CELEX: 61988CJ0143
Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Hamburg a Finanzgericht Düsseldorf
Nemecko

Uznesením
z 31. marca 1988 doručeným Súdnemu dvoru 20. mája 1988
položil Finanzgericht Hamburg na základe článku 177 Zmluvy EHS dve
otázky týkajúce sa jednak príslušnosti vnútroštátnych súdov
rozhodujúcich v konaní o nariadení predbežného opatrenia
prerušiť výkon vnútroštátneho právneho aktu založeného na nariadení
Spoločenstva a jednak platnosti nariadenia Rady (EHS)
č. 1914/87/EHS z 2. júla 1987 osobitný eliminačný
poplatok v cukrovarníckom sektore na hospodársky rok 1986/1987
(Ú. v. ES L 183, 3. 7. 1987, s. 5) [
neoficiálny preklad
].
Tieto
otázky boli položené v rámci sporu medzi spoločnosťou Zuckerfabrik
Süderdithmarschen, ktorá vyrába cukor, a Hauptzollamt Itzehoe
(hlavný colný úrad v Itzehoe). Rozhodnutím z 19. októbra
1987 požadoval Hauptzollamt Itzehoe od Zuckerfabrik Süderdithmarschen
úhradu sumy 1 982 942,66 DM z dôvodu osobitného
eliminačného poplatku v súvislosti s hospodárskym rokom
1986/1987.
Cieľom
tohto poplatku zavedeného už citovaným nariadením č. 1914/87,
ktoré bolo prijaté na základe článku 43 Zmluvy, je vykryť v plnom
rozsahu straty, ktoré Spoločenstvo utrpelo v cukrovarníckom sektore
počas hospodárskeho roku, ktorý sa začal 1. júla 1986
a skončil 30. júna 1987. Tieto straty boli spôsobené veľmi
vysokými vývoznými náhradami, ktoré muselo Spoločenstvo financovať počas
tohto hospodárskeho roka v záujme zabezpečenia odbytu prebytkov
cukru Spoločenstva v tretích krajinách.
Zuckerfabrik
Süderdithmarschen podala na rozhodnutie Hauptzollamt Itzehoe sťažnosť,
ktorá bola zamietnutá. Zuckerfabrik preto podala na Finanzgericht
Hamburg návrh na odklad výkonu tohto rozhodnutia. Zároveň podala na ten
istý súd žalobu o neplatnosť tohto rozhodnutia. Na podporu svojho
návrhu a žaloby Zuckerfabrik poukázala na to, že nariadenie
č. 1914/87, z ktorého vychádza rozhodnutie Hauptzollamt, je
neplatné.
Finanzgericht
Hamburg vyhovel návrhu na odklad výkonu rozhodnutia Hauptzollamt
Itzehoe a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.      a)     Má
sa článok 189 druhý odsek Zmluvy EHS vykladať tak, že všeobecná
pôsobnosť nariadení v členských štátoch nevylučuje, že vnútroštátne
súdy sú príslušné prerušiť v rámci dočasnej súdnej ochrany účinky
administratívneho aktu prijatého na základe nariadenia, pokiaľ sa
rozhodne v spore vo veci samej?
b)     Ak
je odpoveď na otázku 1 a) kladná, za akých podmienok môžu vnútroštátne
súdy poskytnúť dočasnú súdnu ochranu? Sú v práve Spoločenstva
ustanovené podmienky týkajúce sa tejto oblasti, a ak áno, aké
sú tieto podmienky? Má byť táto dočasná súdna ochrana vymedzená podľa
vnútroštátneho práva?
2.      Je
platné nariadenie Rady č. 1914/87 z 2. júla 1987, ktorým
sa zavádza tzv. osobitný eliminačný poplatok v cukrovarníckom
sektore na hospodársky rok 1986/1987? Predovšetkým, je uvedené
nariadenie neplatné z dôvodu porušenia zásady o zákazu
retroaktivity nariadení ukladajúcich dávky?“
Finanzgericht
Hamburg rozhodol ďalším uznesením prerušiť konanie vo veci samej,
pokiaľ Súdny dvor nerozhodne o týchto dvoch prejudiciálnych
otázkach.
Okrem
toho Finanzgericht Düsseldorf položil uznesením z 19. októbra
1988 doručeným Súdnemu dvoru 20. marca 1989 na základe článku 177
Zmluvy EHS päť otázok, ktoré sa takisto týkajú platnosti toho istého
nariadenia Rady č. 1914/87.
Týchto
päť otázok bolo položených v rámci sporu medzi Zuckerfabrik Soest
GmbH, ktorá tiež vyrába cukor, a Hauptzollamt Paderborn (hlavným
colným úradom v Paderborne). Rozhodnutím z 20. októbra
1987 požadoval Hauptzollamt Paderborn od Zuckerfabrik Soest úhradu sumy
1 675 013,71 DM z dôvodu eliminačného poplatku.
Zuckerfabrik
Soest podala na toto rozhodnutie sťažnosť, ktorá bola zamietnutá.
Zuckerfabrik Soest preto podala na Finanzgericht Duesseldorf návrh
na odklad výkonu rozhodnutia Hauptzollamt Paderborn. Okrem toho
podala žalobu o neplatnosť tohto rozhodnutia na ten istý súd. Na
podporu svojho návrhu a žaloby Zuckerfabrik Soest, rovnako ako aj
Zuckerfabrik Süderdithmarschen v druhom konaní, poukázala na to, že
nariadenie zavádzajúce osobitný eliminačný poplatok, z ktorého
vychádza rozhodnutie Hauptzollamt Paderborn, je neplatné.
