CELEX: 61995CJ0131
Social sikring
Grænsearbejder der er helt arbejdsløs
Arbejdsløshedsydelse i den kompetente medlemsstat
Forordning (EØF) nr. 1408/71

Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 25. oktober 1994, indgaaet til Domstolen den 21. april 1995, har Nederlandenes Raad van State i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 67 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter »forordningen«), og af EF-traktatens artikel 6.
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag mellem P.J. Huijbrechts og Commissie voor de behandeling van administratieve geschillen ingevolge artikel 41 der Algemene Bijstandswet in de provincie Noord-Brabant (herefter »Commissie«) vedroerende tildeling af en fortsaettelsesydelse til en arbejdsloeshedsydelse i henhold til Wet inkomensvoorziening oudere en gedeeltelijk arbeidsongeschikte werkloze werknemers (lov om ydelser til aeldre og delvis uarbejdsdygtige arbejdsloese arbejdstagere, Stbl. 1986, s. 565, herefter »IOAW«).
3 Ifoelge IOAW's artikel 4, stk. 1, tildeles der en ydelse bl.a. til en »arbejdsloes« arbejdstager, der i lovens artikel 2, stk. 1, in initio, og litra a), er beskrevet som en person, der
»1. er arbejdsloes og endnu ikke fyldt 65 aar
2. er blevet arbejdsloes efter det fyldte 50. aar, dog uden at vaere fyldt 57,5 aar, og
3. som derefter i hele den periode, hvor ydelserne kan udbetales, jf. artikel 42, stk. 1 og 2, eller artikel 43, stk. 2, artikel 49, stk. 1, samt artikel 76 i Werkloosheidswet (den nederlandske lov om obligatorisk arbejdsloeshedsforsikring, Stbl. 1986, s. 566) i det omfang, denne finder anvendelse, har modtaget en ydelse til daekning af loentab og herefter en fortsat ydelse i henhold til samme lov.«
4 P.J. Huijbrechts, der er nederlandsk statsborger, havde loennet beskaeftigelse i Bergen op Zoom (Nederlandene) fra 1968 til 1982, mens hun havde bopael i Belgien. Hun oppebar efter at vaere blevet afskediget en arbejdsloeshedsydelse i Belgien. Ved udgangen af december 1987 flyttede hun til Nederlandene, hvorefter hun i endnu tre maaneder oppebar arbejdsloeshedsydelsen i henhold til den belgiske lovgivning.
5 Den 5. april 1988 indgav hun til College van Burgemeester en Wethanders for Putte kommune (Nederlandene) en ansoegning om at faa tildelt en ydelse i henhold til IOAW. Ansoegningen blev afslaaet den 15. august 1989 med den begrundelse, at hun ikke opfyldte betingelsen i IOAW's artikel 2, stk. 1, in initio, og litra a), nr. 3. Ved afgoerelse af 10. oktober 1989 afviste ovennaevnte College ligeledes den klage, hun havde indgivet over afslaget.
6 Huijbrechts indbragte derefter sagen for Commissie under henvisning til forordningens artikel 67, hvorefter den kompetente institution i en medlemsstat i forbindelse med erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser ved arbejdsloeshed i fornoedent omfang skal medregne forsikrings- eller beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt efter enhver anden medlemsstats lovgivning.
7 Den 27. august 1990 afviste Commissie Huijbrechts' klage med den begrundelse dels, at hun ikke kunne anses for at vaere arbejdsloes arbejdstager i IOAW's forstand, dels at IOAW ikke er en forsikring i forordningens forstand.
8 Huijbrechts indbragte denne afgoerelse for Nederlandenes Raad van State. Under behandlingen heraf har hun gentaget argumentet om, at hun i medfoer af forordningens artikel 67 opfylder betingelserne i IOAW's artikel 2, stk. 1, in initio, og litra a), nr. 3.
9 Paa denne baggrund besluttede Raad van State at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Naar en medlemsstat goer tildeling af en fortsaettelsesydelse til en arbejdsloeshedsydelse, jf. IOAW's artikel 2, stk. 1, in initio, og litra a), nr. 3, betinget af, at vedkommende person i henhold til den i medlemsstaten gaeldende lovgivning om forsoergelse ved arbejdsloeshed har modtaget en ydelse i den samlede ydelsesperiode, skal da i henhold til artikel 67 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, de perioder, hvor vedkommende i en anden medlemsstat har modtaget en arbejdsloeshedsydelse, betragtes som forsikringsperioder eller som beskaeftigelsesperioder?
2) Saafremt spoergsmaal 1) besvares benaegtende, er der da tale om forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, som omhandlet i EOEF-traktatens artikel 7 (nu EF-traktatens artikel 6), naar der ved vurderingen af, om et krav, som anfoert i IOAW's artikel 2, stk. 1, in initio, og litra a), nr. 3 - hvorefter vedkommende person i henhold til den i den kompetente medlemsstat gaeldende lovgivning om forsoergelse ved arbejdsloeshed skal have modtaget en ydelse i den samlede ydelsesperiode - er opfyldt, ikke tages hensyn til de arbejdsloeshedsydelser, som vedkommende har modtaget i en anden medlemsstat?«
10 Disse to spoergsmaal, der boer besvares samlet, drejer sig, saaledes som de er formuleret, alene om, hvorvidt forordningens artikel 67 eller, hvis dette ikke er tilfaeldet, traktatens artikel 6, finder anvendelse i en situation, som den i hovedsagen omhandlede.
