CELEX: 62009FJ0029
Verejná služba
Úradníci
Odmena
Článok 64 služobného poriadku
Článok 3 ods. 5 prvý pododsek a článok 9 prílohy XI služobného poriadku
Opravný koeficient
Rovnosť zaobchádzania

Žalobou podanou do kancelárie Súdu pre verejnú službu 30. marca 2009 G. Lebedef a T. Jones požadujú zrušenie údajného rozhodnutia
Komisie Európskych spoločenstiev o zamietnutí stanoviť kúpnu silu úradníkov pracujúcich v Luxemburgu (Luxembursko) na úroveň
zodpovedajúcu úrovni kúpnej sily úradníkov pracujúcich v Bruseli (Belgicko), a subsidiárne, zrušenie výplatných pások žalobcov
od júna 2008.

Právny rámec
Podľa článku 64 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“):
„Odmena úradníka vyjadrená v eurách sa po povinných zrážkach uvedených v tomto služobnom poriadku alebo vo vykonávacích nariadeniach
určí pomocou opravného koeficientu, vyššieho, nižšieho alebo rovnajúceho sa 100 %, v závislosti od životných podmienok na
jednotlivých miestach výkonu práce.
… Opravný koeficient použiteľný na odmenu úradníkov pracujúcich v dočasných sídlach spoločenstiev predstavuje 100 % k 1. januáru
1962.“
Článok 1 prílohy XI služobného poriadku s názvom „Vykonávacie predpisy k článkom 64 a 65 služobného poriadku“ stanovuje:
„1.      Správa Štatistického úradu Európskych spoločenstiev (Eurostat)
Na účely revízie ustanovenej v článku 65 ods. 1 Služobného poriadku Eurostat vypracuje každý rok do konca októbra správu o zmenách
životných nákladov v Bruseli, o ekonomických paritách medzi Bruselom a niektorými miestami v členských štátoch, a o zmenách
kúpnej sily platov štátnych zamestnancov v ústredných štátnych správach jednotlivých štátov.
…
3.      Zmeny životných nákladov mimo Bruselu (ekonomické parity a implicitné indexy)
…
d)      Mimo územia Belgicka a Luxemburska sa zmeny životných nákladov počas referenčného obdobia merajú pomocou implicitných indexov.
Tieto indexy sa vypočítajú vynásobením bruselského medzinárodného indexu zmenou ekonomickej parity.
…“
Článok 3 ods. 5 prvý pododsek prílohy XI služobného poriadku stanovuje:
„v Belgicku a Luxembursku sa nepoužije žiaden korekčný [opravný –
neoficiálny preklad
] koeficient.“
Podľa článku 5 ods. 3 prílohy XI služobného poriadku:
„Pre každé miesto, pre ktoré bol stanovený korekčný [opravný –
neoficiálny preklad
] koeficient (okrem Belgicka a Luxemburska), sa vypočíta odhad ekonomických parít pre december, uvedených v článku 1 ods. 3.
Zmena životných nákladov sa vypočíta podľa pravidiel stanovených v článku 1 ods. 3.“
Nakoniec článok 9 ods. 1 prílohy XI služobného poriadku stanovuje:
„Príslušné orgány dotknutých členských štátov, správa inštitúcie [Európskej únie] alebo zástupcovia zamestnancov [Európskej
únie] v danom mieste zamestnania môžu požiadať o vytvorenie korekčného [opravného –
neoficiálny preklad
] koeficientu špecifického pre toto miesto.
Táto žiadosť by mala byť podopretá objektívnymi skutočnosťami, ktoré odhaľujú značný rozdiel v životných nákladoch za niekoľko
rokov medzi týmto miestom zamestnania a hlavným mestom príslušného členského štátu (s výnimkou Holandska, kde Haag je používaný
namiesto Amsterdamu). Ak Eurostat potvrdí, že rozdiel je značný (viac ako 5 %) a dlhodobo udržateľný, Komisia by mala predložiť
návrh na stanovenie korekčného [opravného –
neoficiálny preklad
] koeficientu pre toto miesto.“

Okolnosti predchádzajúce sporu
Zastávajúc názor, že kúpna sila úradníkov pracujúcich v Luxemburgu vykazuje niekoľko rokov znaky sústavného poklesu v porovnaní
s úradníkmi pracujúcimi v Bruseli, M. Ott, predseda odborového zväzu Solidarité européenne (Európska solidarita), zaslal 28. októbra
2005 list adresovaný S. Kallasovi, podpredsedovi Komisie, ktorým ho žiadal o vypracovanie štúdie o možnosti prideliť Luxemburgu
opravný koeficient.
Listom z 29. novembra 2005 S. Kallas odpovedal, že nie je v záujme zamestnancov začať s prácami smerujúcimi k vytvoreniu opravného
koeficientu pre Luxemburg, najmä z dôvodu, že takéto opatrenie by si vyžiadalo zmenu služobného poriadku, čo by prinášalo
riziko opätovného prerokovávania metódy každoročnej úpravy odmien, ktorá bola dosiahnutá „po dlhých a zložitých rokovaniach
v kontexte reformy“.
Dňa 3. apríla 2007 medziinštitucionálny odborový zväz združujúci viaceré odborové a profesijné organizácie Európskeho parlamentu,
Komisie a Súdneho dvora Európskej únie adresoval list generálnemu riaditeľovi Eurostatu, ktorým ho vyzýval na vykonanie štúdie
s cieľom odhaliť značný rozdiel v kúpnej sile úradníkov pracujúcich v Luxemburgu v porovnaní s úradníkmi pracujúcimi v Bruseli
a začať konanie uvedené v článku 9 prílohy XI služobného poriadku s cieľom vytvoriť opravný koeficient špecifický pre Luxemburg.
Listom zo 6. júna 2007 generálny riaditeľ Eurostatu odpovedal, že akákoľvek žiadosť o stanovenie opravného koeficientu je
mimo právomoci Eurostatu a musí byť adresovaná generálnemu riaditeľstvu (GR) pre personál a administratívu Komisie.
Listom z 12. apríla 2008 viacero odborových a profesijných organizácií združených do spoločného odborového frontu požiadalo
generálneho riaditeľa GR pre personál a administratívu o medziinštitucionálne prerokovanie týkajúce sa straty kúpnej sily
zamestnancov inštitúcií.
Listom z 12. septembra 2008, ktorý bol administratívou zaregistrovaný 15. septembra toho istého roku, žalobcovia podali sťažnosť
voči ich výplatným páskam z júna 2008, ktoré obsahovali opravu úpravy odmeny, ku ktorej došlo na konci roku 2007, avšak bez
uvedenia opravného koeficientu zodpovedajúceho ich miestu zamestnania, ako aj voči výplatným páskam za nasledujúce mesiace.
Rozhodnutím zo 17. decembra 2008, ktoré bolo listom oznámené 18. decembra, menovací orgán (ďalej len „MO“) túto sťažnosť zamietol.