Uznesením
z 10. februára 1988 Finanzgericht Düsseldorf rozhodujúci
v konaní o nariadení predbežného opatrenia vyhovel žiadosti
o odklad výkonu rozhodnutia Hauptzollamt Paderborn, pretože mal
vážne pochybnosti o platnosti nariadenia, ktorým sa zavádza
osobitný eliminačný poplatok.
Uznesením
z 19. októbra 1988 sa ten istý Finanzgericht rozhodol
prerušiť konanie vo veci samej a požiadal Súdny dvor, aby rozhodol
o štyroch nasledujúcich prejudiciálnych otázkach:
„1.      Je
nariadenie Rady č. 1914/87 z 2. júla 1987, ktorým sa
zavádza tzv. osobitný eliminačný poplatok v cukrovarníckom sektore
pre hospodársky rok 1986/1987 (Ú. v. ES L 183 z 3.
7. 1987, s. 5), neplatné kvôli tomu, že eliminačný poplatok je
poplatkom, ktorý možno zaviesť iba na základe článku 201 Zmluvy EHS?
Subsidiárne:
2.      Je
zavedenie osobitného eliminačného poplatku nariadením Rady
č. 1914/87 na hospodársky rok 1986/1987 zlučiteľné
s obmedzením financovania z vlastných zdrojov uvedeným
v článku 28 nariadenia č. 1785/81, ako aj so zásadou právnej
istoty v Spoločenstve?
Subsidiárne:
3.      Je
zavedenie osobitného eliminačného poplatku v cukrovarníckom
sektore na hospodársky rok 1986/1987 zlučiteľné so zákazom zaťažovať
hospodárske odvetvie rizikami, ktoré sú mu v rámci organizácie trhu
cudzie, ako aj so zásadou zákazu neprimeraných finančných bremien?
Subsidiárne:
4.      Je
článok 1 nariadenia č. 1914/87, ktorým sa zavádza tzv. osobitný
eliminačný poplatok v cukrovarníckom sektore na hospodársky rok
1986/1987, porušením zákazu diskriminácie (článok 40 ods. 3
pododsek 2), pretože na cukor B uplatňuje oveľa vyššiu daň než na cukor
A?
Subsidiárne:
5.      Je
zavedenie osobitného eliminačného poplatku nariadením Rady
č. 1914/87 v cukrovarníckom sektore na hospodársky rok
1986/1987 za vyššie uvedených podmienok porušením zásad ochrany
vlastníckeho práva a slobody podnikania, ktoré platia v práve
Spoločenstva, keď tieto činnosti už nemôžu byť financované
z dosiahnutých ziskov, ale iba z rezerv a je tým ohrozená
samotná existencia podnikov?“
Pre
lepšie oboznámenie sa so skutkovými okolnosťami oboch sporov
v hlavnej veci predmetnými predpismi Spoločenstva, ako aj
s priebehom oboch konaní a písomnými pripomienkami
predloženými Súdnemu dvoru treba nahliadnuť do správ
pre pojednávanie. Uvedené časti spisov sa ďalej v texte
spomínajú iba vtedy, ak je to potrebné pre odôvodnenie Súdneho dvora.
S ohľadom
na podobnosť predmetu a spojitosť oboch právnych vecí, ktoré
potvrdili aj ústne vyjadrenia, je potrebné spojiť obe veci na účely
vyhlásenia rozsudku v súlade s článkom 43 rokovacieho
poriadku.

O otázke odkladu výkonu vnútroštátneho aktu založeného na nariadení Spoločenstva

O podstate
Finanzgericht
Hamburg sa najprv v podstate pýta, či sa má článok 189 druhý odsek
Zmluvy EHS vykladať v tom zmysle, že vylučuje možnosť
vnútroštátnych súdov odložiť výkon vnútroštátneho administratívneho aktu
prijatého na základe nariadenia Spoločenstva.
V prospech
právomoci povoliť takýto odklad Finanzgericht Hamburg uvádza, že toto
opatrenie iba odkladá prípadné uplatnenie vnútroštátneho rozhodnutia
a neohrozuje platnosť nariadenia Spoločenstva. Na účely vysvetlenia
dôvodu otázky však treba uviesť v súvislosti s príslušnosťou
vnútroštátneho sudcu, že nariadenie odkladu, ktorý môže mať značný
dosah, môže byť v rozpore s článkom 189 Zmluvy prekážkou plnej
účinnosti nariadení vo všetkých členských štátoch.
Treba
predovšetkým zdôrazniť, že ustanovenia článku 189 ods. 2 Zmluvy
nemôžu byť prekážkou súdnej ochrany, na ktorú majú subjekty podliehajúce
súdnej právomoci nárok podľa práva Spoločenstva. Keď administratívna
implementácia nariadení Spoločenstva prináleží vnútroštátnym orgánom,
zakladá súdna ochrana garantovaná právom Spoločenstva právo subjektov
podliehajúcich súdnej právomoci napadnúť zákonnosť týchto nariadení pred
vnútroštátnym sudcom a navrhnúť, aby tento sudca položil Súdnemu
dvoru prejudiciálne otázky.
