CELEX: 62001TJ0019
Közös piacszervezés
Banán
Kártérítési kereset
A 2362/98 rendelet
A WTO-t létrehozó egyezmény és a csatolt megállapodások
A WTO Vitarendezési Testületének ajánlásai és határozatai

Jogi háttér és a jogvita előzményei
1.
A 404/93 rendelet
A banánpiac közös szervezéséről szóló, 1993. február 13‑i 404/93/EGK tanácsi rendelet (HL 1993. L 47., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 3. fejezet, 13. kötet, 388. o.) IV. címében 1993. július 1‑jei hatállyal a harmadik országokkal való kereskedelem
közös rendszere lépett a különböző nemzeti rendszerek helyébe. A rendelet különbséget tett a Közösségben termesztett „közösségi
banán”, az afrikai, karibi és csendes óceáni (AKCS) országokon kívüli harmadik országokból származó banán, azaz „nem AKCS‑harmadik
országokból származó banán”, a „hagyományos AKCS‑banán” és a „nem‑hagyományos AKCS‑banán” között. A „hagyományos AKCS‑banán”
és a „nem‑hagyományos AKCS‑banán” az AKCS‑országok által exportált banánmennyiségekre utalt, amelyek az előbbi esetében nem
haladták meg a 404/93 rendelet mellékletében meghatározott mennyiségeket, az utóbbi esetben pedig meghaladták azokat.
A 404/93 rendelet 17. cikkének első bekezdése értelmében a Közösségbe irányuló banánimport behozatali engedély bemutatásához
kötött. A behozatali engedélyt a tagállam bármely érintett fél kérésére állítja ki, függetlenül a cég székhelyétől, jogfenntartással
a 18. és 19. cikk végrehajtására hozott különleges rendelkezésekre.
A 404/93 rendelet 19. cikkének (1) bekezdése felosztotta a 18. cikk által bevezetett vámkontingenst, melyből 66,5%‑ot nyitott
meg a piaci szereplők azon kategóriája számára, akik harmadik országból származó és/vagy nem hagyományos AKCS‑banánt forgalmaztak
(A kategória), 30%‑ot a piaci szereplők azon kategóriája számára, akik közösségi és/vagy hagyományos AKCS‑banánt forgalmaztak
(B kategória), és 3,5%‑ot a Közösségen belüli piaci szereplők azon kategóriája számára, akik közösségi és/vagy hagyományos
AKCS‑banántól eltérő banán forgalmazását kezdték el 1992‑től (C kategória).
2.
Az 1442/93 rendelet
1993. június 10‑én a Bizottság elfogadta a Közösségbe történő banánimportra vonatkozó rendelkezések alkalmazása részletes
szabályainak meghatározásáról szóló 1442/93/EGK rendeletet (HL L 142., 6. o., a továbbiakban: az 1993. évi rendelkezések).
Ezek a rendelkezések 1998. december 31‑ig maradtak hatályban.
Az 1442/93 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének fogalommeghatározása szerint a 404/93 rendelet 18. és 19. cikke alkalmazásában
az A és B kategóriába tartozó „piaci szereplők” gazdasági szereplők vagy más jogalanyok, akik saját számlájukra a következő
tevékenységek közül legalább egyet gyakorolnak:
„a) zöld, harmadik országból származó és /vagy AKCS‑banán termelőktől történő megvásárlása, vagy adott esetben e termékek
termelése, majd ezt követő szállítása és értékesítése a Közösségben;
b) tulajdonosként zöld banán szállítása és szabad forgalomba hozatala, valamint eladása a Közösségben történő későbbi forgalmazás
céljából, melynek során a termékben bekövetkező minőségi romlás vagy veszteség kockázata a terméktulajdonos által viselt kockázatokkal
egyenértékű;
c) tulajdonosként zöld banán érlelése és forgalomba hozatala a Közösségen belül”.
Az 1442/93 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok illetékes hatóságai külön listákat állítanak össze az A és B kategóriába tartozó piaci szereplőkről, és azokról
a mennyiségekről, amelyeket az egyes piaci szereplők a vámkontingens megnyitási évét megelőző három év egyes évei során forgalmaztak,
a 3. cikk (1) bekezdésében meghatározott gazdasági tevékenységek szerint lebontva. A piaci szereplők regisztrálása és az egyes
piaci szereplők által forgalmazott mennyiségek megállapítása saját kezdeményezésre, a piaci szereplők írásbeli kérelmére történik,
melyet egyetlen általuk választott tagállamban kell benyújtani.”
Az 1442/93 rendelet 5. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok illetékes hatóságai minden évben meghatározzák minden
A és B kategóriába tartozó, általuk regisztrált piaci szereplő számára a kontingens megnyitási évét megelőző három év során
forgalmazott átlagmennyiségeket, a 3. cikk (1) bekezdésében meghatározott gazdasági tevékenységek szerint lebontva. Ezt az
átlagot nevezték a piaci szereplő „referenciamennyiségének”. Az 5. cikk (2) bekezdése szerint a forgalmazott mennyiségeket
meg kellett szorozni az 1442/93 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében meghatározott gazdasági tevékenységtől függő súlyozási
együtthatókkal.
A súlyozási együtthatók alkalmazása során egy adott banánmennyiséget a referenciamennyiségek kiszámításakor nem lehetett figyelembe
venni az e mennyiséget meghaladó teljes mennyiségként, függetlenül attól, hogy az a fent említett tevékenységeknek megfelelő
három szakaszban ugyanazon piaci szereplő, vagy két, illetve három más piaci szereplő által került‑e feldolgozásra. Az említett
rendelet harmadik preambulumbekezdése szerint az együtthatók célja egyrészt az érintett gazdasági funkciók és a vállalt kereskedelmi
kockázatok fontosságának figyelembevétele, másrészt az ugyanazon mennyiségeknek a forgalmazás különböző szakaszai során történő
többszörös figyelembevétele negatív hatásainak korrigálása.
3.
Az 1637/98 rendelet
A 404/93/EGK rendelet módosításáról szóló, 1998. július 20‑i 1637/98/EK tanácsi rendelet (HL L 210., 28. o.; magyar nyelvű
különkiadás 3. fejezet, 23. kötet, 304. o.) 1999. január 1‑jei hatállyal módosításokat vezetett be a banánpiac közös szervezésében.
Különösen a 404/93 rendelet IV. címében foglalt 16–20. cikk helyébe léptek új rendelkezések.
Az 1637/98 rendelettel módosított 404/93 rendelet 16. cikke a következőképpen rendelkezett:
„ [...]
E cím [a 404/93 rendelet IV. címében előírt rendelkezések] alkalmazásában:
1) a hagyományos behozatal AKCS‑államokból a következő mellékletben [helyes fordítás: az e rendelet mellékletében] megnevezett
AKCS‑államokból származó banán a Közösségbe történő behozatalát jelenti, amely évente legfeljebb 857 700 tonna (tiszta tömeg)
lehet; e terméket hagyományos AKCS‑banánnak nevezzük.
2)      a nem hagyományos behozatal AKCS‑államokból az 1‑es pont alá nem tartozó, de az AKCS‑államokból származó banán behozatalát
jelenti a Közösségbe; e termékeket nem hagyományos AKCS‑banánnak nevezzük.
3)      az AKCS‑en kívüli harmadik országokból történő behozatal az AKCS‑államok közé nem tartozó harmadik országból származó banán
behozatalát jelenti a Közösségbe; e termékeket harmadik országbeli banánnak nevezzük”.
A vámkontingensek felosztására vonatkozóan az 1637/98 rendelettel módosított 404/93 rendelet 18. cikkének (4) bekezdése a
következőképpen rendelkezett:
„Amennyiben nincs reális lehetőség a banánellátásban jelentősen érdekelt valamennyi WTO‑val szerződött féllel való megállapodásra,
a Bizottság a 27. cikkben megállapított [irányítóbizottsági] eljárás szerint feloszthatja az (1) és (2) bekezdésben meghatározott
vámkontingenseket és a hagyományos AKCS‑mennyiséget az ellátásban nagymértékben érdekelt államok [helyes fordítás: az ellátásban
nagymértékben érdekelt szállító államok] között.”
Az 1637/98 rendelettel módosított 404/93 rendelet 19. cikke a következőket írta elő:
„(1)      A 18. cikk (1) és (2) bekezdésében meghatározott vámkontingenseket és a hagyományos AKCS‑banán behozatalát a szokásos kereskedelmi
forgalmon (hagyományos vagy új) alapuló módszerrel összhangban kell kezelni.
A Bizottságnak el kell fogadnia a 27. cikkben megállapított eljárások alapján szükséges végrehajtó intézkedéseket.
Ahol szükséges, egyéb megfelelő módszerek is elfogadhatók.
(2)      Az elfogadott módszernél megfelelően figyelembe kell venni a közösségi piac ellátási és egyensúly-fenntartási követelményeit”.
Az 1637/98 rendelettel módosított 404/93 rendelet 20. cikke a következőképpen rendelkezett:
„E cím alkalmazásához a Bizottságnak – a 27. cikkben megállapított eljárás szerint – rendelkezéseket kell elfogadnia. Ezek
hatálya kiterjed:
[…]
c) a behozatali engedély kiadási feltételeire és érvényességi idejére,
[…]
e) a Közösség által a Szerződés 228. cikke értelmében kötött megállapodásokból eredő kötelezettségek betartatása érdekében
szükséges intézkedésekre.”
4.
A 2362/98 rendelet
1998. október 28‑án a Bizottság elfogadta a 404/93/EGK tanácsi rendeletnek a Közösségbe irányuló banánbehozatal szabályai
tekintetében történő alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 2362/98/EK rendeletet (HL L 293.,
32. o.). Ez a rendelet 1999. január 1‑jén lépett hatályba. Megállapodás alapján az 1637/98 rendelettel módosított, és ezáltal
a 2362/98 rendeletben meghatározott végrehajtási intézkedésekkel kiegészített 404/93 rendeletet a továbbiakban az „1999. évi
rendelkezések” kifejezés is jelöli.
A 2362/98 rendelet 1. cikkének utolsó albekezdése és melléklete szerint a 404/93 rendelet 18. cikkének (1) és (2) bekezdésében
meghatározott vámkontingensek (2 200 000 tonna és 353 000 tonna) a fő szállító országok között a következőképpen kerülnek
felosztásra:
Ecuador:          26,17%
Costa Rica:          25,61%
Kolumbia:          23,03%
Panama:          15,76%
Egyéb:                   9,43%
Az 1993. és az 1999. évi rendelkezések között az alábbi különbségeket kell kiemelni:
–        az 1999. évi rendelkezések már nem tartalmaznak a piaci szereplők gazdasági tevékenysége szerinti különbségtételt;
–        az 1999. évi rendelkezések figyelembe veszik a behozott banánmennyiséget;
–        az 1999. évi rendelkezések alkalmazásával a behozatali engedélyek kezelése a banán eredetére való utalás (AKCS‑államok vagy
harmadik országok) nélkül történik.
–        Az 1999. évi rendelkezések növelik a vámkontingenseket és azok új piaci szereplőknek kiosztott részét.
A 2362/98 rendelet 2. cikke többek között előírja, hogy a 404/93 rendelet 18. cikkének (1) és (2) bekezdésében említett,
illetve a 16. cikkében említett hagyományos AKCS‑banánra vonatkozó vámkontingensek az alábbi mértékben kerülnek megnyitásra:
–        92% a 2362/98 rendelet 3. cikkében meghatározott „hagyományos piaci szereplők” számára;
–        8% az e rendelet 7. cikkében meghatározott „újonnan érkezett piaci szereplők” számára.
.A 2362/98 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerint minden egyes – valamely tagállamban regisztrált – hagyományos piaci
szereplő a rendelet I. mellékletében felsorolt összes származási hely vonatkozásában a referencia‑időszakban általa ténylegesen
behozott banánmennyiség alapján megállapított egységes referenciamennyiséget kap minden évre. A 2362/98 rendelet 4. cikkének
(2) bekezdése szerint az 1999‑ben megvalósuló behozatal vonatkozásában az 1994., az 1995. és az 1996. évek alkotják a referencia‑időszakot.
5.
A 216/2001 rendelet
A Tanács elfogadta a 404/93 rendelet módosításáról szóló, 2001. január 29‑i 216/2001/EK rendeletet (HL L 31., 2. o.; magyar
nyelvű különkiadás 3. fejezet, 31. kötet, 226. o.).
Az így módosított 404/93 rendelet három vámkontingens (A, B és C) megnyitását írja elő a harmadik országból származó banán
importjára vonatkozóan.
A 404/93 rendelet 19. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a behozatali engedélyeket a piaci szereplők számára „a hagyományos
kereskedelmi forgalom (»hagyományos vagy új«) tekintetbevételén alapuló módszerrel és/vagy más módszerrel összhangban” kell
kiállítani.
6.