Návrhy účastníkov konania a konanie
Žalobcovia navrhujú, aby Súd pre verejnú službu:
„–      prioritne zrušil implicitné rozhodnutie o zamietnutí stanoviť kúpnu silu pre odmeny v Luxemburgu na úroveň zodpovedajúcu úrovni
kúpnej sily odmien v Bruseli,
–        subsidiárne zrušil výplatné pásky sťažovateľov vydané za obdobie od 15. júna 2008“,
–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal žalobcov nahradiť trovy konania.
Listom doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu faxom 25. júna 2009 (podanie originálu sa uskutočnilo 29. júna 2009)
Rada Európskej únie požiadala o vstup do konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Komisie. Predseda tretej
komory Súdu pre verejnú službu vyhovel tejto žiadosti uznesením zo 7. septembra 2009.
Svojím vyjadrením vedľajšieho účastníka konania, doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu faxom 16. októbra 2009, Rada
navrhovala, aby Súd pre verejnú službu zamietol žalobu ako zjavne neprípustnú a, subsidiárne, ako nedôvodnú, pokiaľ ide o námietku
nezákonnosti vznesenú žalobcami na podporu ich žaloby.

O prípustnosti žaloby

Tvrdenia účastníkov konania
Komisia zastáva názor, že žaloba je neprípustná, či už smeruje proti údajnému odmietnutiu vytvoriť opravný koeficient pre
Luxemburg, alebo proti výplatným páskam žalobcov od júna 2008.
Na jednej strane poznamenáva, že všetky kroky podniknuté pred sťažnosťou boli odborárskej a politickej povahy, ale nie krokmi
podľa služobného poriadku. Nikdy nedošlo k podaniu žiadosti podľa článku 90 ods. 1 služobného poriadku, ktorá by individuálne
pochádzala od úradníka.
V každom prípade, žaloba je podaná neskoro, pokiaľ ide o údajné odmietnutie vytvoriť opravný koeficient pre Luxemburg, keďže
počas troch mesiacov po odmietnutí žiadosti z októbra 2005 zo strany S. Kallasa, ani počas troch mesiacov po odmietnutí zo
strany generálneho riaditeľa Eurostatu vykonať požadované výpočty nebola podaná žiadna sťažnosť. Komisia tiež poznamenáva,
že žalobcovia neboli autormi predmetných žiadostí.
Navyše žaloba nemá rovnaký predmet ako skoršie kroky. Jej hlavným cieľom je určiť absenciu opravného koeficientu pre Luxemburg,
ktorý má byť podľa žalobcov nevyhnutne vyšší než koeficient pre Brusel, zatiaľ čo skoršie kroky sa týkali absencie výpočtov
alebo dohody.
Na druhej strane Komisia uznáva, že úradník bol považovaný za oprávneného napadnúť svoju výplatnú pásku v rozsahu, v akom
táto výplatná páska neobsahovala opravný koeficient, na ktorý, ako sa domnieval úradník, mal právo (pozri v tomto zmysle rozsudok
Súdu prvého stupňa z 27. októbra 1994, Chavane de Dalmassy a i./Komisia, T‑64/92, Zb. VS s. I‑A‑227 a II‑723). Táto možnosť
však predpokladá, že predmetná výplatná páska predstavuje zmenu situácie alebo nové rozhodnutie – čo nebol prípad v júni 2008.
Na pojednávaní žalobcovia najprv uviedli, že mali právo napadnúť priamo pred Súdom pre verejnú službu implicitné rozhodnutie
o odmietnutí stanoviť kúpnu silu úradníkov pracujúcich v Luxemburgu na úroveň zodpovedajúcu úrovni kúpnej sily úradníkov pracujúcich
v Bruseli prostredníctvom vytvorenia špecifického opravného koeficientu, následne, že výplatná páska z júna 2008 ukazovala
zmenu situácie, keďže prinášala opravu úpravy odmeny, ku ktorej došlo v nadväznosti na každoročné preskúmanie na konci roku
2007, avšak bez toho, že by obsahovala opravný koeficient pre Luxemburg, a nakoniec, že lehoty pre podanie sťažnosti a žaloby
boli v plnom rozsahu dodržané.

Posúdenie Súdom pre verejnú službu
O žalobe v rozsahu, v akom smeruje proti údajnému implicitnému rozhodnutiu o odmietnutí stanoviť kúpnu silu úradníkov pracujúcich
v Luxemburgu na úroveň zodpovedajúcu úrovni kúpnej sily úradníkov pracujúcich v Bruseli
Treba pripomenúť, že v systéme opravných prostriedkov zriadenom článkami 90 a 91 služobného poriadku si žaloba podaná proti
implicitnému rozhodnutiu o zamietnutí vyžaduje:
–        buď podanie predchádzajúcej sťažnosti podľa článku 90 ods. 1 služobného poriadku zo strany dotknutého úradníka, ktorá sa pri
absencii odpovede MO v lehote štyroch mesiacov považuje za implicitne zamietnutú, v prípade čoho môže úradník v novej trojmesačnej
lehote predložiť MO sťažnosť podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku,
–        alebo podanie predchádzajúcej sťažnosti proti aktu spôsobujúcemu ujmu podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku, keď sa absencia
odpovede v lehote štyroch mesiacov od podania sťažnosti podľa druhého pododseku toho istého odseku považuje za implicitné
rozhodnutie o zamietnutí, ktoré môže byť predmetom žaloby podľa článku 91 služobného poriadku.
V prejednávanej veci treba konštatovať, že konanie predchádzajúce súdnemu konaniu nebolo zo strany žalobcov vedené regulérne.
Na jednej strane žalobcovia nepodali predchádzajúcu žiadosť podľa článku 90 ods. 1 služobného poriadku smerujúcu k tomu, aby
kúpna sila úradníkov pracujúcich v Luxemburgu bola stanovená na úroveň zodpovedajúcu kúpnej sile úradníkov pracujúcich v Bruseli,
keďže listy z 28. októbra 2005, 3. apríla 2007 a 12. apríla 2008 aj za predpokladu, že by boli považované za žiadosti podľa
článku 90 ods. 1 služobného poriadku, nepochádzali od samotných žalobcov.
Na druhej strane a v každom prípade odpovede S. Kallasa z 29. novembra 2005 a generálneho riaditeľa Eurostatu zo 6. júna 2007
zostali v lehotách pre sťažnosť a podanie žaloby bez dôsledkov. Rovnako odborové a profesijné organizácie nepodnikli žiadny
krok po tom, čo ich žiadosť o medziinštitucionálne prejednanie z 12. apríla 2008 ostala bez výslovnej odpovede zo strany generálneho
riaditeľa GR pre personál a administratívu.
