dvoma súdmi rôznych členských štátov, na ktoré boli podané na základe nariadenia návrhy
týkajúce sa rodičovských práv a povinností vo vzťahu k dieťaťu majúce rovnaký predmet a rovnakú kauzu, sa má uplatniť článok
19 ods. 2 nariadenia. Podľa tohto článku súd, ktorý začal konať ako druhý, preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu,
ktorý začal konať ako prvý.
Vzhľadom na to, že na High Court of Justice (England & Wales) sa začalo konanie 12. októbra 2009 na základe podania otca dieťaťa
smerujúceho k tomu, aby mu boli priznané rodičovské práva a povinnosti, Tribunal de grande instance de Saint‑Denis, na ktorý
sa matka obrátila 28. októbra 2009, nemohol rozhodnúť o návrhu, ktorý podala.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že za predpokladu, že vnútroštátny súd rozhodne podľa kritérií uvedených v odpovedi na prvú otázku,
že má právomoc podľa článku 8 nariadenia, pokiaľ ide o rodičovské práva a povinnosti vo vzťahu ku Chloé, ani rozsudok Tribunal
de grande instance de Saint‑Denis z 15. marca 2010, ani rozsudok z 23. júna 2010 nemajú vplyv na rozhodnutie, ktoré má vnútroštátny
súd vydať.
V dôsledku toho treba odpovedať na tretiu otázku tak, že rozhodnutia súdu členského štátu zamietajúce podľa Haagskeho dohovoru
z roku 1980 návrh na okamžité vrátenie dieťaťa na územie, kde je daná miestna príslušnosť súdu iného členského štátu, a týkajúce
sa rodičovských práv a povinností vo vzťahu k tomuto dieťaťu nemajú vplyv na rozhodnutia, ktoré sa majú vydať v tomto inom
členskom štáte o návrhoch týkajúcich sa rodičovských práv a povinností, ktoré boli podané skôr a o ktorých sa stále koná.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
1.
Pojem „obvyklý pobyt“ v zmysle článkov 8 a 10 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní
a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000,
sa má vykladať v tom zmysle, že tento pobyt zodpovedá miestu, ktoré odzrkadľuje istú mieru začlenenia dieťaťa do sociálneho
a rodinného prostredia. Na tento účel a v prípade, keď ide o situáciu dojčaťa, ktoré býva so svojou matkou iba niekoľko dní
v inom členskom štáte, ako je štát jeho obvyklého pobytu, do ktorého bolo premiestnené, treba vziať do úvahy najmä na jednej
strane trvanie, pravidelnosť, podmienky a dôvody pobytu na území tohto členského štátu a dôvody presťahovania matky do tohto
štátu a na druhej strane, najmä z dôvodu veku dieťaťa, geografický a rodinný pôvod matky, ako aj rodinné a sociálne väzby,
ktoré matka a dieťa udržiavajú v tom istom členskom štáte. Je na vnútroštátnom súde, aby určil, kde má dieťa obvyklý pobyt,
a zohľadnil pritom všetky osobitné skutkové okolnosti každého jednotlivého prípadu.
Za predpokladu, že by uplatnenie vyššie uvedených kritérií viedlo vo veci samej k záveru, že obvyklý pobyt dieťaťa nemožno
určiť, určenie príslušného súdu musí byť vykonané na základe kritéria „prítomnosti dieťaťa“ v zmysle článku 13 nariadenia.
2.
Rozhodnutia súdu členského štátu zamietajúce podľa Haagskeho dohovoru z 25. októbra 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných
únosov detí návrh na okamžité vrátenie dieťaťa na územie, kde je daná miestna príslušnosť súdu iného členského štátu, a týkajúce
sa rodičovských práv a povinností vo vzťahu k tomuto dieťaťu nemajú vplyv na rozhodnutia, ktoré sa majú vydať v tomto inom
členskom štáte o návrhoch týkajúcich sa rodičovských práv a povinností, ktoré boli podané skôr a o ktorých sa stále koná.
Podpisy
*
Jazyk konania: angličtina.