A 896/2001 rendelet
Az így módosított 404/93 rendelet IV. címének alkalmazására vonatkozó szabályokat a 404/93/EGK tanácsi rendeletnek a banán
Közösségbe történő behozatalát szabályozó rendelkezések tekintetében történő alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról
szóló, 2001. május 7‑i 896/2001/EK bizottsági rendelet határozta meg (HL 2001. L 126., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet,
32. kötet, 150. o.) E rendelkezések (a továbbiakban: a 2001. évi rendelkezések) a 896/2001 rendelet 32. cikke értelmében 2001.
július 1‑jével léptek hatályba.
A 896/2001 rendelet már nem írja elő az A és B vámkontingensek szállító országok között történő felosztását.
E rendelet előírja továbbá, hogy azon hagyományos piaci szereplők részére, akik korábban harmadik országból származó vagy
nem hagyományos AKCS‑banánt importáltak, a behozatali engedélyeket az 1994–1996 közötti időszak elsődleges behozatalának átlaga
alapján állítják ki. Hasonló módon azon hagyományos piaci szereplők számára, akik hagyományos AKCS‑banánt importáltak, a behozatali
engedélyeket a hagyományos AKCS‑banán ugyanezen hároméves időszak alatt általuk történő elsődleges behozatalának átlaga alapján
állítják ki.
7.
A Kereskedelmi Világszervezet (WTO) „banán” vitájának összefoglalása
1996. május 6‑án vizsgálóbizottság jött létre Ecuador, Guatemala, Honduras, Mexikó és az Amerikai Egyesült Államok a Közösség
elleni, az 1993‑as rendelkezéseknek a WTO‑szabályokkal való összeegyeztethetőségére vonatkozó panaszának kivizsgálására (Európai
Közösségek‑ügy – A banán behozatalának, eladásának és elosztásának rendszere; WT/DS27, a továbbiakban: a Banán III.‑ügy).
1997. május 22‑én a vizsgálóbizottság előterjesztette jelentéseit, beleértve az Amerikai Egyesült Államok Közösség elleni
ügyét (WT/DS27/R/USA, a továbbiakban: a vizsgálóbizottság 1997. május 22‑i jelentése), amelyet a felek megtámadtak.
1997. szeptember 25‑én a WTO Vitarendezési Testülete (a továbbiakban: DSB) elfogadta a Fellebbezési Testület 1997. szeptember
9‑i jelentését (WT/DS27/AB/R, a továbbiakban: a Fellebbezési Testület 1997. szeptember 9‑i jelentése) és a Fellebbezési Testület
jelentése által módosított vizsgálóbizottsági jelentéseket (a továbbiakban: az 1997. szeptember 25‑i DSB‑határozat).
A Fellebbezési Testület 1997. szeptember 9‑i jelentése többek között a következőket állapítja meg:
„e) […] az 1994. évi GATT XIII. cikke (1) bekezdésével ellentétes, ha a vámkontingenseket akár megállapodás, akár kiutalás
útján csupán néhány olyan tag között osztják fel, amely az Európai Közösségek részére történő banánszállításban nem érdekelt
nagymértékben, ugyanakkor a többi tag számára nem biztosítják ezt;
f) a banán‑keretmegállapodás vámkontingens‑felosztási szabályai ellentétesek az 1994‑es GATT XIII. cikkének (1) bekezdésével,
és módosítja a vizsgálóbizottság megállapításait azzal a következtetésével, hogy a banán‑keretmegállapodás vámkontingens‑újraelosztási
szabályai az 1994. évi GATT XIII. cikkének bevezető részével is ellentétesek;
n) a funkciókra vonatkozó [a Közösség által előírt] szabályok és a kiviteli engedélyre vonatkozó [a banán‑keretmegállapodás
által előírt] követelmény ellentétes az 1994‑es GATT I. cikkének (1) bekezdésével;
u) ellentétes a [a szolgáltatások kereskedelméről szóló általános egyezményben foglalt] II. és XVII. cikkel, ha a B kategóriába
tartozó piaci szereplőknek biztosítják a harmadik országból származó banán és a nem hagyományos AKCS‑banán a vámkontingensen
belüli vámtételek keretében történő behozatalát lehetővé tevő engedélyek 30%‑át;
v) ellentétes a szolgáltatások kereskedelméről szóló általános egyezmény XVII. cikkével, ha a termesztők számára a harmadik
országból származó banán és a nem hagyományos AKCS‑banán a vámkontingensen belüli vámtételek keretében történő behozatalát
lehetővé tevő A és B kategóriás engedélyek csak egy részét biztosítják.”
A DBS 1997. október 16‑i ülésének jegyzőkönyve (WT/DSB/M/38 dokumentum, 1997. november 20., 3. o.) szerint:
„Az Európai Közösségek képviselője megismételte a DSB szeptember 25‑i ülésén tett nyilatkozatát. Ezen ülésen a képviselő hangsúlyozta
a Közösségek elkötelezettségét a DSU és annak alapvető értékei és szabályai iránt. A DSU 21. cikkének (3) bekezdése értelmében
a Közösségek köteles tájékoztatást adni a DSB ajánlásainak végrehajtására vonatkozó szándékáról. A képviselő megerősítette,
hogy a Közösségek teljes mértékben meg kíván felelni az ezen ügy tekintetében fennálló nemzetközi kötelezettségeinek. A jelen
rendszer kialakítása során a Közösségek célja saját banántermelőinek támogatása és a Közösségek nemzetközi kötelezettségeinek
való megfelelés, különösen beleértve a WTO‑egyezmények szerinti, a legnagyobb kedvezményes elbánásra vonatkozó, valamint az
AKCS‑országok tekintetében a loméi egyezmény szerinti kötelezettségvállalásait. Ezek a célok változatlanok maradtak.
A Közösségek megkezdett egy olyan folyamatot, amelynek lehetővé kell tennie a kötelezettségeinek való megfelelést lehetővé
tevő valamennyi megoldás vizsgálatát. A belső döntéshozatali folyamatra tekintettel jelenleg nincs abban a helyzetben, hogy
a folyamat eredményeit előre lássa, vagy megítélje. A Közösségek felhívja a tagok figyelmét e terület különös bonyolultságára.
A Fellebbezési Testület elismerte, hogy a Közösségek jogalkotói feladata nehéz, mivel egyidejűleg köteles a loméi egyezmény
követelményeinek a betartására és az egysége banánpiac létrehozására. Ezért a Közösségeknek, miközben igyekszik a lehető leggyorsabb
cselekvésre, ésszerű határidőre van szüksége ahhoz, hogy a nemzetközi kötelezettségeinek való megfelelést lehetővé tevő valamennyi
megoldást megvizsgálhassa.”
1998. január 7‑én, a vitarendezés szabályairól és eljárásairól szóló egyetértés (a továbbiakban: DSU) 21. cikke (3) bekezdésének
c) pontjában előírt választottbírósági eljárás végén a választottbíró a Közösség számára 1997. szeptember 25‑től 1999. január
1‑jéig tartó megfelelő időszakot határozott meg arra, hogy a Közösség végrehajtsa az 1997. szeptember 25‑i DSB‑határozatot
(WT/DS/27/15 dokumentum: a DSU 21. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerinti választottbírósági eljárás, a 1998. január 7‑i
választottbírói határozat 20. pontja).
Az Amerikai Egyesült Államok, azt az álláspontot képviselve, hogy az 1999. évi rendelkezések elfogadásával a Közösség nem
szüntette meg teljes mértékben az 1994. évi GATT és a szolgáltatások kereskedelméről szóló általános egyezmény (a továbbiakban:
GATS) alapján fennálló kötelezettségeinek az 1997. szeptember 25‑i DBS‑határozat által megállapított megszegését, 1999. január
14‑én a DSU 22. cikke értelmében felhatalmazást kért a DSB‑től a Közösséggel és annak tagállamaival szemben az 1994. évi GATT
szerinti vámengedmények és ahhoz kapcsolódó kötelezettségek felfüggesztésére. Az Amerikai Egyesült Államok a felfüggesztés
összegét 520 millió amerikai dollárra (USD) értékelte. Mivel a Közösség ellenezte a felfüggesztésnek az Amerikai Egyesült
Államok által javasolt mértékét, az ügyet a DSU 22. cikkének (6) bekezdése értelmében választottbíróság elé utalták.
E körülmények között 1999. április 9‑én a választottbíróság megállapította, hogy a Banán III.‑ügyben az Amerikai Egyesült
Államok előnyei hatálytalanításának, illetve gyengítésének mértéke évente 191,4 millió USD (WT/DS27/ARB határozat, a továbbiakban:
az 1999. április 9‑i választottbírósági határozat). Következésképpen a választottbíróság megállapította, hogy az Amerikai
Egyesült Államok részéről a Közösséggel és annak tagállamaival szemben az 1994. évi GATT szerinti vámengedményeknek és ahhoz
kapcsolódó kötelezettségeknek a maximum évi 191,4 millió USD‑ig terjedő mértékű felfüggesztése megfelel a DSU 22. cikke (4) bekezdésének.
Ezenfelül 1999. április 6‑án a DSU 21. cikkének (5) bekezdése szerint folytatott párhuzamos eljárás keretében az Ecuadornak
a Banán III.‑ügyben hozott DSB‑ajánlások a Közösség által történő végrehajtására vonatkozó panaszával foglalkozó vizsgálóbizottság
továbbította jelentését a vitában részt vevő feleknek (WT/DS/27/RW/ECU jelentés, a továbbiakban: az 1999. április 6‑i vizsgálóbizottsági
jelentés). Elemzése végén a vizsgálóbizottság megállapította, hogy az 1999. évi rendelkezések több ponton összeegyeztethetetlenek
a WTO‑egyezmények egyes rendelkezéseivel. A vizsgálóbizottság konkrétan a következőket állapította meg:
–        a hagyományos AKCS‑banán behozatalára az 1999. évi rendelkezések értelmében rögzített 857 700 tonna mennyiségkorlát „ellentétes
a [1994. évi] GATT XIII. cikke (1) és (2) bekezdésével”;
–        az Ecuadornak és más, nagymértékben érdekelt szállító országoknak osztott országspecifikus részesedések ellentétesek a GATT
XIII. cikkének (2) bekezdésével;
–        a 857 tonna mértékét a vámmentes hagyományos AKCS‑exportra vonatkozóan a loméi egyezmény által előírtnak lehet tekinteni,
de „az Európai Közösségek részéről nem vonható le ésszerűen az a következtetés, hogy a loméi egyezmény 5. jegyzőkönyve kollektív
elosztást ír elő a hagyományos AKCS‑szállítók számára”; ezért az egyedi AKCS‑ország 1991‑et megelőző legmagasabb exportált
mennyiséget meghaladó importra vonatkozó vámmentességet a loméi egyezmény 5. jegyzőkönyve nem írja elő, így a loméi egyezmény
más alkalmazandó előírása hiányában e többletmennyiségekre nem terjed ki a loméi eltérés, és az arra vonatkozó kedvezményes
vámtarifa így ellentétes az [1994. évi] GATT 1. cikkének (1) bekezdésével (WT/DS/27/RW/ECU jelentés, 6.161. pont).
A GATS‑ra vonatkozóan a vizsgálóbizottság megállapította, hogy i. az 1999. évi rendelkezések értelmében „az ecuadori nagykereskedelmi
szolgáltatásnyújtók ténylegesen kevésbé kedvezményes bánásmódban részesülnek az engedélyek elosztása tekintetében, mint az
e szolgáltatások közösségi vagy AKCS‑beli nyújtói, amely sérti a GATS II. és XVII. cikkét, valamint ii. hogy az „újonnan érkezett”
státusz megszerzésének kritériumai a felülvizsgált engedélyezési eljárások értelmében az ecuadori szolgáltatásnyújtók számára
ténylegesen kevésbé kedvező versenyfeltételeket biztosítanak, mint a hasonló EK‑beli szolgáltatásnyújtók számára, amely ellentétes
a GATS XVII. cikkével” (WT/DS/27/RW/ECU jelentés, 6.163. pont).
Mivel a Közösség nem fellebbezett, a vizsgálóbizottság jelentését 1999. május 6‑án elfogadták (a DSB 1999. május 6‑i jegyzőkönyve,
WT/DSB/M/61, 1999. június 30.).
1999. november 8‑án Ecuador a DSU 22. cikke értelmében felhatalmazást kért a DSB‑től a Közösséggel és annak tizenhárom tagállamával
szemben a szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól szóló egyezmény (a továbbiakban: TRIPS), a GATS, és az 1994. évi
GATT szerinti vámengedmények és ahhoz kapcsolódó kötelezettségek felfüggesztésére 450 millió USD mértékig.
Mivel a Közösség vitatta a felfüggesztés Ecuador által javasolt mértékét, az ügyet a DSU 22. cikkének (6) bekezdése értelmében
1999. november 19‑én választottbíróság elé utalták.