Toto
právo je ohrozené vtedy, ak očakávajúc rozsudok Súdneho dvora, ktorý je
jediným orgánom príslušným konštatovať neplatnosť nariadenia
Spoločenstva (pozri rozsudok z 22. októbra 1987, Foto-Frost,
bod 20, 314/85, Zb. s. 4189), nemôže subjekt podliehajúci súdnej
právomoci napriek splneniu istých podmienok dosiahnuť rozhodnutie
o odklade, ktoré by viedlo k prerušeniu účinkov napadnutého
rozhodnutia voči tomuto subjektu.
Ako
Súdny dvor uviedol v už citovanom rozsudku z 22. októbra
1987, Foto-Frost, (bod 16), návrh na začatie konania
o prejudiciálnej otázke týkajúci sa preskúmania platnosti aktu je
z rovnakého dôvodu ako žaloba o neplatnosť spôsobom kontroly
zákonnosti aktov inštitúcií Spoločenstva. V rámci žaloby
o neplatnosť poskytuje článok 185 Zmluvy EHS žalobcovi možnosť
požiadať o odklad výkonu napadnutého aktu a Súdny dvor je
príslušný tento odklad poskytnúť. Koherencia systému dočasnej súdnej
ochrany si teda vyžaduje, aby vnútroštátny sudca mohol nariadiť odklad
výkonu vnútroštátneho administratívneho aktu založeného na nariadení
Spoločenstva, ktorého zákonnosť je predmetom sporu.
Okrem
toho v rozsudku z 19. júna 1990, Factortame (C‑213/89, Zb.
s. 2433), vyhlásenom vo veci, v ktorej bol predmetom sporu
súlad vnútroštátneho zákona s právom Spoločenstva, Súdny dvor
usúdil, odvolávajúc sa na
effet utile
článku 177, že vnútroštátny
súd, ktorý mu predložil prejudiciálne otázky k výkladu
v záujme vyriešenia problému súladu, musí mať možnosť nariadiť
predbežné opatrenia a zrušiť uplatnenie napadnutého vnútroštátneho
zákona, pokým Súdny dvor nevynesie rozsudok so zreteľom na výklad článku
177.
Dočasná
ochrana, ktorú zabezpečuje osobám podliehajúcim súdnej právomoci pred
vnútroštátnymi súdmi právo Spoločenstva, sa nemôže líšiť podľa toho, či
tieto osoby napadli súlad ustanovení vnútroštátneho práva s právom
Spoločenstva alebo platnosť aktov sekundárneho práva Spoločenstva, keďže
spor v oboch uvedených prípadoch je založený na samotnom práve
Spoločenstva.
Vzhľadom
na uvedené skutočnosti treba odpovedať na prvú časť prvej otázky tak,
že článok 189 Zmluvy sa musí vykladať v tom zmysle, že nevylučuje
právomoc vnútroštátnych súdov odložiť výkon vnútroštátneho
administratívneho aktu prijatého na základe nariadenia Spoločenstva.

O podmienkach odkladu
Finanzgericht
Hamburg sa ďalej pýta, za akých podmienok môžu vnútroštátne súdy
nariadiť odklad výkonu vnútroštátneho administratívneho aktu prijatého
na základe nariadenia Spoločenstva z dôvodu pochybností
o platnosti tohto nariadenia.
Treba
najprv poukázať na to, že opatrenia na odklad výkonu napadnutého aktu
môžu byť prijaté iba vtedy, keď skutkové a právne okolnosti
uvádzané žalobcami vedú vnútroštátny súd k presvedčeniu, že
existujú vážne pochybnosti o platnosti nariadenia Spoločenstva, na
ktorom sa zakladá napadnutý administratívny akt. Samotná možnosť
konštatovania neplatnosti vyhradená Súdnemu dvoru môže totiž odôvodniť
nariadenie odkladu.
Ďalej
treba uviesť, že odklad výkonu si musí zachovať charakter dočasnosti.
Vnútroštátny súd rozhodujúci o nariadení predbežného opatrenia môže
teda nariadiť odklad len do okamihu rozhodnutia Súdneho dvora
o otázke platnosti. V prípade, že Súdnemu dvoru nebola táto
otázka ešte položená, je vnútroštátny súd povinný sám ju položiť
a predložiť dôvody neplatnosti, ktoré podľa neho musia byť
zohľadnené.
Pokiaľ
ide o ostatné podmienky týkajúce sa odkladu výkonu
administratívnych aktov, treba konštatovať, že pravidlá postupu sú
určené vnútroštátnymi právnymi poriadkami a že medzi týmito
poriadkami existujú rozdiely v podmienkach nariadenia odkladu,
ktoré môžu ohroziť jednotné uplatňovanie práva Spoločenstva.
Toto
jednotné uplatňovanie je základnou požiadavkou právneho poriadku
Spoločenstva; vyplýva z nej, že odklad výkonu vnútroštátnych
administratívnych aktov vydaných na základe nariadenia Spoločenstva pri
zachovaní vnútroštátnych procesných pravidiel hlavne v oblasti
podania a preskúmania návrhu je podriadený vo všetkých členských
štátoch jednotným podmienkam nariadenia takéhoto opatrenia.
Pretože
právomoc vnútroštátnych súdov nariadiť takýto odklad zodpovedá
právomoci udelenej Súdnemu dvoru článkom 185 v rámci žalôb podaných
na základe článku 173, treba, aby tieto súdy poskytovali tento odklad
iba za podmienok konania o nariadení predbežného opatrenia pred
Súdnym dvorom.