11 Det bemaerkes dog, at Domstolen, som inden for rammerne af traktatens artikel 177 kan oplyse de nationale domstole i medlemsstaterne om alle de momenter, der angaar fortolkningen af faellesskabsretten, kan inddrage faellesskabsretlige regler, som den nationale domstol ikke har henvist til i sine praejudicielle spoergsmaal (dom af 2.2.1994, sag C-315/92, Verband Sozialer Wettbewerb, Sml. I, s. 317, praemis 7).
12 Under hensyn til hovedsagens faktiske omstaendigheder er der saaledes med henblik paa at give den nationale ret et nyttigt svar grund til at undersoege, om andre relevante bestemmelser i forordningen end artikel 67 ligeledes finder anvendelse.
13 Hvad angaar forordningens personelle anvendelsesomraade henvises til dens artikel 2. I henhold til artikel 2, stk. 1, finder forordningen anvendelse paa »arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, som er eller har vaeret omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater«.
14 Ifoelge forordningens artikel 1, litra b), er en »graensearbejder« enhver arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, som udoever sin erhvervsmaessige virksomhed paa en medlemsstats omraade, men er bosat paa en anden medlemsstats omraade, hvortil han som hovedregel vender tilbage hver dag eller mindst en gang om ugen.
15 Sagsoegeren i hovedsagen opfylder denne definition af en arbejdstager. Huijbrechts har nemlig mellem 1968 og 1982 udoevet en erhvervsmaessig virksomhed paa nederlandsk omraade, mens hun havde bopael paa belgisk omraade, hvortil hun vendte tilbage hver dag eller mindst en gang om ugen.
16 Hvad angaar fortolkningen af forordningens materielle bestemmelser, er det ifoelge Domstolens faste praksis noedvendigt ikke blot at tage hensyn til disse bestemmelsers ordlyd, men ogsaa til deres sammenhaeng og de formaal, der tilstraebes med de regler, som de indgaar i (dom af 2.6.1994, sag C-30/93, AC-ATEL Electronics Vertriebs, Sml. I, s. 2305, praemis 21).
17 Bestemmelserne i forordningens afsnit II udgoer et fuldstaendigt og ensartet system af lovkonfliktregler, hvis formaal er, at arbejdstagere, der flytter inden for Faellesskabet, skal vaere omfattet af den sociale sikringsordning i en enkelt medlemsstat, saaledes at overlapninger mellem gaeldende nationale ordninger og de vanskeligheder, som dette kan give anledning, undgaas (dom af 24.3.1994, sag C-71/93, Van Poucke, Sml. I, s. 1101, praemis 22).
18 Med henblik herpaa bestemmer forordningens artikel 13, stk. 1, at »... de personer, der er omfattet af denne forordning, alene (er) undergivet lovgivningen i én medlemsstat«, og at »spoergsmaalet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgoeres efter bestemmelserne i dette afsnit«. Ifoelge artikel 13, stk. 2, litra a), »er en person, der har loennet beskaeftigelse paa en medlemsstats omraade, omfattet af denne stats lovgivning, selv om han er bosat paa en anden medlemsstats omraade ...«.
19 Domstolen har fastslaaet, at denne sidstnaevnte bestemmelse alene har til formaal at udpege den anvendelige nationale lovgivning og ikke at fastsaette betingelserne for eksistensen af en ret eller pligt til at tilslutte sig en social sikringsordning (dom af 3.5.1990, sag C-2/89, Kits van Heijningen, Sml. I, s. 1755, praemis 19).
20 Den almindelige regel i artikel 13 praeciseres hvad angaar arbejdsloeshedsydelser i forordningens artikel 67 og 68, som vedroerer beregning af arbejdsloeshedsydelser, og i artikel 69, hvorefter retten til ydelser under visse omstaendigheder bevares i den stat, hvor arbejdstageren senest har haft beskaeftigelse, saafremt den paagaeldende rejser til en eller flere andre medlemsstater for at soege beskaeftigelse dér.
21 Det foelger af de ovennaevnte bestemmelser, at den kompetente stat for saa vidt angaar arbejdsloeshedsydelser er den medlemsstat, hvor arbejdstageren senest har haft beskaeftigelse (jf. dom af 7.3.1985, sag 145/84, Cochet, Sml. s. 801, praemis 14), saaledes at det i henhold til forordningens artikel 1, litra o) og q), principielt paahviler denne medlemsstat at udbetale saadanne ydelser.