A 2000. március 24‑én közreadott határozatával a választottbíróság megállapította, hogy Ecuador előnyei hatálytalanításának,
illetve gyengítésének mértéke évi 201,6 millió USD, és felhatalmazta Ecuadort az 1994. évi GATT, a GATS és a TRIPS alapján
fennálló engedmények e mértékig történő felfüggesztésére.
Az Amerikai Egyesült Államok és a Közösség 2001. április 11‑én egyetértési megállapodást kötött a banánra vonatkozóan, melyben
„meghatározták azokat az eszközöket, amelyek lehetővé teszik a banánbehozatal közösségi rendszerével kapcsolatos, régóta folyó
vita rendezését”. E megállapodás szerint a Közösség vállalja, hogy „legkésőbb 2006. január 1‑jéig kizárólag tarifális rendszert
vezet be a banánbehozatal tekintetében”. Az egyetértési megállapodás meghatározza azon intézkedéseket, amelyek meghozatalára
a Közösség kötelezettséget vállal a 2006. január 1‑jéig tartó átmeneti időszak során. Ennek ellenében az Amerikai Egyesült
Államok vállalta, hogy átmenetileg felfüggeszti a vámpótlék szedését, amelynek kivetésére a közösségi behozatal vonatkozásában
az 1999. április 9‑i választottbírósági határozat értelmében felhatalmazást kapott. (WT/DS27/58 dokumentum). Az Amerikai Egyesült
Államok azonban a DSB‑nek címzett 2001. június 26‑i közleményében kifejtette, hogy az egyetértési megállapodás „önmagában
nem minősül a DSU 3. cikkének (6) bekezdése értelmében kölcsönösen elfogadott megoldásnak”, és hogy „figyelembe véve azon
intézkedéseket, amelyeket valamennyi félnek meg kell még tennie, korai lenne levenni ezt a kérdést az DSB napirendjéről” (WT/DS27/59
dokumentum– G/C/W/270 dokumentum, 2001. július 2.).

Eljárás
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. január 25‑én benyújtott keresetlevelével a Chiquita Brands International, a Chiquita
Banana Company és a Chiquita Italia, a világ egyik legnagyobb banántermelőjéhez és –értékesítőjéhez, a Chiquita vállalatcsoporthoz
tartozó három társaság (a továbbiakban: a felperes), együttesen indította a jelen keresetet.
2001. június 29‑i levelével a Bizottság ellenkérelmének benyújtását követően a felperes kérelmezte, hogy az Elsőfokú Bíróság
pervezető intézkedések útján rendelje el, hogy a felek:
–        észrevételeiket összpontosítsák a Közösség felelősségének elvére (jogellenes cselekmény megléte, kár, és az e két elem közötti
okozati összefüggés), az állítólagos kár pontos összegének meghatározását az eljárás későbbi szakaszára halasztva, és
–        a kár összegére vonatkozó bizonyítékok benyújtását halasszák az eljárás későbbi szakaszára.
2001. július 13‑i levelével a Bizottság támogatta ezt a javaslatot, hangsúlyozva ugyanakkor, hogy szándékában áll a keresetet
mind elfogadhatósága, mind megalapozottsága tekintetében vitatni.
2001. szeptember 25‑én az Elsőfokú Bíróság az eljárási szabályzat 64. cikkének 1. §‑a alapján elrendelte, hogy a felek az
érveiket válaszaikban és viszonválaszaikban a kereset elfogadhatóságára és a Közösség felelősségének kérdésére összpontosítsák.
A Bizottság kérelmére az Elsőfokú Bíróság 2001. október 25‑i levelével tájékoztatást adott arról, hogy az eljárás két szakaszra
lesz osztva a következők szerint: „Az Elsőfokú Bíróság először a kereset elfogadhatóságáról határoz annak alapján, ahogy azt
a keresetlevéllel és mellékleteivel benyújtották, és ennek figyelembevételével határoz a felelősség kérdéséről annyiban, amennyiben
ez magában foglalja az alperes állítólagos jogellenes cselekményének vagy magatartásának meglétét”. Ebből következően a jelen
ítéletben az Elsőfokú Bíróság a kereset elfogadhatóságáról határoz, és arról, hogy a jelen ügyben fennáll‑e a Közösség jogellenes
cselekménye vagy magatartása.
2003. február 5‑i levelével a Bizottság kérelmezte a jelen eljárás felfüggesztését a C‑377/02. sz. Léon van Parys ügyben történő
ítélethozatalig. Az Elsőfokú Bíróság e kérelemnek nem adott helyt.
Az Elsőfokú Bíróság az eljárási szabályzat 14. cikke alapján és az ötödik tanács javaslatára, a feleknek az eljárási szabályzat
51. cikke értelmében történő meghallgatását követően úgy határozott, hogy az ügyet kibővített ítélkező testület elé utalja.
Az előadó bíró jelentését követően az Elsőfokú Bíróság (kibővített ötödik tanács) úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás
szóbeli szakaszát.
A 2004. február 12‑i tárgyaláson az Elsőfokú Bíróság meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az Elsőfokú Bíróság
kérdéseire adott válaszait.

A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        kötelezze a Közösséget, ideiglenesen 564,1 millió euró összegben meghatározott kártérítés, illetve évi 8% mértékű kamat fizetésére
azokért a károkért, amelyek a 2362/98 rendeletnek a felperes tekintetében történő alkalmazása eredményeképpen keletkeztek,
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet mint elfogadhatatlant, vagy másodlagosan, mint megalapozatlant;
–         a felperest kötelezze a költségek viselésére.

Az elfogadhatóságról
1.
A felek érvei
A Bizottság, anélkül hogy az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 114. cikke értelmében elfogadhatatlansági kifogást emelt
volna, azt a nézetet képviseli, hogy a kereset elfogadhatatlan. A Bizottság alapvetően azzal érvel, hogy a keresetlevél nem
felel meg az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑a c) és e) pontjának, amely szerint a keresetlevélnek többek között tartalmaznia
kell „a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését”, valamint „szükség esetén a felajánlott bizonyítékok
megjelölését”.
A Bizottság rámutat, hogy a keresetlevél nem felel meg az eljárási szabályzat előírásainak, melyek szerint a közösségi intézmények
által okozott kár megtérítése iránti keresetlevélben meg kell jelölni azokat a bizonyítékokat, amelyek alapján az intézménnyel
szemben kifogásolt magatartás azonosítható, az okokat, amelyek miatt a felperes úgy találja, hogy a magatartás és az állítólagosan
általa elszenvedett kár között okozati összefüggés áll fenn, továbbá a kár jellegét és mértékét (az Elsőfokú Bíróság T‑64/89. sz.,
Automec kontra Bizottság ügyben 1990. július 10_én hozott ítéletének [EBHT 1990., II‑367. o.] 73. pontja.). Ezt a szabálytalanságot
súlyosbítja, hogy a felperes elmaradt haszon megtérítését kéri, és az ilyen kárra jellegénél fogva különösen szigorú bizonyítási
követelmények vonatkoznak (a Bíróság 5/66. sz., 7/66. sz., és 13/66. sz. – 24/66. sz., Kampffmeyer és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben 1967. július 14‑én hozott ítélete [EBHT 1967., 245. o.;] a 74/74. sz., CNTA kontra Bizottság ügyben 1975.
május 14‑én hozott ítélete [EBHT 1975., 533. o.]) A Bizottság álláspontja szerint a felperes különösen nagy összeget kér,
míg igazolásképpen csupán néhány lakonikus magyarázatot szolgáltat. Az állítólagosan elszenvedett 543,6 millió euró összegű
elmaradt haszon azon a különbségen alapszik, amely a felperes tényleges eladásai (36 millió láda Latin‑Amerikából származó
banán és 4 millió láda AKCS‑országokból származó banán) és azon eladások között áll fenn, amelyeket a 2362/98 rendelet hiányában
megvalósíthatott volna (50 millió láda Latin‑Amerikából származó banán).
Ezenfelül a Bizottságnak az az álláspontja, hogy a felperes az általa állított kár bizonyításának még a megkezdését sem helyezte
kilátásba. E ponton a jelen ügy körülményei eltérnek az Elsőfokú Bíróság T‑1/99. sz., T. Port kontra Bizottság ügyben 2001.
február 1‑jén hozott ítéletének (EBHT 2001., II‑465. o.) körülményeitől, melynek során a felperes legalább közölte az általa
megszerzett behozatali engedélyek árára vonatkozó pontos összegeket, és azokat a banki kamatokat, amelyeket fizetnie kellett.
E tekintetben a Bizottság rámutat, hogy amint az a T. Port kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 37. pontjában megállapításra
került, a keresetlevélnek kellően világosnak és pontosnak kell lennie ahhoz, hogy az alperes előkészíthesse a védekezést,
és az Elsőfokú Bíróság dönthessen a keresetről adott esetben minden további információ nélkül. Ezenfelül az eljárási szabályzat
44. cikke 1. §‑ának a) pontja és 48. cikkének 1. §‑a szerint a kérelmet alátámasztó minden bizonyítékot be kellett volna nyújtani
a keresetlevéllel.
A jelen ügyben a keresetlevél nem tartalmaz bizonyítékot az állítólagos kár fennállására és okára vonatkozóan, bár a felperes
azt javasolja keresetlevelének 146. pontjában, hogy „a jelen eljárás későbbi szakasza során” további információt szolgáltat.
Mivel e nyilatkozatból hallgatólagosan az következik, hogy a felperes már birtokában van a kérdéses bizonyítékoknak, semmilyen
ésszerű ok nem igazolja e bizonyítékoknak az eljárási szabályzat 48. cikke 1. §‑a értelmében történő benyújtása tekintetében
fennálló késedelmét.
A Bizottság álláspontja szerint e hiányosságokat tovább súlyosbítja, hogy a felperes a világ legnagyobb banántermelő és –értékesítő
vállalkozása, és jelentős eszközökkel rendelkezik. Az állítólagos kárra az Amerikai Egyesült Államok már hivatkozott követelése
alapjául WTO‑testületek előtt, amelynek során a felperes, anélkül hogy az eljárásban félként részt vett volna, több információt
szolgáltatott, mint a jelen kereset keretében.
A Bizottság szerint a felperes a keresetlevele hiányosságait nem igazolhatja a WTO‑határozatokra, nevezetesen az 1999. április
9‑i választottbírósági határozatra, és az 1999. április 6-i vizsgálóbizottsági jelentésre történő hivatkozással. Azonfelül,
hogy e határozatok nem kötelezőek, nem is relevánsak a keresetlevél szabályossága szempontjából.
A felperesnek az az álláspontja, hogy a kereset elfogadható. A felperes szerint a keresetlevél megfelel az Automec kontra
Bizottság ügyben (hivatkozás fent, 73. pont) és a T. Port kontra Bizottság ügyben (hivatkozás fent, 37. pont) hozott ítéletekben
foglalt kritériumoknak.
Először is, a felperes azzal érvel, hogy egyértelműen azonosította a 2362/98 rendelet tekintetében a Bizottság magatartásának
azon két vonatkozását, amelynek jogellenességét állítja. Ezek egyrészt a banánra vonatkozó behozatali engedélyek elosztásának
rendszere, másrészt a latin-amerikai banán számára megnyitott vámkontingensek nemzeti kontingensekre történő felosztása.
Másodszor, a felperes azt állítja, hogy keresetlevelében a jogellenesség és az elszenvedett kár közötti okozati összefüggésre
vonatkozóan is nyilatkozott.
Harmadszor, a felperes állítása szerint keresetlevelének 155. pontjában meghatározta azokat a kártípusokat, amelyeknek megtérítését
kéri. Az 1999. január 1‑jétől 2000. december 31‑ig tartó időszakra vonatkozóan az elmaradt haszon 543,6 millió euró volt,
a ráfordított költségek összege pedig 20,5 millió euró.
A felperes továbbá elutasítja a Bizottság azon érvét, mely úgy tűnik, hogy az elmaradt haszonra vonatkozó kártérítési keresetlevél
tekintetében szigorúbb elfogadhatósági kritériumokat tart alkalmazandónak, mint a fent meghatározottak.
Tekintettel a banánpiac közös szervezése kapcsán felmerült vitákra, a Bizottság nem állíthatja, hogy az állítólagos kárra
vonatkozó magyarázatok a keresetlevélben nem érthetőek a számára.
2.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

A keresetlevél az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑a c) pontjának való megfelelőségéről
Az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja szerint minden keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és
a felhozott jogalapok rövid ismertetését. A keresetlevélnek kellően világosnak és pontosnak kell lennie ahhoz, hogy az alperes
előkészíthesse a védekezést, és az Elsőfokú Bíróság dönthessen a keresetről adott esetben minden további információ nélkül.