Z tohto
hľadiska z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že
opatrenia na odklad výkonu napadnutého rozhodnutia môžu byť prijaté iba
vtedy, keď sú naliehavé, inak povedané, ak je nevyhnutné, aby boli
nariadené a účinné ešte pred samotným rozhodnutím vo veci samej
v snahe zabrániť vzniku vážnej a nenapraviteľnej škody
účastníkovi konania, ktorý ich navrhuje.
Čo
sa týka naliehavosti, treba upresniť, že je nevyhnutné aby škoda, na
ktorú sa odvoláva žalobca, mohla nastať ešte predtým, než má Súdny dvor
možnosť rozhodnúť o platnosti napadnutého aktu Spoločenstva. Čo sa
týka povahy škody, ako Súdny dvor už viackrát rozhodol, škoda čisto
peňažného charakteru nemôže byť v zásade považovaná za
nenahraditeľnú. Preskúmanie okolností špecifických pre jednotlivé
prípady však prináleží súdom rozhodujúcim konaní o nariadení
predbežného opatrenia. Tento súd musí posúdiť okolnosti, na základe
ktorých bude môcť určiť, či okamžitý výkon aktu, ktorý je predmetom
návrhu na odklad, môže privodiť žalobcovi nenapraviteľné škody,
ktoré nebude možné nahradiť v prípade vyhlásenia neplatnosti aktu
Spoločenstva.
Treba
ďalej uviesť, že vnútroštátny sudca, ktorý má v rámci svojej
právomoci uplatňovať ustanovenia práva Spoločenstva, je povinný
zabezpečiť plnú účinnosť práva Spoločenstva, a teda v prípade
pochybností o platnosti nariadení Spoločenstva zohľadniť záujem
Spoločenstva na tom, aby tieto nariadenia neboli zrušené bez príslušnej
záruky.
V záujme
splnenia tejto povinnosti musí vnútroštátny súd, ktorému bol predložený
návrh na odklad, najprv preveriť, či dotknutý akt Spoločenstva nie je
v prípade, že nedôjde k jeho okamžitému uplatnenie, zbavený
effet utile
.
Keď
odklad rozhodnutia môže Spoločenstvu privodiť finančné riziko, aj
vnútroštátny súd musí mať možnosť uložiť žalobcovi dostatočné záruky,
akými sú úhrada záruky alebo zabavenie.
Z týchto
úvah vyplýva, že na druhú časť prvej otázky Finanzgericht Hamburg treba
odpovedať tak, že odklad výkonu vnútroštátneho aktu prijatého na výkon
nariadenia Spoločenstva môže vnútroštátny sudca nariadiť, iba ak:
–        má
tento súd vážne pochybnosti o platnosti aktu,
a v prípade, že Súdnemu dvoru nebola ešte položená otázka
týkajúca sa platnosti napadnutého aktu, sám mu ju položí,
–        ide
o naliehavú vec a žalobca môže utrpieť ťažkú
a nenahraditeľnú škodu,
–        tento súd riadne zohľadní záujem Spoločenstva.

O platnosti
Finanzgericht
Hamburg spochybnil platnosť už citovaného nariadenia č. 1914/87
z dôvodu, že je v rozpore so zásadou zákazu retroaktivity
a nerešpektuje tým zásadu právnej istoty.
Finanzgericht
Düsseldorf vyjadril svoje pochybnosti o platnosti tohto istého
nariadenia položením piatich otázok, v ktorých sú obsiahnuté
výhrady týkajúce sa vhodného právneho základu na zavedenie osobitného
eliminačného poplatku, súladu tohto nariadenia so základným nariadením
Rady č. 1785/81/EHS z 30. júna 1981 o spoločnej
regulácii trhov v cukrovarníckom sektore (Ú. v. ES
L 177, 1.7.1981, s. 4) [
neoficiálny preklad
], porušenia
zásad zákazu zaťažovať hospodárske odvetvie rizikami, ktoré sú mu
cudzie, ako aj neprimeranými finančnými bremenami a porušenia zásad
ochrany vlastníckeho práva a práv slobodného výkonu povolania.
Keďže
otázky položené v súvislosti s oboma vecami sú iba rôznymi
uhlami pohľadu, z akých môže byť kritizovaný ten istý právny akt,
treba ich preskúmať spoločne.

O výhrade porušenia postupu stanoveného článkom 201 Zmluvy EHS
Finanzgericht
Düsseldorf sa v zásade domnieva, že aby mohol byť zavedený
poplatok na základe článku 43 Zmluvy EHS v rámci spoločnej
organizácie poľnohospodárskych trhov, jeho cieľom musí byť regulácia
tohto trhu. Takéto opatrenie sa môže týkať iba súčasnosti alebo
budúcnosti. Toto však nie je prípad osobitného eliminačného poplatku,
ktorého účelom je vykryť straty z predošlého hospodárskeho roku.
Okrem toho tento poplatok sú povinní platiť iba výrobcovia cukru, hoci
opatrenie na reguláciu trhu by malo v prvom rade postihovať
hlavných pestovateľov cukrovej repy. Podľa Finanzgericht Düsseldorf má
sporný poplatok charakter dane, ktorá mohla byť právoplatne zavedená iba
na základe článku 201 Zmluvy.