V dôsledku toho treba žalobu v rozsahu, v akom smeruje proti údajnému implicitnému rozhodnutiu o odmietnutí stanoviť kúpnu
silu úradníkov pracujúcich v Luxemburgu na úroveň zodpovedajúcu úrovni kúpnej sily úradníkov pracujúcich v Bruseli zamietnuť
ako neprípustnú.
O žalobe v rozsahu, v akom smeruje proti výplatným páskam žalobcov vydaným od júna 2008
Zo žaloby vyplýva, že na podporu svojej žaloby smerujúcej proti ich výplatným páskam od júna 2008 žalobcovia v podstate uvádzajú
žalobné dôvody voči článku 3 ods. 5 prvému pododseku prílohy XI služobného poriadku, aby sa pred Súdom pre verejnú službu
dovolávali neuplatniteľnosti uvedeného článku 3 ods. 5 prvého pododseku.
Na úvod treba pripomenúť, že článok 241 ES uplatniteľný v čase vzniku sporu, ktorý sa stal po zmene článkom 277 ZFEÚ, stanovuje,
že každý účastník konania sa najmä na podporu žaloby proti vykonávaciemu opatreniu môže v konaní, ktorého predmetom je zákonnosť
nariadenia uvádzaného týmto ustanovením, dovolávať dôvodov ustanovených v článku 230 druhom odseku ES, ktorý sa po zmene stal
článkom 263 druhým odsekom ZFEÚ, aj po uplynutí lehoty pre podanie žaloby proti nariadeniu. Z ustálenej judikatúry vyplýva,
že tento incidenčný právny prostriedok predstavuje vyjadrenie všeobecnej zásady, ktorá má zabezpečiť to, aby každá osoba mala
v prítomnosti alebo v minulosti možnosť napadnúť akt Únie tvoriaci základ pre rozhodnutie namierené voči nej (rozsudky Súdneho
dvora zo 6. marca 1979, Simmenthal/Komisia, 92/78, Zb. s. 777; z 19. januára 1984, Andersen a i./Parlament, 262/80, Zb. s. 195,
a z 10. júla 2003, Komisia/ECB, C‑11/00, Zb. s. 7147, body 74 až 78). Pravidlo stanovené článkom 241 ES je určite namieste
v rámci sporu pred Súdom pre verejnú službu podľa článku 236 ES, ktorý sa po zmene stal článkom 270 ZFEÚ.
Z judikatúry však tiež vyplýva, že možnosť dovolávať sa neuplatniteľnosti nariadenia, ktorú dáva článok 241 ES, nepredstavuje
autonómne právo na podanie žaloby a môže byť uplatnená iba incidenčne, takže absencia práva na podanie žaloby vo veci samej
alebo neprípustnosť žaloby vo veci samej má za dôsledok neprípustnosť námietky nezákonnosti (rozsudky Súdneho dvora zo 16. júla
1981, Albini/Rada a Komisia, 33/80, Zb. s. 2141, bod 17, a zo 7. júla 1987, Étoile commerciale a CNTA/Komisia, 89/86 a 91/86,
Zb. s. 3005, bod 22).
Podľa článkov 90 a 91 služobného poriadku sťažnosť a následne žaloba môžu smerovať iba voči aktu spôsobujúcemu ujmu, ktorý
vydal MO. Je tiež nesporné, že akt spôsobujúci ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 a článku 91 ods. 1 služobného poriadku je akt,
ktorý vyvoláva záväzné právne účinky, ktoré môžu priamo a bezprostredne zasahovať záujmy žalobcu tým, že podstatne menia jeho
právne postavenie (rozsudok Súdu pre verejnú službu z 28. júna 2006, Grünheid/Komisia, F‑101/05, Zb. VS s. I‑A‑1‑55 a II‑A‑1‑199,
bod 33 a citovaná judikatúra).
Treba teda overiť, či žaloba v rozsahu, v akom smeruje proti výplatným páskam žalobcov vystaveným od júna 2008, zodpovedá
požiadavkám článkov 90 a 91 služobného poriadku.
V tejto súvislosti treba poznamenať, že výplatná páska svojou povahou a svojím cieľom nemá vlastnosti aktu spôsobujúceho ujmu,
keďže iba mení do peňažného vyjadrenia dopad skorších administratívnych rozhodnutí, týkajúcich sa osobnej a právnej situácie
úradníka (rozsudky Súdu pre verejnú službu z 23. apríla 2008, Pickering/Komisia, F‑103/05, Zb. VS s. I-A-1-101 a II-A-1-527,
bod 72, a Bain a i./Komisia, F‑112/05, Zb. VS s. I-A-1-111 a II-A-1-579, bod 73). V rozsahu, v akom jasne ukazuje existenciu
a obsah administratívneho rozhodnutia s individuálnym dosahom, ktoré až doposiaľ zostávalo nepovšimnuté, keďže dotknutej osobe
nebolo formálne oznámené, však výplatná páska obsahujúca výpočet peňažných nárokov môže byť považovaná za akt spôsobujúci
ujmu, ktorý môže byť predmetom sťažnosti a prípadne žaloby (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. februára
2005, Reggimenti/Parlament, T‑354/03, Zb. VS s. I‑A‑33 a II‑147, body 38 a 39, týkajúci sa náhrady cestovných výdavkov, alebo
uznesenie Súdu prvého stupňa z 24. marca 1998, Meyer a i./Súdny dvor, T‑181/97, Zb. VS s. I‑A‑151 a II‑481, týkajúce sa odpočtu
rodinných prídavkov získaných inak). Za týchto podmienok má oznámenie výplatnej pásky za účinok začatie plynutia lehôt na
podanie sťažnosti a žaloby proti administratívnemu rozhodnutiu prijatému voči dotknutému úradníkovi a odrážajúcemu sa vo výplatnej
páske (vyššie rozsudky Pickering/Komisia, už citovaný, bod 75, a Bain a i./Komisia, už citovaný, bod 76).
Je to rovnako tak, pokiaľ výplatná páska po prvýkrát odráža vykonanie nového všeobecne záväzného aktu, ktorý sa týka stanovenia
peňažných nárokov, ako sú rozhodnutie meniace metódu výpočtu cestovných nákladov (rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. septembra
2003, Lebedef a i./Komisia, T‑221/02, Zb. VS s. I‑A‑211 a II‑1037, body 24 a 25), rozhodnutie meniace sadzobník príspevkov
rodičov na služby jaslí (rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. januára 1997, Vanderhaeghen/Komisia, T‑297/94, Zb. VS s. I‑A‑7
a II‑13), nariadenie meniace opravné koeficienty (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. novembra 2000, Bareyt a i./Komisia, T‑175/97,
Zb. VS s. I‑A‑229 a II‑1053; rozsudky Pickering/Komisia, už citovaný, a Bain a i./Komisia, už citovaný), nariadenie upravujúce
výšku odmien (rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. júna 1994, Di Marzio a Lebedef/Komisia, T‑98/92 a T‑99/92, Zb. VS s. I‑A‑167
a II‑541) alebo nariadenie zavádzajúce mimoriadny krízový odvod alebo dočasný odvod (rozsudok Súdneho dvora z 3. júla 1985,
Abrias a i./Komisia, 3/83, Zb. s. 1995; rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. júna 1994, Rijnoudt a Hocken/Komisia, T‑97/92 a T‑111/92,
Zb. VS s. I‑A‑159 a II‑511).