Az igazságszolgáltatás tekintetében a jogbiztonság és a gondos igazságszolgáltatás biztosítása érdekében a kereset elfogadhatóságához
szükséges, hogy maga a keresetlevél tartalmazza az alapjául szolgáló alapvető jogi és ténybeli elemeket, legalább összefoglaló
jelleggel, de összefüggő és érthető módon (az Elsőfokú Bíróság T‑85/92. sz., De Hoe kontra Bizottság ügyben 1993. április
28‑án hozott végzésének [EBHT 1993., II‑523. o.] 20. pontja és a T‑113/96. sz., Dubois és Fils kontra Tanács és Bizottság
ügyben 1998. január 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑125. o.] 29. pontja.
E követelmények kielégítése érdekében a közösségi intézmény által állítólagosan okozott kár megtérítése iránti keresetlevélnek
meg kell jelölnie azokat a bizonyítékokat, amelyek alapján az intézménnyel szemben kifogásolt magatartás azonosítható, az
okokat, amelyek miatt a felperes úgy találja, hogy a magatartás és az állítólagosan általa elszenvedett kár között okozati
összefüggés áll fenn, és e kár jellegét és mértékét (a fent hivatkozott Dubois és Fils kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott
ítélet 30. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑99/98. sz., Hameico Stuttgart és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben 2003.
július 2‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., II‑2195. o.) 26. pontja.
A meghatározatlan kár megtérítése iránti kérelem esetében azonban hiányzik a szükséges egyértelműség, és ezért következésképpen
annak elfogadhatatlanságát kell megállapítani (a Bíróság 5/71. sz., Zuckerfabrik Schoeppenstedt kontra Tanács ügyben 1971.
december 2‑án hozott ítélének [EBHT 1971., 975. o.] 9. pontja, a fent hivatkozott Automec kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének
73. pontja, és az Elsőfokú Bíróság Camar és Tico kontra Bizottság és Tanács ügyben 2000. június 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2000.,
II‑2193. o.] 181. pontja.).
A jelen ügyben a felperes keresetlevelének 142–154. pontjában meghatározta azon különböző kártípusok jellegét, amelyek tekintetében
kártérítést kér, és az összegük meghatározására használt módszereket. Kellően részletesen nyilatkozott azokról a körülményekről,
amelyekre az állítólagos kár valódiságát, bizonyosságát és mértékét alapítja.
A kár valódi és bizonyos jellege tekintetében a felperes azt nyilatkozta, hogy az 1999. évi rendelkezések jelentősen érintették
tevékenységét és annak eredményeit. Különösen azzal érvelt, hogy a kár feltűnő módon tükröződik a tőkésítésében, amely az
1993. évi rendelkezések elfogadása óta több mint 96%‑kal csökkent. A felperes azt állítja, hogy 1999 és 2000 között a tőkésítése
625 millió USD‑ről 79,2 millióra csökkent, amely 87%‑os csökkenés. Mivel a Chiquita Brands International Inc. a tőzsdén jegyzett
társaság, ezek a tények olyan nyilvános információk, melyeket széles körben nyilvánosságra hoznak, különösen a sajtóban.
Ami e kár mértékét és a kért kártérítés és kamatai számszerűsítését illeti, a felperes megkülönböztette az általa elszenvedett
elmaradt hasznot és az általa viselt költségeket. Az elmaradt haszon tekintetében arra a módszerre hivatkozott, amelyet a
WTO választottbírósága alkalmazott az Amerikai Egyesült Államok és Ecuador által az 1993. évi rendelkezések WTO‑szabályokkal
való összeegyeztethetetlensége eredményeképpen elszenvedett kár számszerűsítésére, mely összeegyeztethetetlenség az 1999. évi
rendelkezésekre is vonatkozott. E tényezők és az 1999. és 2000. évre vonatkozó forgalma alapján a felperes számításokat végzett
annak meghatározása érdekében, hogy mekkora forgalmat értek volna el az 1999. évi rendelkezések a WTO‑előírásokkal való összeegyeztethetetlenségüknek
hiányában. A felperes érvelése szerint az elmaradt haszon egyenlő azzal a különbséggel, amely az e feltételezett forgalom
alapján elért nyereség és az 1999. és 2000. év során ténylegesen elért nyereség között fennáll. E számítás végén a felperes
ezen elmaradt hasznot 543,6 millió euróban határozta meg. Az említett rendkívüli költségeket illetően a felperes azt nyilatkozta,
hogy ezek az 1999. évi létszámleépítéshez, az 1999. és 2000. évi szállításikapacitás‑többlethez és jogi díjakhoz kapcsolódnak.
A felperes e költségeket 20,5 millió euróban határozta meg.
Így a felperes által a keresetlevelében a kár jellegére és mértékére vonatkozóan előadottak kielégítik az eljárási szabályzat
44. cikke 1. §‑ának c) pontját. Ez lehetővé teszi a Bizottság számára a védekezést, az Elsőfokú Bíróság számára pedig a felülvizsgálat
gyakorlását.

A keresetlevél az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑a e) pontjának való megfelelőségéről
Az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑a e) pontjának megfogalmazásából, pontosabban a „szükség esetén” kifejezésből következik,
hogy a keresetlevélnek nem kell kötelezően tartalmaznia a felajánlott bizonyítékok megjelölését. A bizonyítékok felajánlása
tekintetében az egyetlen szankció az, hogy késedelem miatt el lehet utasítani e bizonyítékokat, amennyiben a válasz vagy a
viszonválasz szakaszában ajánlják fel azokat elsőként, igazolás nélkül (az eljárási szabályzat 48. cikkének 1. §‑a).
Az eljárási szabályzat 43. cikkének 4. §‑a értelmében „valamennyi eljárási irathoz irattartót kell mellékelni, amely tartalmazza
a fél által hivatkozott iratokat és dokumentumokat, valamint ezek jegyzékét.” Az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy
e kötelezettség megsértése a kereset elfogadhatatlanságát vonhatja maga után, amennyiben olyan jellegű, hogy megakadályozhatja
a többi fél érvelésének előkészítését (az Elsőfokú Bíróság T‑293/01. sz., Ineichen kontra Bizottság ügyben 2003. március 5‑én
hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑A‑83. o. és II‑441. o.] 29. és azt követő pontjai).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a Bizottság benyújtotta különlegesen részletes védekezését, amelyből arra lehet következtetni,
hogy a dokumentumok a keresetlevéllel történő benyújtásának elmulasztása a Bizottságot semmilyen módon nem akadályozta.
A Bizottság kritikái a kár meglétére vonatkozó bizonyítékok tekintetében ezért nem érintik a jogvita megalapozottságának mérlegelését
és elfogadhatóságát (lásd ezzel kapcsolatban a fent hivatkozott Hameico Stuttgart és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben
hozott ítélet 32. pontját).
A kereset ezért elfogadható.

Az ügy érdeméről
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságnak az EK 288. cikk második bekezdése szerinti szerződésen kívüli felelősségéhez
számos feltételnek teljesülnie kell, nevezetesen az intézménnyel szemben kifogásolt cselekménynek jogellenesnek kellett lennie,
a kárnak valósnak kell lennie, és a felrótt cselekmény, valamint a kérdéses kár között okozati összefüggésnek kell fennállnia
(a Bíróság 26/81. sz., Oleifici Mediterranei kontra EGK ügyben 1982. szeptember 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1982., 3057. o.]
16. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑175/94. sz., International Procurement Services kontra Bizottság ügyben 1996. július 11‑én
hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑729. o.] 44. pontja, a T‑336/94. sz., Efisol kontra Bizottság ügyben 1996. október 16‑án
hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑1343. o.] 30. pontja és a T‑267/94. sz., Oleifici Italiani kontra Bizottság ügyben 1997.
július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1239. o.] 20. pontja.) Amennyiben e feltételek valamelyike nem teljesül, a
keresetet teljességében el kell utasítani, anélkül hogy az említett felelősség többi feltételét vizsgálni kellene (a Bíróság
C‑146/91. sz., KYDEP kontra Tanács és Bizottság ügyben 1994. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., I‑4199. o.] 19.
és 81. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑170/00. sz., Förde‑Reederei kontra Tanács és Bizottság ügyben 2002. február 20‑án hozott
ítéletének [EBHT 2002., II‑515. o.] 37. pontja.
A kártérítés iránti kereseti kérelmeknek az e feltételek közül az első tekintetében történő vizsgálatát illetően, nevezetesen
a jogellenes cselekményre vonatkozóan, emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat olyan jogszabály kellően súlyos
megsértésének bizonyítását követeli meg, amely a magánszemélyek számára jogokat biztosít. (a Bíróság C‑352/98. P. sz., Bergaderm
és Goupil kontra Bizottság ügyben 2000. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑5291. o.] 42. pontja.) Ami azt a követelményt
illeti, amely szerint a jogsértésnek kellően súlyosnak kell lennie, a meghatározó kritérium, amely alapján e követelmény teljesül,
abban áll, hogy az érintett közösségi intézmény nyilvánvalóan és jelentősen túllépte‑e mérlegelési jogkörét. Amennyiben az
intézmény csak jelentősen csökkentett mérlegelési jogkörrel rendelkezik, vagy nem rendelkezik ilyen jogkörrel, elegendő csupán
a közösségi jog megsértése a kellően súlyos jogsértés megállapításához (az Elsőfokú Bíróság T‑198/95. sz., T‑171/96. sz.,
T‑230/97. sz., T‑174/98. sz. és T‑225/99. sz., Comafrica és Dole Fresh Fruit Europe kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001.
július 12‑én hozott ítéletének 134. pontja, az Elsőfokú Bíróság T‑64/01. sz. és T‑65/01. sz., Afrikanische Frucht‑Compagnie
kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2004. február 10‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 71. pontja).
1.
A jogalapok összefoglalása
A felperes azt állítja, hogy az egyes latin‑amerikai országok között a behozatali engedélyek elosztásáról és a vámkontingensek
felosztásáról szóló 2362/98/EK rendelet rendelkezéseinek elfogadásával és hatályban tartásával a Bizottság számos súlyos jogsértést
követett el olyan jogszabályok tekintetében, amelyek a magánszemélyeket védik, vagy azok számára jogokat biztosítanak, amely
megalapozza a Közösség felelősségét az EK 235. cikk értelmében.
A harmadik országból származó banánra vonatkozó behozatali engedélyek elosztása tekintetében a felperes azzal érvel, hogy
az 1993. évi rendelkezések olyan mechanizmust hoztak létre, amelynek célja az olyan nagy vállalkozások versenyhelyzetének
gyengítése, amelyek, mint maga a felperes, vertikálisan integráltak, és a Latin‑Amerikából származó banánnal való kereskedelemre
specializálódtak. Az 1993. évi rendelkezések valójában ezen engedélyeket bizonyos piaci szereplőknek biztosították, amelyeknek
nem harmadik országból származó banán behozatalában állt a tevékenysége. A közösségi banánnal vagy AKCS‑banánnal kereskedők
így a harmadik országból származó banán behozatalára szánt behozatali engedélyek 30%‑ával rendelkeztek. Hasonló módon az érlelő
üzemek ezen engedélyek bizonyos hányadában részesültek. Így az 1993. évi rendelkezések a harmadik országból származó banán
importőreit arra ösztönözték, hogy vásárolják meg az érlelőüzemek, valamint az AKCS‑banánnal és közösségi banánnal kereskedők
engedélyeit. A harmadik országból származó banán importőreit arra ösztönözték, hogy forrásaik egy részét ruházzák át versenytársaikra,
és ezen engedélyek értéke megközelítőleg 200 euró volt minden tonna banánra. Ez a mechanizmus továbbá lehetővé tette egyes,
korábban az AKCS‑banánnal való kereskedelemre specializálódott piaci szereplők számára, hogy a Latin‑Amerikából származó banánt
közvetlenül importálják, és a felperessel közvetlenül versenyezzenek.
Az 1999. évi rendelkezésekből adódó módosítások e helyzetet súlyosbították. A felperes észrevételezi, hogy a 2362/98 rendelet
nem tartotta fenn többé az engedélyek 30%‑át az AKCS‑banán vagy a közösségi banán importőreinek, hanem egy úgynevezett „közös
fazék” rendszer szerint működött. E rendszer szerint az AKCS‑országok és a harmadik országok vámkontingenseire vonatkozó behozatali
engedélyeket együttesen kezelték. A piaci szereplők számára az engedélyeket azon banánmennyiségek szerint osztották fel, amelyeket
az 1993. évi rendelkezések érvényességi ideje során (az 1994 és 1996 közötti időszak, melynek elnevezése „referencia‑időszak”)
importáltak, bármely származású banánról legyen szó. Azonfelül, hogy a rendszer az 1997. szeptember 25‑i WTO‑határozat által
megállapított jogellenesség által érintett referencia‑időszakon alapult, az volt a gyakorlati következménye, hogy a hagyományosan
AKCS‑banánnal vagy közösségi banánnal kereskedő piaci szereplők körében növelte a keresletet a harmadik országból származó
importra vonatkozó engedélyek iránt. Ennek megfelelően az a banánmennyiség, amelyet a felperes importálni tudott, jóval kisebb
volt, mint az a referenciamennyiség, amelyre a korábban általa importált mennyiségek alapján igényt tarthatott.