Na
účely odpovede na túto výhradu treba uviesť, že článok 2 rozhodnutia
Rady 85/257/EHS zo 7. mája 1985 o systéme vlastných zdrojov
Spoločenstiev (Ú. v. ES L 128, 14. 5. 1985,
s. 15), ktoré bolo v čase prijatia napadnutého nariadenia
platné, rozlišuje jednak „poplatky a iné dávky ustanovené v rámci
spoločnej regulácie trhov v cukrovarníckom sektore“, ktoré sú
vlastnými zdrojmi, a jednak „príjmy z iných daní, ktoré môžu
byť zavedené v rámci spoločnej politiky“ v súlade
s ustanoveniami Zmlúv, ktoré sú vlastnými zdrojmi iba vtedy, ak sa
včas ukončí postup uvedený v článku 201 Zmluvy EHS,
a príslušných ustanoveniach ďalších zakladajúcich zmlúv.
S ohľadom
na vývoj výroby cukru a trhu cukru Spoločenstva nemohlo byť
zámerom už citovaného rozhodnutia zo 7. mája 1985 v článku 2
ods. 1 písm. a) obmedziť jeho uplatnenie len na poplatky,
ktoré boli ustanovené vtedy, keď bolo rozhodnutie prijaté, teda na
poplatky ustanovené už citovaným nariadením Rady č. 1785/81 (ďalej
len „základné nariadenie“). Pretože osobitný eliminačný poplatok má
doplnkový charakter vo vzťahu k poplatkom, ktoré existovali už
v dobe prijatia rozhodnutia zo 7. mája 1985, treba ho zaradiť
medzi „poplatky a iné dávky v rámci spoločnej organizácie
trhov v cukrovarníckom sektore“ v zmysle tohto rozhodnutia.
Treba
zdôrazniť, že ako uvádza Súdny dvor vo svojom rozsudku
z 30. septembra 1982, Amylum (108/81, Zb. s. 3107)
v súvislosti s rozhodnutím Rady z 21. apríla 1970
o nahradení finančných príspevkov členských štátov vlastnými
zdrojmi Spoločenstiev (Ú. v. ES L 94, s. 19) [
neoficiálny preklad
],
účelom rozhodnutia zo 7. mája 1985 ako rozpočtového opatrenia je
definovať vlastné zdroje uvedené v rozpočte Spoločenstiev
a nie inštitúcie Spoločenstva, ktoré majú právomoc ukladať clá,
dane, dávky, poplatky a iné formy príjmov.
Z uvedeného
vyplýva, že na účely prijatia opatrenia, akým je osobitný eliminačný
poplatok stanovený nariadením č. 1914/87, nebolo potrebné
absolvovať postup uvedený v článku 201, aj keď tento poplatok má
charakter dane.
Otázka,
či článok 43 Zmluvy EHS môže byť právnym základom zavedenia poplatku,
ktorého účelom je zdaniť hospodárske operácie, ktoré uskutočnili
v minulosti, znamená určiť, či poplatok môže byť zavedený
retroaktívne v zmysle tohto článku. Táto výhrada sa prekrýva
s výhradou týkajúcou sa nedodržania zásady zákazu retroaktivity,
ktorá bude preskúmaná neskôr.

O výhrade týkajúcej sa súladu nariadenia č. 1914/87 so základným nariadením
Odvolávajúc
sa na rozsudok Súdneho dvora z 29. marca 1979, NTN Toyo
Bearing Company (113/77, Zb. s. 1185), Finanzgericht Düsseldorf
poukazuje na to, že tým, že Rada stanovila článkom 28 základného
nariadenia hornú hranicu poplatkov, ktoré možno vyberať od výrobcov
cukru, zakazuje sa zaviesť iným nariadením založenom priamo na článku 43
Zmluvy taký poplatok, ktorého výška presahuje stanovenú hornú hranicu.
V tejto
súvislosti treba pripomenúť, že základné nariadenie a napadnuté
nariadenie č. 1914/87 boli obe prijaté na základe článku 43 Zmluvy.
Nariadenie č. 1914/87 teda nemožno považovať za vykonávacie
nariadenie vo vzťahu k základnému nariadeniu, ako je tomu
v prípade nariadenia napadnutého vo veci, v ktorej bol
vyhlásený rozsudok zo 16. júna 1987, Romkes (46/86, Zb.
s. 2671).
Rada
môže zmeniť, doplniť alebo zrušiť základné nariadenie, ktoré prijala na
základe článku 43 Zmluvy, postupom stanoveným v článku 43 Zmluvy,
pokiaľ sú pozmeňujúce, doplňujúce alebo zrušujúce ustanovenia prijaté
tým istým postupom, tieto ustanovenia však nemusí zahrnúť do základného
nariadenia.
V tomto
prípade je však situácia iná než v prípade, ktorého sa týka už
citovaný rozsudok z 29. marca 1979, NTN Toyo Bearing Company.
V uvedenom prípade Rada najprv vydala všeobecné nariadenie na účely
realizácie jedného z cieľov ustanovených v článku 113 Zmluvy
a neskôr stanovila z takto stanovených pravidiel výnimky
vykonávacím nariadením týkajúcim sa jedného osobitného prípadu.
Za
týchto okolností je potrebné sa domnievať, že základné nariadenie
nezakazuje Rade prijať nariadenie č. 1914/87, pretože bolo prijaté
postupom ustanoveným v článku 43 Zmluvy.

