CELEX: 62003TJ0069
Tjenestemænd
bosættelsespenge efter fratræden
begrebet bopæl
bevis

Principal påstand om annullation af Europa-Parlamentets afgørelse af 3. juni 2002 om afslag på at betale sagsøgeren bosættelsespenge
efter fratræden.
Udfald:
Parlamentet frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.
Sammendrag
1.
Tjenestemænd – søgsmål – genstand – pålæg til administrationen – afvisning
(Tjenestemandsvedtægten, art. 91)
2.
Tjenestemænd – søgsmål – bedømmelse af den anfægtede retsakts lovlighed efter de faktiske og retlige omstændigheder på det
tidspunkt, da retsakten blev udstedt
(Tjenestemandsvedtægten, art. 91)
3.
Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – bosættelsespenge efter fratræden – betingelser for udbetaling – faktisk flytning
af den faste bopæl – begrebet fast bopæl – bevisbyrden for den faktiske flytning påhviler tjenestemanden – frist på tre år
gælder for flytningen, men ikke for beviset herfor
(Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 6)
1.     Retten kan ikke give fællesskabsinstitutionerne pålæg eller træffe afgørelser på deres vegne. Derfor bør en forhenværende
tjenestemands påstand om, at det pålægges en institution at udbetale ham bosættelsespenge efter fratræden, afvises.
(jf. præmis 20 og 22)
Henvisning til: Domstolen, 8. juli 1999, sag C-5/93, DSM mod Kommissionen, Sml. I, s. 4695, præmis 36; Retten, 24. februar
2000, sag T-145/98, Projekt mod Kommissionen, Sml. II, s. 387, præmis 83.
2.     Lovligheden af en individuel retsakt, der anfægtes ved Fællesskabets retsinstanser, skal bedømmes efter de faktiske og retlige
omstændigheder på det tidspunkt, da retsakten blev udstedt. Såfremt Retten skulle undersøge lovligheden i lyset af faktiske
omstændigheder, der ikke forelå på dette tidspunkt, ville den nemlig sætte sig i stedet for den institution, der havde udstedt
retsakten. Det tilkommer ikke Retten at træffe afgørelse på institutionernes vegne.
(jf. præmis 28)
Henvisning til: Domstolen, 17. maj 2001, sag C-449/98 P, IECC mod Kommissionen, Sml. I, s. 3875, præmis 87; Retten, 11. juli
1991, sag T-19/90, Von Hoessle mod Revisionsretten, Sml. II, s. 615, præmis 30.
3.     Selv om artikel 6 i bilag VII til vedtægten kun betinger udbetaling af bosættelsespenge efter fratræden af, at den pågældende
tjenestemand har taget bopæl på et sted, der ligger mindst 70 kilometer fra hans tjenestested, indebærer den i denne bestemmelse
nævnte flytning af bopæl imidlertid en faktisk flytning af tjenestemandens faste bopæl til det nye sted, som er angivet som
stedet for bosættelsen efter fratræden.
Begrebet fast bopæl skal fortolkes som det sted, hvor den pågældende har villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt
for sine interesser. Hertil kommer, at begrebet bopæl, der ikke er baseret på en rent kvantitativ udmåling af den tid, som
personen har tilbragt på det ene eller andet lands område, imidlertid ud over at være afhængig af det fysiske ophold på et
bestemt sted også forudsætter en hensigt om at give denne omstændighed den kontinuitet, som frembringes af livsstil og vedligeholdelse
af normale sociale relationer, således at leje af en lejlighed ikke er tilstrækkelig til at fastslå, at der faktisk er sket
flytning af den faste bopæl.
Det påhviler tjenestemanden ved en hvilken som helst retlig fremgangsmåde at dokumentere, at han faktisk har skiftet bopæl
inden tre år efter sin udtræden af tjenesten, hvorved det præciseres, at beviserne for, at denne flytning har fundet sted
inden for fristen, kan fremlægges efter fristens udløb. Beviserne er imidlertid kun relevante, såfremt de godtgør, at tjenestemanden
faktisk har skiftet bopæl inden tre år efter sin udtræden af tjenesten.
(jf. præmis 41-43 og 48)
Henvisning til: Retten, 28. september 1993, forenede sager T-57/92 og T-75/92, Yorck von Wartenburg mod Parlamentet, Sml.
II, s. 925, præmis 65 og 66; Retten, 24. april 2001, sag T-37/99, Miranda mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 87, og II,
s. 413, præmis 30, 31 og 32.