A vámkontingensek nemzeti alkontingensekre osztása tekintetében a felperes hangsúlyozza, hogy banánimportjainak fő forrása
Panama. A felperes érvelése szerint az 1993. évi rendelkezések a harmadik országokra vonatkozó vámkontingensek 49,40%‑át fenntartották
más nemzetközi megállapodások, különösen a loméi egyezmény és az 1994. március 28‑án és 29‑én a Közösség és a Kolumbiai Köztársaság,
a Costa Ricai Köztársaság, a Nicaraguai Köztársaság és a Venezuelai Bolivár Köztársaság által kötött megállapodás (a továbbiakban:
a keretmegállapodás) – melynek Panama nem részese – aláíróinak. Miután az 1997. szeptember 25‑i WTO‑határozat megállapította,
hogy e felosztás ellentétes az 1994. évi GATT XIII. cikkével, az 1999. évi rendelkezések módosították a vámkontingensek nemzeti
alkontingensekre osztását. A Panama számára fenntartott részesedést ekkor 15,76%‑ban állapították meg. A felperes azzal érvel,
hogy az országonkénti felosztás nem igazolt. A felperes azt is állítja, hogy a felosztás önkényes, mivel Kolumbia és Costa
Rica a kereskedelem mennyiségi korlátozása hiányában várható piaci részesedésnél nagyobb vámkontingenssel rendelkezik. Bármi
is legyen az országok szerinti felosztás oka, a felperes hangsúlyozza, hogy ez a felosztás olyan kereskedelmen alapul, amely
az 1993. évi rendelkezések hatálya alá tartozott. Amint azt az 1999. április 6‑i vizsgálóbizottsági jelentés megállapította,
ezen referencia‑időszak választása azzal a következménnyel járt, hogy állandósította az 1993. évi rendelkezésekből származó
és az 1997. szeptember 25‑i WTO‑határozattal megállapított hátrányos megkülönböztetést.
A Bizottság eljárása jogellenességének bizonyításaként a felperes négy jogalapra hivatkozik, amely a következőképpen foglalható
össze. Az első a WTO‑szabályok megsértésére vonatkozik. A második jogalap azon megbízás túllépését állítja, amelyet a Tanács
az 1637/98 rendelet végrehajtása érdekében adott a Bizottságnak. A harmadik jogalap a közösségi jog általános elveinek megsértését
állítja. A negyedik jogalap a nemzetközi jog keretében a jóhiszeműség elvének és a bizalomvédelem elvének megsértését állítja.
2.
Az első, a WTO‑szabályok megsértésére alapított jogalapról

A Nakajima ítélkezési gyakorlat értelmezéséről
A felek érvei
A felperes érvelése szerint a 2362/98 rendelet ellentétes a WTO‑szabályokkal, ezt az összeegyeztethetetlenséget megállapította
az 1999. április 6‑i vizsgálóbizottsági jelentés. A felperes kijelenti, hogy e jogalappal nem kíván közvetlenül a WTO‑jog
megsértésére hivatkozni. Mivel ezen utóbbinak nincs közvetlen hatálya, a közvetlenül a WTO‑szabályok megsértésére alapított
szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset sikertelen lenne (az Elsőfokú Bíróság T‑30/99. sz., Bocchi Food
Trade International kontra Bizottság ügyben 2001. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑943. o.] 22. pontja, a T‑18/99. sz.,
Cordis kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑913. o.] 51. pontja és a T‑52/99. sz., T. Port kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑981. o.] 51. pontja.
A felperes kifejti, hogy ez a jogalap az állandó ítélkezési gyakorlaton alapszik, mely szerint a közösségi bíróságok felülvizsgálhatják
a WTO‑szabályból – beleértve a GATT‑ot – származó jogi aktusok jogszerűségét, amennyiben „a Közösség a WTO keretében vállalt
konkrét kötelezettséget kívánt végrehajtani, vagy amennyiben a közösségi jogi aktus a WTO‑egyezmények pontosan meghatározott
rendelkezéseire kifejezetten hivatkozik” (a Bíróság C‑149/96. sz., Portugália kontra Tanács ügyben 1999. november 23‑án hozott
ítéletének [EBHT 1999., I‑8395. o.] 49. pontja; lásd még a Bíróság C‑352/96. sz., Olaszország kontra Tanács ügyben 1998. november
12‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑6937. o., a továbbiakban: Olaszország kontra Tanács (rizs)] 19. pontját és a C‑280/93. sz.,
Németország kontra Tanács ügyben 1994. október 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., I‑4973. o., a továbbiakban: Németország
kontra Tanács (banán)] 11. pontját.) Ezen elv eredete a Bíróságnak a C‑69/89. sz., Nakajima kontra Tanács ügyben 1991. május
7‑én hozott ítéletére (EBHT 1991., I‑2069. o.; a továbbiakban: a Nakajima‑ítélet) vezethető vissza.
A későbbiekben a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság által megfogalmazott és alkalmazott, a Nakajima‑ítéletből származó elv (a
továbbiakban: a Nakajima ítélkezési gyakorlat) értelmezése érdekében a felperes a továbbiakban megvizsgálja annak létjogosultságát,
alkalmazási feltételeit, és az ítélet relevanciáját a fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ítélet vonatkozásában.
Először is a Nakajima ítélkezési gyakorlat létjogosultsága tekintetében a felperes érvelése szerint az alapul szolgáló elv
a WTO‑szabályok bírósági felülvizsgálatának lehetővé tétele abban az esetben, ha a Közösség jogalkotó intézménye elhatározta
az e szabályokból származó kötelezettségek végrehajtását, és így a tény, hogy e szabályoknak nincs közvetlen hatálya, irrelevánssá
válik. A közösségi bíróságok nem vizsgálják felül a közösségi jogi aktusoknak a WTO‑szabályokkal való összeegyeztethetőségét,
hanem értékelik azokat a WTO‑szabályok szerinti kötelezettség végrehajtására vonatkozó alapvető határozathoz kapcsolódóan.
A felperes hangsúlyozza, hogy valójában „ezekben az esetekben a GATT rendelkezésire történő hivatkozás lehetősége nem e rendelkezések
közvetlen hatályán alapul, hanem egy olyan közösségi jogi aktus meglétén, amely végrehajtotta e rendelkezéseket, vagy legalábbis
kifejezte a szándékot a végrehajtásukra vonatkozóan” (Tesauro főntanácsnoknak a Bíróság C‑53/96. sz. Hermès‑ügyben 1998. június
16‑án hozott ítéletére [EBHT 1998., I‑3603. o., 45. lábjegyzet] vonatkozó indítványa).
A felperesnek továbbá az az álláspontja, hogy a Nakajima ítélkezési gyakorlatot a közösségi jogrendben a nemzetközi megállapodások
közvetlen hatályának általános perspektívájában kell vizsgálni, amely közvetlen hatállyal a GATT és a WTO‑egyezmények nem
rendelkeznek (a Bíróság 21/72. sz.–24/72. sz., International Fruit Company és társai egyesített ügyekben 1972. december 12‑én
hozott ítélete [EBHT 1972., 1219. o] és a fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélete.
Ez a helyzet nem zárja ki a közösségi jogi aktusok a GATT‑szabályokkal és a WTO‑egyezményekkel való összeegyeztethetőségének
mindenfajta bírósági felülvizsgálatát. Ellenkezőleg, a Nakajima ítélkezési gyakorlat szigorúan korlátozott, de a hatékony
bírói védelem alapvető jogának védelme érdekében alapvető fontosságú bírósági felülvizsgálatot tesz lehetővé (Jacobs főtanácsnoknak
a C‑377/98. sz., Hollandia kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítéletre [EBHT 2001., I‑7079. o., I‑7084. o., a továbbiakban:
a Biotechnológia‑ítélet] vonatkozó indítványa.)
Ami másodsorban a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazási feltételeit illeti, a felperes álláspontja szerint két ilyen feltétel
van: i. a Közösség megfelelési szándéka („intention to comply”) ii. egy, a WTO‑egyezmények alapján fennálló „konkrét kötelezettségnek”.
A felperes e feltételek közül az elsőt azzal a ténnyel magyarázza, hogy amennyiben úgy tűnik, hogy a Közösség meg kívánt felelni
a WTO‑szabályoknak, irrelevánssá válnak azok a megfontolások, amelyek a Bíróságot arra vezették, hogy a WTO‑egyezmények közvetlen
hatályát megtagadják. A Közösséget soha nem lehet arra kényszeríteni, hogy akarata ellenére alkalmazza a WTO‑jogot; a Nakajima
ítélkezési gyakorlat ezen elvet semmilyen módon nem teszi kérdésessé.
Azon WTO‑jog szerinti kötelezettségnek, amelynek a Közösség meg kívánt felelni, egyben „konkrét kötelezettségnek” is kell
lennie; ennek a kötelezettségnek „kellően világosnak és pontosnak” kell lennie ahhoz, hogy a bíróság alkalmazhassa.
Az előzőekben említett megfontolások alapján a felperes négy különböző értelmezést támad, amelyek a Nakajima ítélkezési gyakorlat
alkalmazási feltételeit korlátozzák.
Először is, jogilag téves a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazását olyan körülményekre korlátozni, amelyek szerint a kérdéses
közösségi jogi aktusnak kifejezetten hivatkoznia kell a GATT vagy WTO‑egyezmények egy konkrét rendelkezésére. A felperes álláspontja
szerint az ilyen értelmezés összekeveri a Nakajima‑ítélet és a Bíróság a 70/87. sz. Fediol kontra Bizottság ügyben 1989. június
22‑én hozott ítéletének (EBHT 1989., 1781. o.) körülményeit, mely utóbbi ténylegesen a GATT vagy a WTO‑egyezmények rendelkezéseire
történő kifejezett hivatkozás esetére vonatkozott. A Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazásának feltétele a GATT vagy a
WTO‑egyezmények szerinti „konkrét kötelezettség végrehajtásának szándéka”. E tekintetben a felperes rámutat, hogy a Nakajima‑ítéletben
a kérdéses közösségi jogi aktus nem hivatkozott a GATT konkrét rendelkezésére.
El kell ismerni, hogy az ítélkezési gyakorlat olykor a fent hivatkozott Nakajima és a Fediol kontra Bizottság ítéletekre együttesen
hivatkozik, amennyiben arra a szabályra utal, amely szerint a Bíróság vizsgálhatja egy közösségi jogi aktus jogszerűségét
a GATT és a WTO‑egyezmények fényében, annak ellenére, hogy ezen utóbbiak nem rendelkeznek közvetlen hatállyal. Mindazonáltal
tény marad, hogy mindkét ítélet külön hivatkozik e szabály alkalmazásának egyes feltételeire (M. Saggio főtanácsnoknak a fent
hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítéletre [EBHT 1999., I‑8397. o., 20. lábjegyzet] vonatkozó indítványa).
A felperes hozzáfűzi, hogy az az álláspont, mely szerint a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazásának feltétele a GATT vagy
a WTO‑egyezmények rendelkezéseire történő konkrét hivatkozás megléte, abszurd. A bírói felülvizsgálat valójában nem függhet
olyan formális feltételtől, amely kizárólag a kérdéses jogi aktus alkotója akaratának függvénye. Az ilyen feltétel ellentétes
lenne a jogállamisággal.
Másodszor a felperes szerint jogilag téves a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazását azokra az esetekre korlátozni, amelyekben
a GATT‑ból vagy a WTO‑egyezményekből származó kötelezettségek pozitív módon kerülnek megfogalmazásra.
Először is, az ilyen feltétel mesterséges lenne, mivel minden pozitív kötelezettséget meg lehet fogalmazni tiltás formájában,
mint például az egyenlő bánásmód elvét vagy a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét. A felperes továbbá hangsúlyozza,
hogy a GATS II. cikkének (1) bekezdése és XVII. cikke, valamint az 1994. évi GATT XIII. cikke, melyek a jelen ügyben relevánsak,
mind pozitív kötelezettséget tartalmaznak. Végezetül, az ilyen korlátozás ellentétes a Nakajima‑ítélettel, amely a Közösség
dömpingellenes szabályozásának az 1973–1979 között folytatott kereskedelmi tárgyalások eredményeként született többoldalú
megállapodások megkötéséről szóló, 1979. december 10‑i 80/271/EGK tanácsi határozattal a Közösség nevében jóváhagyott, a GATT
VI. cikkének végrehajtásáról szóló megállapodás (HL L 71., 1. o., a továbbiakban: az 1979. évi dömpingellenes kódex) 1. cikkével
való összeegyeztethetőségére vonatkozott. Ez a rendelkezés negatív kötelezettséget tartalmaz, mivel megtiltja a szerződő felek
számára, hogy az 1979. évi dömpingellenes kódexet sértő dömpingellenes vámot vessenek ki.