O výhrade týkajúcej sa neznalosti zásady zákazu retroaktivity
Finanzgericht
Hamburg sa rovnako ako Finanzgericht Düsseldorf domnieva, že nariadenie
č. 1914/87 je v rozpore so zásadou zákazu retroaktivity,
pretože bolo prijaté 2. júla 1987, teda po skončení hospodárskeho
roka 1986/1987, ktorý sa skončil 30. júna 1987, a jeho účelom
je vyrovnanie strát za toto obdobie. Toto nariadenie teda spája
povinnosť úhrady poplatku so skutočnosťami, ktoré sa stali
v minulosti, teda výrobou cukru, ktorá sa uskutočnila
v priebehu uvedeného hospodárskeho roka. Navyše nebola rešpektovaná
legitímna dôvera výrobcov cukru, pretože títo výrobcovia mohli
očakávať, že poplatky ustanovené základným nariadením nebudú zvýšené
a že v opačnom prípade budú môcť byť celkom prevedené na
pestovateľov cukrovej repy.
Súdny
dvor už konštatoval najmä v rozsudkoch z 25. januára
1979, Racke (98/78, Zb., s. 69), a Decker (99/78, Zb.,
s. 101), a z 30. septembra 1982, Amylum (108/81, už
citovanom), že na základe zásady právnej istoty je vo všeobecnosti
nezlučiteľné, aby sa začiatok časovej pôsobnosti aktu Spoločenstva
stanovil na dátum, ktorý predchádza dátumu zverejnenia nariadenia, ale
vo výnimočných prípadoch je to možné, pokiaľ si to cieľ, ktorý sa má
dosiahnuť, vyžaduje a keď sa rešpektuje legitímna dôvera
zúčastnených.
Čo
sa týka prvej z uvedených podmienok, treba spomenúť niekoľko
skutkových a právnych skutočností. Prebytkom vyplývajúcim zo vzťahu
medzi výrobou a spotrebou cukru v Spoločenstve treba
zabezpečiť odbyt na trhoch s tretími krajinami. Rozdiel medzi
kurzami alebo cenami na svetovom trhu a cenami
v Spoločenstve sa vyrovnáva vývoznými náhradami. Základné
nariadenie ustanovilo povinnosť výrobcov hradiť si súvisiace peňažné
náklady z vlastných zdrojov.
S cieľom
čo najviac regulovať hospodársku realitu a umožniť stabilitu trhu,
ktorá je jedným z cieľov stanovených v článku 39 Zmluvy,
článok 28 základného nariadenia stanovil, že tieto poplatky sú
v zásade splatné do konca každého hospodárskeho roka a teda sa
vypočítajú na základe strát predvídateľných vo vzťahu k záväzkom
týkajúcim sa vývozu v rámci prebiehajúceho hospodárskeho roka.
Vplyv
niektorých mimoriadnych udalostí, ako napríklad v tomto prípade
výrazný pokles dolára alebo zrútenie svetových cien cukru, ku ktorým
došlo v priebehu predmetného hospodárskeho roka, však nemožno
predvídať s dostatočnou presnosťou v okamihu zavádzania
poplatkov. V takomto prípade je zákonné, že náklady, ktoré si musia
financovať sami výrobcovia, môžu byť stanovené až po konštatovaní
skutočných následkov týchto udalostí a prípadne po skončení
hospodárskeho roka, v ktorého priebehu k týmto udalostiam
došlo.
Ak
Rada neprijala po zistení celkových strát v rámci hospodárskeho
roka 1986/1987 žiadne opatrenie, aby zaviedla ďalšie poplatky okrem
tých, ktoré už výrobcovia boli povinní platiť, nemohol byť stanovený
cieľ, t. j. stabilizácia trhu cukru v spoločnom záujme, najmä
pomocou vývozných náhrad dosiahnutý inak, ako zaťažením rozpočtu
Spoločenstva, hoci hradenie nákladov v plnom rozsahu výrobcami je
zásadou spoločnej organizácie trhu cukru.
Rada
tak mohla dospieť k názoru, že cieľ, ktorý sa má dosiahnuť,
t. j. stabilizácia trhu cukru v rámci Spoločenstva, si
vyžaduje, aby sa napadnuté nariadenie vzťahovalo na hospodársky rok
1986/1987. Z toho vyplýva, že prvú z podmienok, ktorej je
podradená uplatniteľnosť aktu Spoločenstva k dátumu pred
zverejnením tohto aktu, možno považovať za splnenú.
Aby
bolo možné zistiť, či je splnená aj druhá podmienka spomenutá vyššie,
treba zistiť, či Rada svojím konaním zasiahla do legitímnej dôvery
zúčastnených, pokiaľ ide o stanovenie hornej hranice poplatkov
zavedených základným nariadením, a porušila ju zverejnením nariadenia
č. 1914/87 2. júla 1987.
V sporoch
vo veci samej však účastníci konania nie sú oprávnení dovolávať
sa legitímnej dôvery, ktorá musí byť chránená.
Po
prvé, výrobcovia cukru boli informovaní jedenástym odôvodnením
základného nariadenia, že náklady na odbyt prebytkov vyplývajúcich zo
vzťahu medzi výrobou v Spoločenstve a jej spotrebou si musia
plne hradiť sami.