Za takých predpokladov, ako sú uvedené vyššie, prvá výplatná páska vystavená po nadobudnutí účinnosti všeobecne záväzného
aktu, meniaca peňažné nároky určitej kategórie úradníkov, prenáša vo vzťahu k svojmu adresátovi účinok prijatia administratívneho
rozhodnutia s individuálnym dosahom, vytvárajúceho záväzné právne účinky, ktoré môžu priamo a bezprostredne ovplyvniť záujmy
dotknutého úradníka. Aj za predpokladu, že by nové administratívne rozhodnutie s individuálnym dosahom týkajúce sa určenia
peňažných nárokov úradníka bolo považované za prijímané zo strany MO každý mesiac a odrážalo by sa v príslušnej výplatnej
páske, tieto po sebe nasledujúce rozhodnutia by iba potvrdzovali prvé rozhodnutie, ktoré významne zmenilo právnu situáciu
dotknutej osoby uplatnením nového všeobecne záväzného aktu.
V dôsledku toho úradník, ktorý opomenul napadnúť v lehotách stanovených na podanie sťažnosti a žaloby výplatnú pásku, ktorá
po prvýkrát predstavuje vykonanie všeobecne záväzného aktu týkajúceho sa stanovenia peňažných nárokov, nemôže platne, po uplynutí
uvedených lehôt, napádať neskoršie výplatné pásky, uplatňujúc voči nim rovnakú nezákonnosť, ako je tá, ktorou bola postihnutá
prvá výplatná páska (rozsudky Pickering/Komisia, už citovaný, body 75 až 89, a Bain a i./Komisia, už citovaný, body 76 až
89).
Situácia v prejednávanej veci však nezodpovedá predpokladom uvedeným vyššie. Zo znenia tvrdení žalobcov vyplýva, že žalobcovia
napádajú najmä sústavné odmietanie Komisie uplatniť článok 3 ods. 5 prvý pododsek prílohy XI služobného poriadku bez toho,
aby táto pristúpila k vykonaniu štúdie o prípadnej disproporcii kúpnej sily medzi Bruselom a Luxemburgom, hoci sa dovolávajú
na vznik nových ekonomických okolností, ktoré už najmä vzhľadom na zásadu rovnosti zaobchádzania neodôvodňujú uplatňovanie
tohto ustanovenia.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ako to Komisia uznáva, normotvorca je viazaný zásadou rovnosti zaobchádzania a že
stanovenie opravných koeficientov stanovených článkami 64 a 65 služobného poriadku smeruje práve k vykonaniu tejto zásady,
zabezpečujúc zachovanie kúpnej sily rovnakej pre všetkých úradníkov bez ohľadu na ich miesto zamestnania (pozri v tomto zmysle
rozsudok Súdneho dvora z 19. novembra 1981, Benassi/Komisia, 194/80, Zb. s. 2815, bod 5; z 23. januára 1992, Komisia/Rada,
C‑301/90, Zb. s. I‑221, bod 19, a uznesenie Súdneho dvora z 29. apríla 2004, Drouvis/Komisia, C‑187/03 P, neuverejnené v Zbierke,
bod 25 a citovanú judikatúru).
V prípade, ako je prejednávaná vec, ak sa osoba podliehajúca súdnej právomoci domnieva, že nové skutočnosti prinášajú pre
Európsku úniu povinnosť prijať nové normatívne opatrenia, prislúcha jej v zásade pokračovať postupmi stanovenými Zmluvou,
ako aj aktmi Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 22. októbra 2002, National Farmers’Union, C‑241/01, Zb. s. I‑9079,
bod 38).
Napriek tomu treba konštatovať, že článok 90 ods. 1 služobného poriadku umožňuje úradníkom iba žiadať, aby administratíva
konajúca v postavení MO prijala vo vzťahu k nim rozhodnutie. V prejednávanej veci nejde o takýto prípad, pretože žalobcovia
Komisii v podstate vytýkajú, že nevykonala politické iniciatívy potrebné na to, aby v budúcnosti bol stanovený opravný koeficient
špecifický pre Luxemburg, čo predpokladá zrušenie článku 3 ods. 5 prvého pododseku prílohy XI služobného poriadku. Takáto
požiadavka prekračuje pôsobnosť článku 90 ods. 1 služobného poriadku, pretože politická iniciatíva nemôže byť kvalifikovaná
ako „rozhodnutie prijaté vo vzťahu k úradníkovi“.
Za týchto okolností a vzhľadom na procesné ťažkosti, s ktorými sa stretáva osoba, ktorá zamýšľa začať konanie pre nečinnosť
podľa článku 265 ZFEÚ proti inštitúcii s cieľom zrušiť ustanovenie nariadenia prijatého normotvorcom Únie (pozri v tomto zmysle
najmä rozsudok Súdneho dvora zo 16. februára 1993, ENU/Komisia, C‑107/91, Zb. s. I‑599, body 16 a 17), vylúčiť uplatnením
judikatúry uvedenej v bodoch 33 až 36 vyššie pre úradníka možnosť, aby napadol svoju výplatnú pásku z dôvodu zmeny skutkových
okolností, ako sú zmena ekonomických podmienok, uvádzajúc pri tejto príležitosti námietku nezákonnosti proti normatívnemu
ustanoveniu, ktoré hoci sa v čase jeho prijatia zdalo platným, stalo sa podľa dotknutého úradníka nezákonným z dôvodu tejto
zmeny okolností, by viedlo k tomu, že podanie žaloby smerujúcej k zabezpečeniu všeobecnej zásady rovnosti zaobchádzania uznávanej
právom Únie, by sa stalo prakticky nemožným a neúmerne by sa tak poškodzovalo právo na účinnú súdnu ochranu.
Za veľmi osobitných okolností prejednávanej veci preto treba s cieľom ochrany práva na podanie žaloby uznať, že úradníci môžu
napádať svoju výplatnú pásku, uvádzajúc voči normatívnemu ustanoveniu stanovujúcemu ich peňažné nároky námietku nezákonnosti
založenú najmä na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, napriek obmedzeniam vyplývajúcim z judikatúry pripomenutým v bodoch 33
až 36 vyššie.
Vzhľadom na vyššie uvedené musí byť námietka neprípustnosti žaloby v rozsahu, v akom smeruje proti výplatným páskam žalobcov
od júna 2008, zamietnutá.