Harmadszor a felperes álláspontja szerint jogilag téves a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazását azokra az esetekre korlátozni,
amelyekben a GATT‑ból vagy a WTO‑egyezményekből származó kötelezettségeket a kérdéses közösségi jogi aktusba foglalták, vagy
abba átültették. A felperes hangsúlyozza, hogy ezt az értelmezést valójában a Bíróság vagy az Elsőfokú Bíróság semmilyen döntése
nem támasztja alá. A felperes elismeri, hogy a dömpingellenes ügyek összefüggésében az 1979. évi dömpingellenes kódexet átültették
a közösségi jogba. Vitatja ugyanakkor, hogy ez a tény megalapozza azt az általános javaslatot, amely szerint a Nakajima ítélkezési
gyakorlatot csak akkor lehet alkalmazni, ha a kérdéses közösségi jogi aktus a GATT‑on vagy a WTO‑egyezményen alapuló szabályt
ültet át. E javaslatnak ellentmond az Olaszország kontra Tanács (rizs) ügyben hozott ítélet, amelyben a Bíróság alkalmazta
a Nakajima ítélkezési gyakorlatot, annak ellenére, hogy a Közösség nem ültette át a közösségi jogba a GATT XXIV. cikkének
(6) bekezdését.
Negyedszer, jogilag téves a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazásának azon esetekre történő korlátozása, amelyekben a GATT‑ból
és a WTO‑egyezményekből származó szabályoknak való megfelelés a kérdéses közösségi jogi aktus által elérni kívánt egyetlen
cél. Mivel az ilyen esetek igen ritkák, a felperes álláspontja szerint ezen értelmezés a Nakajima ítélkezési gyakorlatot megfosztaná
lényegétől. A felperes érvelése szerint a szabály még akkor is alkalmazható, ha a kérdéses jogi aktus számos egymásnak ellentmondó
célt kíván elérni, amely esetben a bíróság számára az egyetlen korlát az, hogy ne változtassa meg az egyensúlyt, melyet a
jogalkotónak sikerült létrehozni.
Harmadsorban, a felperes álláspontja szerint a Nakajima ítélkezési gyakorlatra vonatkozó értelmezését nem érinti a fent hivatkozott
Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet. Ebben az ítéletben a Bíróság elutasította azt az érvet, hogy a WTO‑egyezményeknek
jogpolitikai okokból közvetlen hatállyal kell rendelkezniük. A Bíróság megállapította, hogy ezen érv elfogadása a Közösségnek
a WTO‑n belüli „manőverezési mozgásterétől” való egyoldalú megfosztását jelentené, anélkül hogy bármely más szerződő fél ugyanilyen
kölcsönös kötelezettségvállalást biztosítana a Közösség felé.
A felperes álláspontja szerint a Nakijama ítélkezési gyakorlat elveszítené lényegét, amennyiben a fent hivatkozott Portugália
kontra Tanács ügyben hangsúlyozott kölcsönösségi feltétel kiterjedne rá. A felperes érvelése szerint a Nakijama ítélkezési
gyakorlat létjogosultsága éppen abban áll, hogy meghatározás szerint csak olyan esetekre vonatkozik, amelyekben a Közösség
már nem rendelkezik „manőverezési mozgástérrel”, és a GATT‑ból és a WTO‑egyezményekből származó kötelezettségek végrehajtását
határozta el.
A felperes nézete szerint nem kell attól tartani, hogy ezen értelmezés a keresetek lavináját indítja el minden olyan alkalommal,
amikor a Közösség nem tartja be a DSB határozatát, mivel e kereseteknek továbbra is az a feltétele, hogy a Közösségnek egyértelműen
el kellett határoznia a WTO‑egyezmények keretében vállalt kötelezettség végrehajtását. Ezért korlátozottak azok a körülmények,
amelyek között a közösségi bíróságok a Nakajima ítélkezési gyakorlatot alkalmazhatják. A gyakorlatban ezek csak azokat az
eseteket foglalják magukban, amelyeknél a Tanács egyértelműen elhatározta a WTO vitarendezési szervei határozatának végrehajtását,
de e határozatnak a közösségi jogrenden belül történő végrehajtása a Tanács céljával ellentétesnek bizonyul.
E tekintetben a felperes kitart azon álláspontja mellett, hogy a jelen ügy körülményei eltérnek a WTO elé terjesztett hormontartalmú
marhahúsra vonatkozó vitától (a DSB által 1998. február 13‑án elfogadott, 1998. január 16‑i fellebbezési testületi jelentés,
WT/DS26/AB/R WT/DS48/AB/R). Ez utóbbi vitában a Közösség egyértelműen elhatározta, hogy nem módosítja a szabályozását a WTO
vitarendezési eljárása eredményeképpen elfogadott határozatoknak való megfelelés érdekében. Mivel nem jutottak tárgyalásos
megoldásra a kártérítés összege tekintetében, a Közösség megtorló intézkedések alkalmazását határozta el a nyertes féllel,
az Amerikai Egyesült Államokkal szemben. A jelen ügyben a Közösség nem határozta el a banánpiac közös szervezése azon vonatkozásainak
hatályban tartását, amelyeket a WTO‑kötelezettségekkel ellentétesnek találtak. Ellenkezőleg, a Közösség egyértelműen jelezte,
hogy a WTO vitarendezési testületei határozatainak meg kíván felelni.
A Bizottság elutasítja a Nakajima‑ítélet ezen értelmezését. Emlékeztet arra, hogy a közösségi jogrend monista jellege ellenére
az ítélkezési gyakorlat következetesen elutasította a WTO‑egyezmények közvetlen hatályának doktrináját (a fent hivatkozott
International Fruit Company és társai ügyben és a Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítéletek). A DSB‑jelentést egy közösségi
norma valamely WTO‑szabállyal való összeegyeztethetőségének vizsgálata során csak akkor lehet figyelembe venni, ha az e szabályt
megalapozó kötelezettségnek közvetlen hatálya van (a Bíróság C‑104/97. P. sz., Atlanta kontra Európai Közösség ügyben 1999.
október 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑6983. o.] 20. pontja).
A Bizottság szintén vitatja a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazása feltételeinek a felperes által történő értelmezését.
A felperes állításával ellenkezőleg e feltételek közül az első nem a „megfelelési” („to comply”) szándék, hanem egy konkrét
kötelezettség „végrehajtására” (to implement) irányuló szándék (a fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott
ítélet 49. pontja). Ezek a kifejezések nem azonosak; a „megfelelés” jóval tágabb értelmű, mint a „végrehajtás”. Gyakran előfordul,
hogy egy állam, vagy a Közösség egyes kötelezettségek tekintetében a megfelelés szándékával rendelkezik, anélkül hogy e kötelezettségek
végrehajtása iránti szándékkal rendelkezne.
A Bizottság vitatja a második feltétel értelmezését a „konkrét kötelezettség” követelményére vonatkozóan. Álláspontja szerint
a „konkrét” kötelezettség az „általános” kötelezettség ellentéteként értelmezendő.
A Bizottság álláspontja szerint e feltételek korlátozó jellegéből adódóan a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazására ritkán
adódik példa. Az ilyen példák elsősorban a dömpingellenes rendeletek elleni kereseteket érintik (a Bíróság C‑188/88. sz.,
NMB kontra Bizottság ügyben 1992. március 10‑én hozott ítélete [EBHT 1992., I‑1689. o.]; az Elsőfokú Bíróság T‑163/94. sz.
és T‑165/94. sz., NTN Corporation és Koyo Seiko kontra Tanács egyesített ügyekben 1992. március 10‑én hozott ítélete [EBHT 1999.,
II‑1381. o.], az NMB France és társai kontra Bizottság ügyben 1996. június 5‑én hozott ítélete [EBHT 1996., II‑427. o.], és
a T‑33/98. sz. és T‑34/98. sz., Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑3837. o.] 105. pontja.
A Nakajima ítélkezési gyakorlat a dömpingellenes rendeletek területén kívüli alkalmazásának egyedüli példája az Olaszország
kontra Tanács (rizs) ügyben hozott ítélet. Az összes többi próbálkozás a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazására vonatkozóan
sikertelennek bizonyult (a Bíróság C‑317/99. sz. Kloosterboer Rotterdam ügyben 2001. december 13‑án hozott ítélete [EBHT 2001.,
I‑9863. o.], a fent hivatkozott Németország kontra Tanács (banán) és a Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítéletei; a
fent hivatkozott Bocchi Food Trade International kontra Bizottság ügyben és a fent hivatkozott Cordis kontra Bizottság ügyben
hozott ítéletek, valamint a fent hivatkozott T. Port kontra Bizottság ügyben 2001. március 20‑án hozott ítélet).
A Bizottság álláspontja szerint a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazásához a következő négy feltétel együttes megléte
szükséges.
Először is, a kérdéses „konkrét kötelezettségnek” egy meghatározott magatartás előírására vonatkozó pozitív kötelezettségnek
kell lennie. A GATT dömpingellenes kódexei például szolgálnak az ilyen típusú kötelezettségre. A DSB ajánlása vagy határozata
nem lehet „konkrét kötelezettség”, mivel az csupán általános kötelezettséget ír elő a jogi aktusoknak a WTO‑szabályokkal való
összhangba hozására. Valójában a kérdéses szerződő fél feladata azon intézkedések meghatározása, amelyekkel biztosítani kívánja
jogrendjének az e szabályokkal való összhangját.
Másodszor, a Nakajima ítélkezési gyakorlat csak akkor alkalmazandó, ha a kérdéses közösségi jogi aktus a közösségi jogrendbe
foglal vagy abba átültet egy, a WTO‑hoz kötődő „konkrét kötelezettséget”. Ez az értelmezés közvetlenül a „végrehajtás” kifejezésből
ered.
Harmadszor, a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazásához az is szükséges, hogy a közösségi jogalkotó ne kövessen több ellentétes
célt.
Negyedszer, a Nakajima ítélkezési gyakorlat azt is megkívánja, hogy a kérdéses közösségi jogi aktus kifejezetten hivatkozzon
a WTO‑jogból származó konkrét kötelezettségekre, amelyeket végrehajtani kíván.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A WTO‑egyezmény és annak mellékletei, figyelembe véve azok jellegét és szerkezetét, elvileg nem szerepelnek azon szabályok
között, amelyek tekintetében a Bíróság felülvizsgálja a közösségi intézmények aktusainak jogszerűségét. (a fent hivatkozott
Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 47. pontja). Ezek a szövegek nem olyan jellegűek, hogy a magánszemélyek számára
olyan jogokat keletkeztetnének, amelyekre a magánszemélyek a közösségi jog értelmében a bíróságok előtt hivatkozhatnak (lásd
ebben az értelemben a Bíróság a C‑300/98. sz. és C‑392/98. sz., Dior és társai ügyben 2000. december 14‑én hozott ítéletének
[EBHT 2000., I‑11307. o.] 44. pontját).
Csak akkor tartozik a Bíróságra vagy az Elsőfokú Bíróságra az érintett közösségi jogi aktusnak a WTO szabályaira tekintettel
való felülvizsgálata, ha a Közösség a WTO keretében vállalt konkrét kötelezettséget hajt végre, vagy amikor a közösségi jogi
aktus kifejezetten hivatkozik a WTO‑egyezmények mellékleteiben szereplő megállapodások pontos rendelkezéseire (a fent hivatkozott
Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 49. pontja).
A felperes e kivételek közül kizárólag az elsőre hivatkozik. Azt állítja, hogy az 1637/98 rendelet elfogadásával, amelynek
végrehajtási intézkedéseit a 2362/98 rendelet határozta meg, a Közösség a Nakajima‑ítéletből származó ítélkezési gyakorlat
értelmében a WTO keretében vállalt konkrét kötelezettséget kívánt végrehajtani.
A Nakajima‑ítéletből származó szabály kivételként annak lehetővé tételét szolgálja, hogy a magánszemélyek közvetett módon
hivatkozhassanak a GATT és a WTO‑egyezmények szabályainak a Közösség vagy annak intézményei által történő megsértésére. Mivel
ez kivételt jelent azon szabály alól, hogy a magánszemélyek a közösségi bíróságok előtt nem hivatkozhatnak közvetlenül a WTO‑egyezményekre,
e szabályt megszorítóan kell értelmezni.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy ami a magánszemélyek kereseteit illeti, a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság a Nakajima‑ítéletből
származó elvet csak a dömpingellenes alaprendeletek az 1979. évi és 1994. évi dömpingellenes kódexek rendelkezéseivel való
összeegyeztethetőségének közvetett felülvizsgálata összefüggésében alkalmazták (az 1994. évi GATT IV. cikkének végrehajtásáról
szóló megállapodás; a többoldalú tárgyalások uruguayi fordulóján (1986–1994) elért megállapodásoknak a Közösség nevében a
hatáskörébe tartozó ügyek tekintetében történő megkötéséről szóló, 1994. december 22‑i 94/800/EK tanácsi határozat [HL L 336.,
1. o.] 1.A melléklete).