Po
druhé, Komisia zverejnila 9. septembra 1986 súvahu s číslom l
VI PC 2 – 408, v ktorej je jasne uvedený pravdepodobný schodok na
hospodársky rok 1986/1987.
Po
tretie, na základe uverejnenia návrhu v Úradnom vestníku
z 3. apríla 1987 (Ú. v. ES C 89, s. 18),
t. j. ešte pred skončením hospodárskeho roka, výrobcovia cukru
vedeli, že Komisia predložila Rade návrh nariadenia, ktorým sa mal
zaviesť osobitný eliminačný poplatok v cukrovarníckom sektore pre
hospodársky rok 1986/1987, ktorý bol zahrnutý do napadnutého nariadenia
č. 1914/87.
Z toho
vyplýva, že žalobný dôvod týkajúci sa nedodržania zásady zákazu
retroaktivity, nemôže byť prijatý.

O výhrade
týkajúcej sa zákazu zaťažiť hospodárske odvetvie rizikami, ktoré sú
cudzie organizácii tohto trhu, alebo neprimeranými finančnými nákladmi
Finanzgericht
Düsseldorf poukazuje na to, že náhle zmeny na trhu, ktoré možno
vyriešiť opatreniami v rámci spoločných organizácií trhov, sú
zmenami, ktoré možno pripísať príčinám vo vnútri trhov. V prípade
organizácie iných trhov, než je trh cukru, sa riziká vyplývajúce
s poklesu kurzov na svetovom trhu, ako aj z poklesu dolára
financujú výhradne zo zdrojov Európskeho poľnohospodárskeho
usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF). To svedčí o tom, že
zákonodarca ich považuje za riziká, ktoré presahujú oblasť vplyvu
hospodárskych subjektov, a preto nimi tieto subjekty nemôžu byť
zaťažené.
Najprv
treba uviesť, že je pravda, že takéto riziká sú najčastejšie
financované EPUZF. Zmluva to však nevyžaduje a vo svojom článku 40
ods. 4 povoľuje zriadenie takéhoto fondu, ale neukladá povinnosť
účasti tohto fondu na každej organizácii trhu. Ak podlieha zásade
financovania z vlastných zdrojov iba cukrovarnícky sektor, je to
preto, ako vysvetlila Rada v odpovedi na otázku Súdneho dvora, že
v niektorých sektoroch poľnohospodárstva výrobcovia majú záruky
nižších cien, čo vysvetľuje, že nie sú zodpovední za financovanie.
Následne
treba zdôrazniť, že vďaka systému vývozných náhrad majú výrobcovia
cukru prístup na svetový trh, aby tu mohli zabezpečiť odbyt časti svojej
produkcie. Práve vo vzťahu k tomuto svetovému trhu treba zvážiť
riziká, ktoré výrobcovia podstupujú. Okolnosti ako nadprodukcia cukru
alebo kolísanie európskych mien a dolára môžu viesť k zmene
ponuky a dopytu a následne aj ceny tohto produktu. Na riziká
spojené s týmito okolnosťami nemožno pozerať ako na riziká, ktoré
sú cudzie danému trhu.
Osobitný
eliminačný poplatok neznamená v žiadnom prípade neprimerané
finančné zaťaženie výrobcov cukru. Na jednej strane je protihodnotou za
výhody poskytnuté výrobcom ako možnosť využívať vývozné náhrady na
zabezpečenie odbytu množstiev, ktoré vyprodukovali nad rámec spotreby
Spoločenstva. V zmysle článku 1 ods. 3 nariadenia
č. 1914/87 môžu výrobcovia cukru, predajcovia cukrovej repy alebo
trstiny požadovať vrátenie väčšej časti tohto poplatku.
Z uvedeného vyplýva, že výhradu uvedenú vnútroštátnym súdom nemožno prijať.

O výhrade týkajúcej sa diskriminácie
Čo
sa týka výhrady týkajúcej sa diskriminácie, Finanzgericht Düsseldorf
vidí diskrimináciu zakázanú článkom 40 ods. 3 pododsek 2 Zmluvy
v okolnosti, že osobitný eliminačný poplatok postihuje viac
výrobcov cukru B než výrobcov cukru A, hoci ide o ten istý výrobok.
V tejto
súvislosti treba pripomenúť, že základné nariadenie stanovuje na každý
hospodársky rok v oblasti cukru a pre každý región produkcie
základné množstvo A a základné množstvo B. Členské štáty rozdeľujú
medzi podniky svoje základné množstvo A vo forme kvót A
a svoje základné množstvo B vo forme kvót B. Úhrn kvót
A pridelených na hospodársky rok zodpovedá približne spotrebe cukru
Spoločenstva počas tohto hospodárskeho roka. Cukor vyrábaný
v rámci kvót A (cukor A) a B (cukor B) môže byť predmetom
voľného obchodovania v Spoločenstve v podmienkach existencie
záruk cien a odbytu vďaka systému zásahu. Môže byť takisto vyvážaný
do tretích krajín prípadne s pomocou vývoznej náhrady. Všetok
cukor vyrobený nad rámec kvót A a B podniku (nazývaný cukor C) môže
byť predávaný iba v tretích krajinách a na tento cukor sa
nevzťahuje žiadna vývozná náhrada.
Z tohto
režimu vyplýva, že každý podnik, ktorý vyrobí cukor nad rámec svojej
kvóty A, teda nad rámec svojho podielu na výrobe cukru určenej na
spotrebu v Spoločenstve, nevyhnutne vyrobí prebytky, ktorých odbyt
nemožno zabezpečiť inak než ako vývozom do tretích krajín.