O veci samej
Na podporu svojej žaloby sa žalobcovia dovolávajú štyroch žalobných dôvodov, z ktorých prvé tri uvedené spoločne v žalobe
sú založené na porušení zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie, zásady riadnej správy vecí verejných, ako aj
zásady ochrany legitímnej dôvery a štvrtý žalobný dôvod je založený na porušení článku 64 služobného poriadku.

O prvých troch žalobných dôvodoch
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobcovia uvádzajú, že životné náklady v Luxemburgu sú vyššie než v Bruseli. Na podporu tohto tvrdenia uvádzajú vnútroštátnu
minimálnu mzdu a náklady na bývanie, ako aj údaje šírené spoločnosťou pre bankové služby UBS, neformálne výpočty získané štatistikmi
Eurostatu a posúdenia kolegov, ktorí v rámci mobility boli preložení z Luxemburgu do Bruselu alebo naopak.
Keďže Luxemburg je jediným miestom zamestnania, ktoré nemá stanovený opravný koeficient, žalobcovia zastávajú názor, že porušenie
zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie je zjavné.
Podľa žalobcov je ťažké, až nemožné, vypočítať opravný koeficient pre Luxemburg pri absencii medzinárodného indexu životných
nákladov v tomto meste, ktorý by mal byť stanovený prostredníctvom prieskumu vykonaného Eurostatom, čo nebolo nikdy vykonané.
Ponechávajúc žiadosti zástupcov zamestnancov v tomto zmysle bez odozvy, čo vyplýva z obsahu výplatných pások za jún 2008 a nasledujúce
mesiace, Komisia nerešpektovala článok 9 prílohu XI služobného poriadku a porušila zásadu riadnej správy vecí verejných. Žalobcovia
zastávajú názor, že uvedený článok, tým že odkazuje na „značný rozdiel v životných nákladoch medzi týmto miestom zamestnania
a hlavným mestom príslušného členského štátu“, sa v skutočnosti týka „značného rozdielu v kúpnej sile medzi týmto miestom
zamestnania v porovnaní s kúpnou silou konštatovanou v mieste zamestnania, ktorú ukladajú odmeny tiež v tomto mieste zamestnania“.
Nakoniec žalobcovia uvádzajú, že podľa ustálenej judikatúry právo dovolávať sa ochrany legitímnej dôvery majú všetci jednotlivci,
u ktorých administratíva vyvolala dôvodné očakávania. V prejednávanej veci boli žalobcovia uvedení do situácie, že sa domnievali,
že absencia opravného koeficientu pre Luxemburg znamená, že Komisia pristúpila k vykonaniu potrebných overení, ktoré jej umožnili
prijať záver, že je dôvodné nestanoviť takýto koeficient.
Komisia odpovedá, že žalobcovia nijako nevysvetľujú, ako mohol byť článok 9 prílohy XI služobného poriadku porušený, pokiaľ
ide o Luxemburg, keďže článok 3 ods. 5 prvý pododsek uvedenej prílohy, ktorý má rovnakú váhu, vylučuje, že by pre Luxemburg
mohol existovať opravný koeficient.
Je pravda, že Komisia nespochybňuje, že normotvorca bol vo všeobecnosti viazaný zásadou rovnosti zaobchádzania. Napriek tomu,
pokiaľ ide o článok 3 ods. 5 prvý pododsek prílohy XI služobného poriadku, dovolávanie sa takého dôvodu si vyžaduje mimoriadne
dôkladné preukázanie existencie skutočného a pretrvávajúceho rozdielu medzi Bruselom a Luxemburgom. Toto vyplýva z judikatúry,
pokiaľ ide o spochybňovanie koeficientu stanoveného Radou, presne, pre určité miesto zamestnania. Rovnaká požiadavka dôkazu
je o to viac namieste, ak ide o preukázanie, že normotvorca v samotnom služobnom poriadku porušil zásadu rovnosti zaobchádzania,
zastávajúc názor, že s dvomi miestami zamestnania treba zaobchádzať rovnako.
Komisia tiež pripomína širokú mieru voľnej úvahy, ktorú majú inštitúcie, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré treba zohľadniť na
účely stanovenia opravných koeficientov, takže súd jej môže vytýkať iba zjavne nesprávne posúdenie alebo zneužitie právomoci
(pozri najmä rozsudky Súdu prvého stupňa z 25. septembra 2002, Ajour a i./Komisia, T‑201/00 a T‑384/00, Zb. VS s. I‑A‑167
a II‑885, body 47 až 49, a Bareyt a i./Komisia, už citovaný, body 57 a 64).
Žalobcovia nepredložili žiadny dôkaz, z ktorého by sa dala vyvodzovať existencia zjavne nesprávneho posúdenia týkajúceho sa
absencie koeficientu pre Luxemburg.
Postulujúc ako dôkaz, že v Luxemburgu je život drahší než v Bruseli, predseda odborov Solidarité européenne žiadal v roku
2005 Komisiu o štúdiu priechodnosti špecifického koeficientu. Pre Eurostat bolo nemožné vykonať prieskum o rodinných rozpočtoch
úradníkov pracujúcich v Luxemburgu na účel stanovenia takéhoto koeficientu, pretože z právneho hľadiska takýto koeficient
podľa článku 3 ods. 5 prvého pododseku prílohy XI služobného poriadku nemôže existovať.
Navyše Komisia zastáva názor, že žalobcovia sa obmedzujú na uplatňovanie všeobecných a vágnych tvrdení, bez akéhokoľvek dôkazu
v oblasti cien, ktorý by umožňoval stanoviť, že životné náklady v Luxemburgu sú skutočne vyššie než životné náklady v Bruseli
a to značne a dlhodobo.
Komisia sa okrem toho domnieva, že dovolávanie sa článku 9 prílohy XI služobného poriadku v prejednávanej veci je nesprávne,
pretože tento článok sa týka vytvorenia koeficientu pre iné miesto, než je hlavné mesto štátu a nie pre samotné hlavné mesto,
pre ktoré, pokiaľ ide o Luxemburg, existuje osobitné ustanovenie uvádzané v článku 3 ods. 5 prvom pododseku uvedenej prílohy.
Komisia dodáva, že zďaleka nie všetky dostupné informácie týkajúce sa životných nákladov v Luxemburgu nasvedčujú tomu, čo
uvádzajú žalobcovia. Cituje príklad z
Mercer’s Cost of Living Survey
, z ktorého vyplýva, že v marci 2008 boli životné náklady v Luxemburgu (91,3) nižšie než životné náklady v Bruseli (92,9),
keď index pre New York bol 100.
Pokiaľ ide o údajné porušenie zásady riadnej správy vecí verejných, Komisia poznamenáva, že podľa judikatúry nemôže byť ustanovenie
služobného poriadku z tohto dôvodu napádané (rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. novembra 2006, Campoli/Komisia, T‑135/05, Zb. VS
s. I‑A‑2‑297 a II‑A‑2‑1527, bod 149).