A Bíróság és az Elsőfokú Bíróság számos alkalommal megvizsgálta a dömpingellenes rendeleteknek a dömpingellenes kódexek rendelkezéseivel
való összeegyeztethetőségét (a Bíróság C‑105/90. sz., Goldstar kontra Tanács ügyben 1992. február 23‑án hozott ítéletének
[EBHT 1992., I‑677. o.] 31. és azt követő pontjai, a fent hivatkozott NTN Corporation kontra Tanács ügyben hozott ítéletének
65. pontja és a fent hivatkozott NMB France és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 99. pontja), és két alkalommal
elfogadta az ilyen jogalapokat (a Bíróság C‑76/00. sz., Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben 2003. január 9‑én hozott
ítéletének [EBHT 2003., I‑79. o.] 52. és azt követő pontjai és az Elsőfokú Bíróság T‑256/97. sz., BEUC kontra Bizottság ügyben
2000. január 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑101. o.] 63. és azt követő pontjai).
A dömpingellenes viták konkrét összefüggésén túl a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság azonban elutasította a Nakajima ítélkezési
gyakorlat alkalmazását. A Bíróság és az Elsőfokú Bíróság így elutasította a közösségi jogi aktusnak a WTO‑egyezmények rendelkezései
fényében történő felülvizsgálatát magánszemélyek által indított olyan keresetek keretében, melyek a banánpiac közös szervezése
egyes aspektusait vitatták (a Bíróság C‑307/99. sz., OGT Fruchthandelgesellschaft ügyben 2001. május 2‑án hozott végzése [EBHT 2001.,
I‑3159. o.]; a fent hivatkozott Cordis kontra Bizottság ügyben, a Bocchi Food Trade International kontra Bizottság ügyben
és a T. Port kontra Bizottság ügyben 2001. március 20‑án hozott ítélet), valamint amelyek a haszonállatok hormontartalmú hatóanyagokkal
történő kezelésére vonatkozó közösségi előírások egyes aspektusait vitatták (az Elsőfokú Bíróság T‑174/00. sz., Biret International
kontra Tanács ügyben 2002. január 11‑én hozott ítélete [EBHT 2002., II‑17. o.] és a T‑210/00. sz., Biret és Cie kontra Tanács
ügyben hozott ítélete [EBHT 2002., II‑47. o.]).
Hangsúlyozni kell, hogy a dömpingellenes rendeletek területén a GATT és a WTO releváns egyezményei közvetlen kötelezettséget
írtak elő minden szerződő fél számára arra vonatkozóan, hogy nemzeti szabályozásaikat ezen egyezmények tartalmával összhangba
hozzák. Az 1979. évi dömpingellenes kódex 16. cikke (6) bekezdésének a) pontja, melynek címe Nemzeti szabályozás, előírta
a szerződő felek számára, hogy tegyenek meg „minden szükséges általános vagy rendkívüli intézkedést annak biztosítása érdekében,
hogy legkésőbb az ezen egyezménynek az adott szerződő fél tekintetében történő hatályba lépéséig törvényeik, rendeleteik és
közigazgatási eljárásaik ezen egyezmény rendelkezéseivel összhangban legyenek, amennyiben azok a kérdéses szerződő félre alkalmazhatóak”
(80/71 határozat). Az 1994. évi dömpingellenes kódex 18. cikkének (4) bekezdésében hasonló rendelkezéseket tartalmaz.
Az e kötelezettségeknek való megfelelés érdekében a Tanács módosította a dömpingellenes eljárásokra vonatkozó szabályozást.
Ebből következően az 1979. évi dömpingellenes kódex elfogadását követően a Tanács elfogadta az Európai Gazdasági Közösségben
tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt vagy támogatott behozatallal szembeni védelemről szóló, 1979. december
20‑i 3071/79/EGK rendeletet (HL 1979. L 339., 1. o.). Különösen e rendelet preambulumából egyértelmű (harmadik és negyedik
preambulumbekezdés), hogy a dömpingelt behozatallal szembeni védelmet biztosító közösségi szabályokat módosítani kellett a
tokiói forduló végén az 1979‑ben lezárult többoldalú kereskedelmi tárgyalásokból származó egyezmények fényében, a Tanács álláspontja
szerint „az ezen egyezmények által megállapított jogok és kötelezettségek egyensúlyának megőrzése érdekében elengedhetetlen,
hogy a Közösség tekintetbe vegye, hogy ezeket a szabályokat a Közösség fő kereskedelmi partnerei miként értelmezik, amint
azt a jogalkotás vagy a kialakult gyakorlat tükrözi”. Az Európai Gazdasági Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból
érkező dömpingelt vagy támogatott behozatallal szembeni védelemről szóló, 1988. július 11‑i 2423/88/EGK tanácsi rendelet (HL L 209.,
1. o.) – amelynek összeegyeztethetőségét az 1979. évi dömpingellenes kódexszel a Nakajima-ítélethez vezető ügyben vitatták
– a preambulumában számos ezzel azonos rendelkezést tartalmazott, és azt is hangsúlyozta, hogy a dömpingelt vagy támogatott
behozatallal szembeni védelemre vonatkozó közös szabályokat „a fennálló nemzetközi kötelezettségekkel összhangban fogadták
el”, különösen a GATT VI. cikkéből és az 1979. évi dömpingellenes kódexből származó kötelezettségek szerint.
Az 1994. évi dömpingellenes kódex megkötését követően a Közösség hasonló módon módosította belső, dömpingellenes eljárásokra
vonatkozó szabályait az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről
szóló, 1994. december 22‑i 3283/94/EK tanácsi rendelet (HL L 349., 1. o.) ezt követő elfogadásával, valamint később az Európai
Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 1995. december
22‑i 384/96/EK tanácsi rendelet (HL 1996. L 56., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 45. o.) elfogadásával.
A 3283/94 rendelet preambuluma jelezte, hogy az 1994‑ben lezárult többoldalú kereskedelmi tárgyalásokat követően „ezen új
megállapodásokra tekintettel a közösségi szabályok módosítása indokolt” (harmadik preambulumbekezdés). A preambulum szerint
„a GATT‑egyezmény által megállapított jogok és kötelezettségek egyensúlyának megőrzése érdekében elengedhetetlen, hogy a Közösség
tekintetbe vegye, hogy ezeket a szabályokat a Közösség fő kereskedelmi partnerei miként értelmezik” (negyedik preambulumbekezdés).
A preambulum hangsúlyozza továbbá, hogy „[az 1994. évi dömpingellenes kódexből adódó] változások mértékére való tekintettel
és az új szabályok megfelelő és átlátható alkalmazásának biztosítása érdekében az új megállapodások nyelvezetét a Közösség
jogalkotásába a lehető legteljesebb mértékben be kell építeni” (ötödik preambulumbekezdés). Ezeket a rendelkezéseket a fent
hivatkozott Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben 2003. január 9‑én hozott ítélet tekintetében releváns rendelet, a 384/96
rendelet preambuluma is fenntartotta.
A felperes jogosan hangsúlyozza, hogy a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazása nem korlátozódik
a priori
a dömpingellenes rendeletek területére. Alkalmas arra, hogy más, a WTO‑egyezmények rendelkezései által meghatározott területeken
is alkalmazzák, amennyiben ezen egyezmények, és azok a közösségi rendelkezések, amelyeknek jogszerűsége kérdéses, jellegüket
és tartalmukat tekintve hasonlók azokhoz, amelyek fentebb kerültek említésre a GATT dömpingellenes kódexeire és az azokat
a közösségi jogba átültető dömpingellenes alaprendeletekre vonatkozóan.
Ezért meg kell állapítani, hogy a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazásának azon feltétele, amely szerint a közösségi jogi
aktust, amelynek jogszerűségét vitatják, „a WTO‑egyezményekből származó kötelezettségek végrehajtása céljából kellett elfogadni”,
különösen azt kívánja meg, hogy e jogi aktus a WTO‑egyezményekből származó előírásoknak a közösségi jogba történő átültetését
konkrétan biztosítsa.
Azt a kérdést illetően, hogy az Olaszország kontra Tanács (rizs) ítélet ellentmond‑e a Nakajima ítélkezési gyakorlat ezen
értelmezésének, amint azt a felperes állítja, meg kell állapítani, hogy a válasz e kérdésre nemleges. Az ezen ítéletre vonatkozó
tényállás olyan közösségi rendeletet érintett, amelyet a GATT XXIV. cikkének (6) bekezdése alapján folytatott tárgyalásokat
követően harmadik országokkal kötött kétoldalú megállapodások értelmében fogadtak el. E megállapodások szerint a közösség
vállalta, hogy a rizsre vonatkozóan vámkontingenseket nyit meg e harmadik országok javára. Ezen ügyben a kérdéses rendelet
(a rizs és a törmelékrizs behozatalára vonatkozóan egyes vámkontingensek megnyitásáról és kezeléséről szóló, 1996. július
24‑i 1522/96/EK rendelet [HL L 190., 1. o.] tárgya tehát a GATT keretében folytatott tárgyalásokat követően kötött kétoldalú
megállapodásokból származó szabályok átültetése volt. E rendelet célja így „a GATT keretében vállalt konkrét kötelezettségek
végrehajtása” volt (az Olaszország kontra Tanács [rizs] ügyben hozott ítélet 20. pontja.)
E tényezők alapján kell mérlegelni, hogy a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazható‑e a jelen ügyben.

A Nakajima ítélkezési gyakorlatnak a jelen ügyben történő alkalmazásáról
A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy az ítélkezési gyakorlat alkalmazására vonatkozó feltételek a jelen ügyben teljesülnek, és e tekintetben
kitart a jelen ügy és a fent hivatkozott Bocchi Food Trade International ítélet alapjául szolgáló ügy közötti különbségekre
vonatkozó álláspontja mellett.
Először is, a felperes érvelése szerint a Nakajima alkalmazásának a WTO‑szabályoknak való „megfelelésre irányuló szándékra”
vonatkozó feltétele teljesül. A felperes azzal érvel, hogy amikor 1998‑ban a Közösség az 1993. évi rendelkezések módosítását
határozta el, a szándéka a WTO‑testületek határozatainak való megfelelésre irányult.
A Közösség szándékának bizonyítékaként a felperes a következő tényezőkre hivatkozik.
Először is, a felperes érvelése szerint 1997. október 16‑án a közösség a WTO keretében működő DSB ülésén úgy nyilatkozott,
hogy „teljes mértékben meg kíván felelni nemzetközi kötelezettségeinek e kérdést illetően”.
Másodszor, a felperes idézi az 1637/98 tanácsi rendeletet, mely a következőképpen rendelkezik:
„mivel számos módosítás szükséges a 404/93/EGK rendelet 4. címében foglalt, a harmadik országokkal való kereskedelemről szóló
rendelkezésekben;
mivel a Közösség a Kereskedelmi Világszervezetnek (WTO) és a Negyedik AKCS‑EK Egyezményt aláíró országoknak tett nemzetközi
kötelezettségvállalásait be kell tartani, miközben teljesíteni kell a banánpiac közös szervezésének céljait.”
Harmadszor, az 1637/98 rendelettel módosított 404/93 rendelet 20. cikkének e) pontja előírja a Bizottság számára, hogy elfogadja
„a Közösség által a Szerződés 228. cikke értelmében kötött megállapodásokból eredő kötelezettségek betartatása érdekében szükséges
intézkedéseket”.
Negyedszer, a felperes észrevételezi, hogy a WTO‑egyezmények a Közösség által az EK 300. cikk értelmében kötött megállapodások.
Ötödször, a felperes rámutat, hogy a Bizottság az 1637/98 rendelet elfogadását eredményező javaslathoz csatolt magyarázó nyilatkozatban
a következőképpen nyilatkozott:
„(1) A [WTO] keretében létrehozott [DSB] határozattal megállapította, hogy a banánpiac közös szervezésére vonatkozó néhány
behozatali rendelkezés sérti a GATT és a GATS szabályait. A jogsértések a behozatali engedélyeket, a vámkontingensek jelenlegi
felosztását és a banánra vonatkozó keretmegállapodás más szempontjait érintik, beleértve az aláíró országokban a kiviteli
engedélyek megadását és az AKCS‑országokból érkező hagyományos behozatal számára megállapított bizonyos mennyiségeket.
(2) A banánpiac közös szervezésének más vonatkozásai nem vitatottak. Ezek közé tartozik a GATT felé általunk vállalt kötelezettségekkel
összefüggően a vámkontingensek mérete és mind a kontingensen belüli, mind a kontingensen kívüli vám, a hagyományos behozatalra
vonatkozó kedvezmény, és az AKCS‑országokból származó nem hagyományos behozatalra vonatkozó tarifális preferenciát biztosító
bánásmód, valamint a közösségi termelők támogatási mechanizmusa.