Ako
už bolo povedané vyššie, osobitný eliminačný poplatok má za cieľ vykryť
mimoriadne straty, ku ktorým došlo poskytnutím zvýšených vývozných
náhrad určených na podporu odbytu prebytkov cukru Spoločenstva na trhoch
tretích krajín.
Bolo
preto správne, že proporčne vyššie poplatky boli uložené za cukor
vyrobený nad rámec kvóty A.
Následne
platí, že tvrdenie o údajnom porušení článku 40 ods. 3
pododsek 2 Zmluvy musí byť takisto zamietnuté.

O výhrade týkajúcej sa zásahu do vlastníctva a slobody podnikania
Finanzgericht
Düsseldorf poukazuje na to, že základné práva, akým je vlastníctvo
a sloboda podnikania, sú nezákonným spôsobom dotknuté, pretože
podnik nemôže zaplatiť z bežných ziskov, ktoré vykázal
v priebehu hospodárskeho roka, poplatky nasledujúce po sebe, ktoré
sa v priebehu tohto hospodárskeho roka naakumulovali, a  musí
načrieť do svojich rezerv, t. j. do svojej samotnej podstaty.
V tejto
súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor už uznal (pozri najmä
rozsudok z 11 júla 1989, Schraeder, bod 15, 265/87, Zb.
s. 2237), že môžu byť zavedené obmedzenia vo vzťahu
k vlastníckemu právu a slobodnému výkonu povolania najmä
v rámci spoločnej organizácie trhu pod podmienkou, že tieto
obmedzenia budú zodpovedať cieľom všeobecného záujmu Spoločenstva
a z hľadiska sledovaného cieľa nebudú neprimeraným
a neprípustným zásahom, ktorý by sa dotkol samotnej podstaty
chránených práv.
Ako
správne zdôraznila vláda Spojeného kráľovstva, povinnosť zaplatiť
poplatok nemožno považovať za obmedzenie vlastníckeho práva.
Ďalej
treba konštatovať, že osobitný eliminačný poplatok sa nijako nedotýka
vlastníckeho práva výrobcov cukru.
Čo
sa týka slobody podnikania, ako už bolo povedané vyššie, osobitný
eliminačný poplatok zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, pretože bráni
tomu, aby straty, ku ktorým došlo v hospodárskom odvetví, znášalo
Spoločenstvo. Tento zásah nemožno považovať za prehnaný. Poplatok, ktorý
totiž môžu čiastočne znášať pestovatelia cukrovej repy, bol zavedený
hlavne s cieľom „nespochybniť pred stanoveným dátumom režim
výrobných kvót“, ako sa uvádza v štvrtom odôvodnení nariadenia
č. 1914/87. Ako správne uviedla Komisia, zníženie kvót, ktoré by na
dlhú dobu znížilo podiel cukrovarníckeho priemyslu Spoločenstva na
svetovom trhu, by sa oveľa viac dotklo záujmov výrobcov cukru
a pestovateľov cukrovej repy.
Tvrdenie zásahu do slobody podnikania takisto nemožno prijať.
Zo
všetkých uvedených úvah vyplýva, že Finanzgericht Hamburg
a Finanzgericht Düsseldorf treba odpovedať, že preskúmaním
položených otázok sa nezistili žiadne skutočnosti, ktoré by sa dotkli
platnosti nariadenia Rady č. 1914/87 z 2. júla 1987,
ktorým sa zavádza osobitný eliminačný poplatok v cukrovarníckom
sektore na hospodársky rok 1986/1987.

O trovách
Talianska
vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako ani Rada a Komisia
Európskych spoločenstiev nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im
vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu
dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu
k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred
vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
súd.
Z týchto dôvodov Súdny
dvor rozhodol o otázkach položených Finanzgericht Hamburg
uznesením z 31. marca 1988 a Finanzgericht Düsseldorf
uznesením z 19. októbra 1988 takto:
1.
Článok
189 Zmluvy sa musí vykladať tak, že nevylučuje právomoc vnútroštátnych
súdov nariadiť odklad výkonu administratívneho aktu prijatého na základe
nariadenia Spoločenstva.
2.
Odklad
výkonu vnútroštátneho aktu prijatého na výkon aktu Spoločenstva môže
vnútroštátny súd nariadiť iba vtedy, keď má vážne pochybnosti
o platnosti aktu Spoločenstva a keď v prípade, že nebola
Súdnemu dvoru ešte položená otázka týkajúca sa platnosti napadnutého
aktu, mu ju sám položí, keď  ide o naliehavú vec a keď žalobcovi hrozí
ťažká a nenahraditeľná škodu a keď tento súd zohľadní záujem
Spoločenstva.
3.
Preskúmaním
položených otázok sa nezistili žiadne skutočnosti, ktoré by sa dotkli
platnosti nariadenia Rady č. 1914/87 z 2. júla 1987,
ktorým sa zavádza osobitný eliminačný poplatok v cukrovarníckom
sektore na hospodársky rok 1986/1987.
Due
Mancini      Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Díez de Velasco
Slynn
Kakouris
Joliet
Schockweiler      Grévisse
Zuleeg
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 21. februára 1991.
Tajomník

Predseda
J.-G. Giraud

O. Due
*
Jazyk konania: nemčina.