Pokiaľ ide o údajné porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery, Komisia zastáva názor, že stanovisko žalobcov je inkoherentné.
Pochopila ho tak, že žalobcovia uvádzajú, že administratíva im skutočne ponúkla stanovenie špecifického koeficientu pre Luxemburg
bez toho, aby bol niekedy stanovený. V každom prípade bolo právne vylúčené, aby žalobcovia mohli mať čo i len nepatrnú nádej
dosiahnuť koeficient pre Luxemburg, pretože článok 3 ods. 5 prvý pododsek prílohy XI služobného poriadku to výslovne zakazuje.
Akékoľvek ubezpečenie v tomto zmysle, pokiaľ by existovalo, by odporovalo uplatniteľným ustanoveniam, a teda nemohlo vytvoriť
legitímne očakávania (rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. marca 1990, Chomel/Komisia, T‑123/89, Zb. s. II‑131 body 26 až 30).
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Žalobcovia Komisii v podstate vytýkajú, že napriek článku 3 ods. 5 prvému pododseku prílohy XI služobného poriadku nepoverila
Eurostat vykonaním štatistického prieskumu umožňujúceho stanoviť existenciu značného rozdielu kúpnej sily na ujmu úradníkov
pracujúcich v Luxemburgu, v porovnaní s kúpnou silou konštatovanou v Bruseli, alebo ju vylúčiť. Zastávajú názor, že svojou
nečinnosťou a napriek indíciám predloženým zo strany žalobcov, z ktorých vyplýval značný nárast životných nákladov v Luxemburgu
za posledné roky, Komisia porušila zásady rovnosti zaobchádzania, riadnej správy vecí verejných a ochrany legitímnej dôvery.
Tvrdenia žalobcov teda treba chápať ako najmä spochybňujúce zákonnosť článku 3 ods. 5 prvého pododseku prílohy XI služobného
poriadku v rozsahu, v akom toto ustanovenie bráni nielen možnosti stanoviť opravný koeficient pre Luxemburg, ale tiež tomu,
aby Komisia poverila Eurostat vykonaním štatistického prieskumu potrebného na preukázanie prípadného značného rozdielu v životných
nákladoch medzi Bruselom a Luxemburgom, hoci dôkazy predložené žalobcami odôvodňujú začatie takého prieskumu.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je účelom opravných koeficientov ovplyvňujúcich plat úradníkov,
uvádzaných v článkoch 64 a 65 služobného poriadku, zabezpečiť rovnakú kúpnu silu pre všetkých úradníkov bez ohľadu na ich
miesto zamestnania v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania (pozri v tomto zmysle rozsudky, Benassi/Komisia, už citovaný,
bod 5; Komisia/Rada, už citovaný, bod 19, a uznesenie, Drouvis/Komisia, už citované, bod 25 a citovanú judikatúru). Rade v súlade
s článkom 65 ods. 2 služobného poriadku prislúcha, aby v prípade konštatovania značnej zmeny životných nákladov z toho vyvodila
dôsledky, prispôsobiac opravné koeficienty (rozsudok Komisia/Rada, už citovaný, bod 24). Súdny dvor dodal, pokiaľ ide o značnú
zmenu životných nákladov preukázanú medzi iným miestom zamestnania ako hlavné mesto predmetného členského štátu a hlavným
mestom, že Rada nemá žiadnu možnosť úvahy, pokiaľ ide o potrebu zaviesť opravný koeficient špecifický pre miesto zamestnania
(rozsudok Komisia/Rada, už citovaný, bod 25).
Treba rovnako pripomenúť, že zásada rovnosti zaobchádzania, ktorá má za cieľ zabezpečiť stanovenie opravných koeficientov
uvádzaných článkami 64 a 65 služobného poriadku, zaväzuje aj normotvorcu, ako to uznala Komisia.
V prejednávanej veci je zrejmé, že žalobcovia, ktorí namietajú diskriminačné zaobchádzanie voči úradníkom pracujúcim v Luxemburgu
z dôvodu absencie špecifického opravného koeficientu pre tento členský štát v zmysle článku 3 ods. 5 prvého pododseku prílohy XI
služobného poriadku sa pred Súdom pre verejnú službu nachádzajú v mimoriadne ťažkej situácii, pokiaľ ide o predloženie dôkazu
z dôvodu technických ťažkostí spojených so zberom a vypracovaním dostatočne spoľahlivých štatistických údajov.
Za týchto okolností sa Komisia nemôže obmedziť na uplatňovanie toho, že žalobcovia nepreukázali existenciu značného a dlhodobého
rozdielu medzi Luxemburgom a Bruselom na podporu ich žalobného dôvodu založeného na porušení rovnosti zaobchádzania, argumentujúc
zároveň, že pre Komisiu je nemožné požiadať Eurostat o začatie štatistických prieskumov v tejto súvislosti z dôvodu, že článok 3
ods. 5 prvý pododsek prílohy XI služobného poriadku zakazuje stanovenie špecifického opravného koeficientu pre Luxemburg.
Pokiaľ by Súd pre verejnú službu postupoval spôsobom takéhoto cyklického odôvodnenia, nebolo by možné zabezpečiť dodržiavanie
rovnosti zaobchádzania medzi úradníkmi v oblasti odmeňovania a najmä požiadavku zachovania rovnakej kúpnej sily pre všetkých
úradníkov.
Za takýchto podmienok vzhľadom na technické ťažkosti spojené s definíciou a výberom databázy a štatistických metód nemožno
od žalobcov požadovať, aby pred Súdom pre verejnú službu právne dostatočne preukázali existenciu značného a dlhodobého nárastu
životných nákladov v Luxemburgu v porovnaní s Bruselom, ktorý by mohol dokazovať existenciu nerovnosti zaobchádzania medzi
úradníkmi podľa ich miesta zamestnania. Prislúcha im iba, ako to v priebehu pojednávania pripustila Rada, predložiť dostatočne
významný zväzok indícií ukazujúcich možnú zmenu kúpnej sily, ktorá by mohla preložiť bremeno dôkazu na Komisiu a prípadne
odôvodňovať začatie správneho konania zo strany Eurostatu.
Je pravda, že z článku 65 ods. 2 služobného poriadku a článku 9 ods. 1 jeho prílohy XI vyplýva, že v porovnaní s Bruselom
iba významné zvýšenie životných nákladov v Luxemburgu by mohlo odôvodňovať prijatie adaptačných opatrení s cieľom zabezpečiť
rovnosť kúpnej sily medzi úradníkmi vykonávajúcimi prácu v Luxemburgu a ich kolegami pracujúcimi v Bruseli. Zásada rovnosti
zaobchádzania v skutočnosti nemôže ukladať dokonalú rovnosť kúpnej sily úradníkov bez ohľadu na ich miesto zamestnania, ale
zásadnú zhodu životných nákladov medzi porovnávanými miestami zamestnania. Keďže vzhľadom na zložitosť záležitosti normotvorca
v tejto súvislosti disponuje širokou mierou posúdenia, zásah súdu sa musí obmedziť na skúmanie, či inštitúcie zotrvali v hraniciach
primeraných vo vzťahu k úvahám, ktorými sa inšpirovali, a nepoužili svoju právomoc zjavne nesprávnym spôsobom (pozri v tomto
zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. decembra 1995, Abello a i./Komisia, T‑544/93 a T‑566/93, Zb. VS s. I‑A‑271 a II‑815,
bod 76).