22 Forordningen indeholder imidlertid en undtagelse til dette princip for saa vidt angaar graensearbejdere. Artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), bestemmer nemlig:
»1. Arbejdsloese arbejdstagere, som under deres seneste beskaeftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, modtager ydelser efter foelgende regler:
a) i) ...
ii) graensearbejdere, der er helt arbejdsloese, modtager ydelser efter lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade de er bosat, som om de under deres seneste beskaeftigelse havde vaeret omfattet af denne lovgivning; disse ydelser udbetales af bopaelsstedets institution for denne institutions regning
...«
23 Det foelger af denne bestemmelse, at en graensearbejder, der er helt arbejdsloes, ikke har ret til arbejdsloeshedsydelse i den stat, hvor han senest var beskaeftiget, selv om han har betalt bidrag hertil, idet han har pligt til at vaere medlem af bopaelsstatens sociale sikringsordning og dér oppebaere arbejdsloeshedsydelser i henhold til dennes lovgivning i den periode, hvor han er bosat dér.
24 Ifoelge ordlyden af forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), udbetaler den medlemsstat, paa hvis omraade graensearbejderen er bosat, disse ydelser, »som om« denne stat var seneste beskaeftigelsesstat. Selv om denne retlige fiktion suspenderer den seneste beskaeftigelsesstats forpligtelser, saa laenge den arbejdsloese fortsat er bosat i en anden medlemsstat, er konsekvensen ikke, at de ophaeves.
25 Domstolen har saaledes i ovennaevnte Cochet-dom fastslaaet dels, at forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), opretholder princippet om, at den kompetente stat er den, hvor arbejdstageren senest har haft beskaeftigelse (praemis 15), dels at artikel 69 om »arbejdsloese, der rejser til en anden medlemsstat end den kompetente stat« ikke finder anvendelse paa en helt arbejdsloes graensearbejder, som, naar han ikke laengere udoever sin seneste beskaeftigelse, tager bopael paa den kompetente medlemsstats omraade, dvs. den medlemsstat, hvor han senest har haft beskaeftigelse.
26 Det foelger heraf, at i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, kan det forhold, at Huijbrechts har haft bopael Belgien, og at hun dér i henhold til forordningens artikel 71, litra a), nr. ii), har oppebaaret en arbejdsloeshedsydelse i henhold til den belgiske lovgivning, ikke medfoere, at den seneste beskaeftigelsesstat, nemlig Kongeriget Nederlandene, fratages den principielle kompetence. Kongeriget Belgien var nemlig forpligtet til at udbetale ydelsen, »som om« det var den seneste beskaeftigelsesstat.
27 Det skyldes en forkert anvendelse af forordningens bestemmelser, at Huijbrechts i tre maaneder efter flytningen til Nederlandene fortsat har oppebaaret arbejdsloeshedsydelse i henhold til den belgiske lovgivning. Denne omstaendighed kan derfor ikke paavirke hendes retsstilling.
28 Det foelger i det hele af det anfoerte, at naar en arbejdsloes graensearbejder efter at have oppebaaret arbejdsloeshedsydelser i bopaelsstaten tager bopael i den stat, hvor han senest havde beskaeftigelse, ophoerer undtagelsen i forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), med at finde anvendelse, saaledes at den stat, hvor han senest havde beskaeftigelse, skal paabegynde eller genoptage opfyldelsen de forpligtelser, der foelger af forordningen for denne stat vedroerende arbejdsloeshedsydelser. De ydelser, der midlertidigt udbetales af bopaelsstaten, skal derfor tages i betragtning ved anvendelsen af lovgivningen i den stat, hvor han senest havde beskaeftigelse, som om de var udbetalt af denne stat.
29 Herefter og uden at det er noedvendigt at gennemgaa traktatens artikel 6, maa de forelagte spoergsmaal besvares med, at forordningens bestemmelser om arbejdsloeshedsydelser, navnlig artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), sammenholdt med artikel 13, skal fortolkes saaledes, at naar tilkendelse af en fortsaettelsesydelse til en arbejdsloeshedsydelse i den stat, hvor den paagaeldende havde sin seneste beskaeftigelse, er betinget af, at den paagaeldende har oppebaaret en arbejdsloeshedsydelse i et bestemt tidsrum, er denne stat forpligtet til at tage den arbejdsloeshedsydelse i betragtning, som graensearbejderen har oppebaaret i bopaelsstaten i overensstemmelse med artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), som om ydelsen er oppebaaret i foerstnaevnte stat.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
30 De udgifter, der er afholdt af den nederlandske og spanske regering samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Nederlandenes Raad van State ved kendelse af 25. oktober 1994, for ret:
Bestemmelserne vedroerende arbejdsloeshedsydelser i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, navnlig artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), sammenholdt med artikel 13, skal fortolkes saaledes, at naar tilkendelse af en fortsaettelsesydelse til en arbejdsloeshedsydelse i den stat, hvor den paagaeldende havde sin seneste beskaeftigelse, er betinget af, at den paagaeldende har oppebaaret en arbejdsloeshedsydelse i et bestemt tidsrum, er denne stat forpligtet til at tage den arbejdsloeshedsydelse i betragtning, som graensearbejderen har oppebaaret i bopaelsstaten i overensstemmelse med artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), som om ydelsen er oppebaaret i foerstnaevnte stat.