Napriek tomu hoci písomné podania žalobcov nie sú v tejto súvislosti veľmi jasné, zdá sa, že hlavnou výhradou uvádzanou na
podporu tejto žaloby je nevôľa Komisie uplatniť článok 3 ods. 5 prvý pododsek prílohy XI služobného poriadku bez toho, aby
vykonala štúdiu o prípadnej zmene kúpnej sily medzi Bruselom a Luxemburgom. V takom kontexte nie je preskúmanie súdom obmedzené
na overenie zjavne nesprávneho posúdenia, ale týka sa toho, či zainteresovaní predložili, alebo nepredložili dostatočné indície,
ako sú číselné štúdie alebo iné, autorizované zdroje, dostatočne podložené, odôvodňujúce začatie prieskumu.
V prejednávanej veci treba konštatovať, že žalobcovia sa obmedzili na sformulovanie niekoľkých skôr abstraktných úvah bez
predloženia časti dôkazu, ktorý by mohol preukázať aspoň vznik značnej zmeny, ktorá by odôvodňovala štatistický prieskum Eurostatu.
Vo svojej žalobe žalobcovia uvádzajú:
–        „údaje šírené zo strany UBS“ bez toho, aby tieto údaje boli jasné, dokonca ani predložené,
–        nepreukázané tvrdenia o minimálnej mzde v štáte, cene bývania, cene nájmu kancelárií v Luxemburgu,
–        „informácie získané kolegami, ktorí v rámci mobility boli preložení z Luxemburgu do Bruselu alebo z Bruselu do Luxemburgu,
a konštatovali, že ich kúpna sila v Luxemburgu je nižšia než v Bruseli“, bez iných presnejších komentárov,
–        „neformálne výpočty získané štatistikmi Eurostatu“, rovnako bez ďalších komentárov,
–        list zo 6. marca 2006 pochádzajúci od riaditeľa zdrojov Úradu NATO pre technické zabezpečenie a zásobovanie, v ktorom sa tento
obmedzuje na vyjadrenie obáv, pokiaľ ide o „zväčšujúci sa rozdiel medzi životnými nákladmi v Bruseli a Luxemburgu“,
–        ďalšie informácie obsiahnuté v korešpondencii a odborárske letáky pripojené k žalobe.
Takéto indície nepostačujú na preukázanie objavenia sa značného a dlhodobého rozdielu v životných nákladoch medzi dvomi predmetnými
miestami zamestnania, ktorý pri neexistencii špecifického opravného koeficientu pre Luxemburg značne znižuje kúpnu silu úradníkov
pracujúcich v Luxemburgu v porovnaní s kúpnou silou ich kolegov pracujúcich v Bruseli, o to viac, že Komisia z jej strany
predložila dôkazy naznačujúce naopak existenciu nižších životných nákladov v Luxemburgu než v Bruseli (pozri bod 57 vyššie).
Okrem toho, pokiaľ ide o údajné porušenie zásady riadnej správy vecí verejných, postačuje pripomenúť, že v každom prípade
ustanovenie služobného poriadku riadne prijaté Radou nemôže byť účelne spochybnené z dôvodu údajného porušenia tejto zásady
(rozsudky Súdu prvého stupňa z 15. februára 2005, Pyres/Komisia, T‑256/01, Zb. VS s. I‑A‑23 a II‑99, bod 66, a Campoli/Komisia,
už citovaný, bod 149).
Nakoniec, pokiaľ ide o údajné porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery, rovnako postačuje konštatovať, že žalobcovia nemohli
preukázať, že od administratívy získali konkrétne uistenia, pokiaľ ide o existenciu značného rozdielu týkajúceho sa kúpnej
sily úradníkov medzi Bruselom a Luxemburgom, a teda budúceho prijatia opravného koeficientu pre Luxemburg. Úradník sa nemôže
dovolávať zásady ochrany legitímnej dôvery pre spochybnenie zákonnosti ustanovenia služobného poriadku, v danom prípade článku 3
ods. 5 prvého pododseku prílohy XI služobného poriadku, a brániť jeho uplatneniu, keďže uistenia administratívy, ktoré nezohľadňujú
ustanovenia služobného poriadku nemôžu vytvárať legitímnu dôveru na strane toho, komu sú adresované (pozri v tomto zmysle
rozsudok Chomel/Komisia, už citovaný, body 26 až 30, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. júla 2004, Schmitt/AER, T‑175/03,
Zb. VS s. I‑A‑211 a II‑939, body 46 a 47).
V tejto súvislosti ešte treba poznamenať, že žaloba nesmeruje proti odmietnutiu začať konať vo veci žiadosti smerujúcej k tomu,
aby bol vykonaný štatistický prieskum, ale konkrétne proti výplatným páskam, na základe námietky nezákonnosti smerujúcej proti
ustanoveniu služobného poriadku.
Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné zamietnuť prvé tri žalobné dôvody.

Pokiaľ ide o štvrtý žalobný dôvod
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobcovia poznamenávajú, že podľa článku 64 druhého odseku služobného poriadku opravný koeficient „použiteľný na odmenu úradníkov
pracujúcich v dočasných sídlach spoločenstiev predstavuje 100 % k 1. januáru 1962“. To znamená, že s rokmi sa koeficient pre
Luxemburg môže meniť. Zastávajúc názor, že príloha XI nemôže obmedzovať dosah článku 64, žalobcovia spochybňujú zákonnosť
článku 1 ods. 3 písm. d), článku 3 ods. 5 a článku 5 ods. 3 prílohy XI služobného poriadku, ktorá odkazuje na Luxemburg.
Žalobcovia zastávajú názor, že existuje právne spojenie medzi napadnutým individuálnym rozhodnutím, a to odmietnutím Komisie
stanoviť kúpnu silu platov v Luxemburgu na úroveň zodpovedajúcu úrovni kúpnej sily platov v Bruseli, a napadnutým všeobecným
aktom a že uplatnená námietka nezákonnosti sa obmedzuje na to, čo je nevyhnutné pre rozhodnutie vo veci.
Komisia a Rada na to uvádzajú, že žalobcovia nepredložili žiadne tvrdenie na podporu svojho štvrtého žalobného dôvodu, čo
musí viesť k zamietnutiu tohto žalobného dôvodu ako neprípustného vzhľadom na článok 35 ods. 1 písm. d) a e) rokovacieho poriadku.
Pokiaľ ide o meritum veci, podľa Komisie, v rozpore s tým, čo uvádzajú žalobcovia, článok 64 služobného poriadku nemá vyššiu
právnu silu než ustanovenia prílohy XI. Je teda nemožné tvrdiť, že tieto ustanovenia mohli porušiť článok 64.
Všetky uvádzané ustanovenia sú v skutočnosti rovnocenné a v dôsledku toho je potrebné ich chápať v súvislosti s cieľom zabezpečiť
ich harmonický výklad. Článok 64 služobného poriadku nemôže mať za cieľ stanoviť, že pre Luxemburg možno zaviesť špecifický
koeficient, pretože to by viedlo k výkladu tohto článku v rozpore s jasným znením článku 3 ods. 3 alebo 5 prílohy XI. Naopak
článok 64 treba chápať ako týkajúci sa iných prípadov než tých, ktoré sú predmetom osobitných ustanovení, ako sú ustanovenia
vzťahujúce sa na Luxemburg.
Rada zdieľa stanovisko Komisie v tejto súvislosti. Dodáva, že v rozsahu, v akom chcú žalobcovia kritizovať predmetné ustanovenia
vzhľadom na zásadu rovnosti zaobchádzania, z prílohy XI a najmä jej článku 9 ods. 1 vyplýva, že cieľom normotvorcu nie je
zabezpečiť dokonalú zhodu kúpnej sily úradníkov pracujúcich v rozdielnych miestach zamestnania v každom momente. Vyššie citované
ustanovenie totiž predpokladá, že žiadosť o vytvorenie nového opravného koeficientu „by mala byť podopretá objektívnymi skutočnosťami,
ktoré odhaľujú značný rozdiel v životných nákladoch za niekoľko rokov medzi týmto miestom zamestnania a hlavným mestom príslušného
členského štátu“. Ako to poznamenal generálny advokát Capotorti vo svojich návrhoch z 30. septembra 1982 prednesených vo veci,
ktorá viedla k rozsudku Súdneho dvora z 15. decembra 1982, Roumengous Carpentier/Komisia (158/79, Zb. s. 4379), „úprava opravných
koeficientov je povinná iba v prípade značného nárastu životných nákladov, [z čoho] možno [vyvodzovať], že cieľom normotvorcu
Spoločenstva nie je úplne rovnaké zaobchádzanie (rovnaká kúpna sila bez ohľadu na miesto zamestnania), ale zásadne a racionálne
zhodné zaobchádzanie [s] prípadnými rozdielmi nepatrného významu“. Za predpokladu, že by článok 9 ods. 1 prílohy XI služobného
poriadku bol analogicky uplatniteľný na prejednávanú vec, vyplývalo by z neho, že zákonnosť predmetných ustanovení týkajúcich
sa Luxemburgu môže byť vzhľadom na zásadu rovnosti zaobchádzania spochybnená iba pri existencii objektívnych údajov preukazujúcich
značný a dlhodobý rozdiel v životných nákladoch medzi Bruselom a Luxemburgom.
Žalobcovia však nepredložili žiadny objektívny dôkaz preukazujúci takýto rozdiel medzi týmito dvomi hlavnými mestami, a o to
viac ani značnú a dlhodobú povahu takéhoto rozdielu.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Žalobcovia v podstate uvádzajú, že ustanovenia prílohy XI služobného poriadku a najmä jej článok 3 ods. 5 prvý pododsek nemôžu
byť v rozpore s článkom 64 služobného poriadku, ktorého znenie a zmysel nevyhnutne predvída možnosť úpravy opravných koeficientov
ovplyvňujúcich plat úradníkov podľa rozličných životných podmienok rôznych miest zamestnania.
V tejto súvislosti je pravda, že „článok 65a uvádza, že pravidlá vykonávania článkov 64 a 65 sú uvedené v prílohe XI“. Z toho
možno vyvodzovať, že uvedené vykonávacie opatrenia sa nemôžu odchyľovať od základných pravidiel uvedených v článkoch 64 a 65
služobného poriadku. Navyše vo všeobecnosti, pokiaľ neexistuje formálna hierarchia v pravom slova zmysle medzi organickými
pravidlami služobného poriadku a jeho prílohami, keďže obe kategórie predpisov prijala Rada, môže medzi nimi existovať, prípad
od prípadu, obsahová hierarchia, keď prílohy musia byť vykladané vzhľadom na základy a systém verejnej služby Európskej únie,
tak ako sú stanovené samotným služobným poriadkom.
Napriek tomu v prejednávanej veci žalobcovia nepreukázali, že ustanovenia prílohy XI a najmä jej článok 3 ods. 5 prvý pododsek
odporujú základnému pravidlu, ktoré obsahuje článok 64 služobného poriadku, keďže nepreukázali, že normotvorca sa nezákonne
domnieval, že životné podmienky v Bruseli a Luxemburgu neodôvodňovali stanovenie odlišných opravných koeficientov. Otázka,
či takéto posúdenie porušuje zásadu rovnosti zaobchádzania alebo obsahuje zjavne nesprávne posúdenie, bola skúmaná práve v rámci
prvých troch žalobných dôvodov uvádzaných na podporu žaloby.
Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné zamietnuť aj štvrtý žalobný dôvod, a teda aj žalobu v celom jej rozsahu.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 1 rokovacieho poriadku, s výhradou iných ustanovení ôsmej kapitoly druhej hlavy tohto rokovacieho poriadku,
účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa
odseku 2 toho istého článku môže Súd pre verejnú službu, ak si to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie, rozhodnúť, že účastník
konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť iba časť trov konania, prípadne že nie je povinný nahradiť trovy
konania vôbec.
Z vyššie uvedených dôvodov vyplýva, že žalobcovia nemali úspech vo svojich žalobách. Okrem toho Komisia vo svojich návrhoch
výslovne žiadala, aby žalobcovia boli povinní nahradiť trovy konania. Keďže okolnosti prejednávanej veci neodôvodňujú uplatnenie
ustanovení článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku, je opodstatnené zaviazať žalobcov na náhradu trov konania.
Podľa článku 89 ods. 4 rokovacieho poriadku vedľajší účastník konania znáša vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
G. Lebedef a T. Jones sú povinní nahradiť všetky trovy konania s výnimkou trov konania Rady Európskej únie.
3.
Rada Európskej únie, vedľajší účastník konania, znáša vlastné trovy konania.
Mahoney
Kreppel
Van Raepenbusch
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 30. septembra 2010.
Tajomníčka

Predseda
W. Hakenberg

P. Mahoney
Znenie tohto rozhodnutia, ako aj znenia v ňom citovaných rozhodnutí súdnych orgánov Európskej únie sú k dispozícii na internetovej
stránke www.curia.europa.eu
*
Jazyk konania: francúzština.