(3) A Tanácsot ezért fel kell kérni a 404/93/EGK rendelet módosítására annak érdekében, hogy e rendelet összhangba kerüljön
a WTO és a negyedik loméi egyezmény keretében fennálló nemzetközi kötelezettségvállalásainkkal, fenntartva ugyanakkor a közösségi
termelők támogatását és a piac a fogyasztók érdekeinek figyelembevételével történő megfelelő ellátását.”
Hatodszor, a felperes az Elsőfokú Bíróság T‑11/99. sz. Van Parys és társai kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 15‑én
hozott végzésének [EBHT 1999., II‑2653. o.] 6. pontjára hivatkozik, amelyben az Elsőfokú Bíróság a következőket állapította
meg:
„Azt követően, hogy WTO keretében létrehozott [DSB] a Közösségbe irányuló banánbehozatal e rendszerének számos vonatkozását
a WTO‑szabályokkal ellentétesnek minősítette, elfogadták a [1637/98 és a 2361/98] rendeletet különösen annak érdekében, hogy
ezen összeegyeztethetetlenségeket megszüntessék.”
Hetedszer, M. Santer, a Bizottság elnöke 1998. november 10‑én Clinton elnöknek az 1637/98 és 2362/98 rendeletekre vonatkozóan
a következőket írta:
„A WTO fellebbezési testületi határozatot követően az Európai Unió intézkedéseket tett annak érdekében, hogy behozatali rendszerét
1999. január 1‑jéig a WTO‑szabályokkal összhangba hozza”.
Nyolcadszor, a felperes rámutat, hogy 1999. január 27‑én L. Brittan, az akkori versenyügyi biztos Yvonne Sandberg‑Fries európai
parlamenti képviselő P‑4069/1998. sz. kérdésére (HL C 182., 188. o.) válaszolva a következőképpen nyilatkozott:
„A Közösség a [WTO] keretében létrehozott [DSB] 1997. szeptember 25‑i, a banánügyre vonatkozó ajánlásait végrehajtotta azon
intézkedések meghozatalával, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a banánra vonatkozó közösségi szabályozás a WTO‑szabályokkal
összhangba kerüljön. 1998. július 20‑án a Tanács elfogadta az [1637/98 rendeletet]. 1998. október 28‑án a Bizottság elfogadta
a [2362/98 rendeletet]. Ezeket az intézkedéseket a végrehajtásra rendelkezésre álló megfelelő határidőn belül hozták meg,
mely határidő 1999. január 1‑jén lejárt”.
Kilencedszer, a felperes Bizottságnak a 404/93 rendelet módosítására vonatkozó javaslathoz mellékelt magyarázó nyilatkozatban
(COM [1999] 582., 1999. november 10.) foglalt nyilatkozatára hivatkozik, mely szerint:
„A WTO keretében létrehozott DSB által 1997‑ben elfogadott határozatot követően 1998. július 20‑án a Tanács elfogadta az [1637/98
rendeletet] annak érdekében, hogy a behozatali rendszer a WTO‑szabályokkal ellentétesnek nyilvánított elemeit összhangba hozza
a WTO felé fennálló kötelezettségeinkkel, tiszteletben tartva ugyanakkor a Közösség egyéb céljait.”
Tizedszer, a felperes érvelése szerint a 2000. július 17‑i WT/DS165/R vizsgálóbizottsági jelentés tárgyát képező „az Egyesült
Államok – az Európai Közösségekből származó egyes termékek behozatalára vonatkozó intézkedések” ügyben a Közösség által benyújtott
1999. november 10‑i beadványban a Közösség a következő nyilatkozatot tette:
„3. Az Európai Unió Tanácsa elfogadta az 1637/98 rendeletet. Az [1637/98 rendelet] 1998. július 31‑én lépett hatályba, és
1999. január 1‑jétől kellett alkalmazni. A Tanács által ráruházott hatáskörrel élve a Bizottság elfogadta a [2362/98 rendeletet].
E rendelet 1998. november 1‑jén lépett hatályba, és 1999. január 1‑jétől teljes egészében alkalmazni kellett.
4. Az e rendeletek által bevezetett módosítások teljesen új szabályrendszert teremtettek, különösen a banánra vonatkozó korábbi
előírások azon elemeire vonatkozóan, amelyeket mind a GATT, mind a GATS tekintetében a WTO‑szabályokkal ellentétesnek nyilvánítottak.”
Tizenegyedszer, a felperes rámutat, hogy egy 2000. május 5‑i, a banánvitára vonatkozó nyilvános dokumentumban a Bizottság
a következőképpen nyilatkozott:
„Pascal Lamy hangsúlyozta, hogy az EU ezzel kapcsolatban egyetlen politikát követ, amely a WTO‑határozatnak való megfelelés”.
Másodsorban, a Nakajima alkalmazásának azon feltételét érintően, mely a WTO keretében vállalt „konkrét kötelezettség” fennállására
vonatkozik, a felperes álláspontja szerint ez a feltétel is teljesül. A különböző, WTO keretében folytatott vitarendezési
eljárásokat követően a Közösségnek a WTO-jog értelmében fennálló kötelezettségei a behozatali engedélyek megadására és a latin‑amerikai
kontingensek felosztására vonatkozóan egyértelműek és közismertek. A Közösség és különösen a Bizottság nem hivatkozhat arra,
hogy bármely kételye volt a banánpiac közös szervezése rendelkezéseinek a WTO‑szabályokkal való összeegyeztethetetlenségére
vonatkozóan.
E tekintetben a felperes álláspontja szerint a jelen ügy körülményei között, amikor a Közösség meg kívánt felelni a WTO testületei
által elfogadott vitarendezési határozatnak, e határozat lehetővé teszi a konkrét kötelezettség azonosítását, amelytől a Nakajima
ítélkezési gyakorlat második feltétele függ. A felperes nézete szerint a WTO vitarendezési eljárásai keretében hozott határozat
önmagában nem elegendő a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazásához. Ezzel szemben, amennyiben ezen ítélkezési gyakorlat
alkalmazható, a WTO által hozott vitarendezési határozat fontos értelmezési útmutatást jelent a WTO‑jogot alkalmazó közösségi
bíróságoknak. Túlzás lenne azonban azt az álláspontot képviselni a fent hivatkozott Atlanta kontra Európai Közösség ügyben
hozott ítélet 20. pontja alapján, hogy a közösségi bíróságok az ilyen határozatot csak akkor vehetik figyelembe, ha az a WTO‑egyezmények
közvetlen hatályú rendelkezésén alapul. Az ily módon történő értékelés valójában szorosan kapcsolódik ahhoz a tényhez, hogy
az Atlanta‑ügyben a felperes a WTO‑egyezmények közvetlen hatályára hivatkozott.
A felperes azzal érvel továbbá, hogy egyértelműen azonosítottak a WTO‑egyezmények azon rendelkezései, amelyeket a 2362/98
rendelet megsértett. Ezek az 1994. évi GATT XIII. cikkének (2) bekezdése, és a GATS II. és XVII. cikke. E tekintetben a felperes
hangsúlyozza, hogy a Bizottság e rendelkezéseket egyértelműen azonosította magyarázó nyilatkozatában, amelyet, mint az már
megemlítésre került, a 1637/98 rendelet tervezetéhez mellékelt. Hasonló módon a felperes rámutat, hogy az 1998. április 2‑i
7163/98 dokumentumban, melynek címe „Progress report”, a Tanács kifejezetten a „bármely tényleges hátrányos megkülönböztetés
vagy bármely hátrányos jogi megkülönböztetés megakadályozására vonatkozó alapvető követelményt” tűzi ki célul. A felperes
szerint a „tényleges hátrányos megkülönböztetés” közvetlenül a Fellebbezési Testület és az 1997. évi vizsgálóbizottság határozataira
utal.
A felperes arra is rámutat, hogy az 1637/98 rendelettel módosított 404/93 rendelet 18. cikkének (4) bekezdését közvetlenül
az 1994. évi GATT XIII. cikkének (2) bekezdése inspirálta oly mértékben, hogy az akár az „átvételi feltételnek” is megfelel,
amelyet a Bizottság a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazási feltételei között tart számon.
Harmadsorban, a felperes álláspontja szerint a fent hivatkozott Bocchi Food Trade International kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet nem teszi kérdésessé a Nakajima ítélkezési gyakorlatnak a jelen ügyre történő alkalmazását. A felperes emlékeztet arra,
hogy az említett ítéletben az Elsőfokú Bíróság a 63. és 64. pontban a következőket állapította meg:
„E tekintetben elegendő arra emlékeztetni, hogy csak akkor tartozik a Bíróságra vagy az Elsőfokú Bíróságra az érintett közösségi
jogi aktusnak a WTO szabályaira tekintettel való felülvizsgálata, ha a Közösség végrehajt egy, a WTO keretében vállalt konkrét
kötelezettséget, vagy amikor a közösségi jogi aktus kifejezetten hivatkozik a WTO‑egyezmények mellékleteinek pontos rendelkezéseire
(a fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 49. pontja).
Sem az 1997. május 22‑i WTO vizsgálóbizottsági jelentések, sem a WTO Állandó Fellebbezési Testületének 1997. szeptember 9‑i
jelentése, melyet a [DSB] 1997. szeptember 25‑én elfogadott, nem tartalmazott semmilyen konkrét kötelezettséget, amelyet a
Bizottság az ítélkezési gyakorlat értelmében a 2362/98 rendelettel „végrehajtani szándékozott” (az 1947. évi GATT tekintetében
lásd a Nakajima‑ítélet 31. pontját). Hasonló módon a rendelet nem hivatkozik kifejezetten sem a WTO‑testületek jelentéseiből
származó kötelezettségekre, sem a WTO‑egyezmények mellékleteiben található megállapodások konkrét rendelkezéseire.”
A felperes észrevételezi, hogy ezen ítélet 63. pontjában az Elsőfokú Bíróság megismételte a fent hivatkozott Nakajima és a
Fediol kontra Tanács ügyekben hozott ítéletekből származó szabályokat, a Közösség szándékára hivatkozva. A 64. pontban az
Elsőfokú Bíróság csupán a Bizottság szándékának hiányára való hivatkozásra szorítkozott, mivel más kérdés nyilvánvalóan nem
merült fel. A felperes elismeri, hogy a fent hivatkozott Bocchi Food Trade International kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben
az Elsőfokú Bíróság valószínűleg helyes következtetésre jutott a Bizottság szándékát illetően. A felperes azonban hangsúlyozza,
hogy a jelen ügyben nem a Bizottság szándéka kérdéses, hanem a Közösség szándéka: ez utóbbinak, ellentétben a Bizottsággal,
az 1637/98 rendelet elfogadásakor kétségtelenül arra irányult a szándéka, hogy megfeleljen a WTO‑jogból származó kötelezettségeknek.
A felperes hangsúlyozza, hogy a Bizottság jelen kereset keretében benyújtott ellenkérelmének 104. pontjában kifejezetten elismerte,
hogy „a Közösségnek szándékában állt a banánra vonatkozóan a WTO keretében vállalt valamennyi kötelezettségnek megfelelő előírások
bevezetése.”
A felperes továbbá azt állítja, hogy a fent hivatkozott Bocchi Food Trade International kontra Bizottság ítélet tárgyát képező
ügyben a felperes nem a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazására hivatkozott, hanem a
nemini licet venire contra factum proprium
elvére, és csupán az eljárás szóbeli szakaszában. A felperes nem nyújtott be bizonyítékot a Közösség szándékára vonatkozóan.
Az Elsőfokú Bíróság ezért nem volt abban a helyzetben, hogy e kérdésben végleges döntést hozzon, míg a jelen ügyben a felperes
megerősíti, hogy benyújtotta a szóbeli szakasz során azokat a bizonyítékokat, melyek e kérdés eldöntéséhez szükségesek.
A Bizottság elutasítja ezen érveket. Az 1999. évi rendelkezések elfogadásával a Közösség a GATT és a WTO keretében vállalt
kötelezettségeinek szándékozott megfelelni, és szándéka nem azok „végrehajtására” irányult.
A Bizottság észrevételei szerint a 2362/98 rendelet nem tartalmaz semmilyen kifejezett hivatkozást a GATT vagy a WTO keretében
vállalt konkrét kötelezettségekre, ahogy azt az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott Bocchi Food Trade International kontra
Bizottság ügyben hozott ítéletének 64. pontjában megállapította.
A Bizottság rámutat, hogy a Nakajima ítélkezési gyakorlat nem alkalmazható, amennyiben a DSB‑határozatoknak való megfelelés
céljából meghozott közösségi intézkedéseket vitatnak. A DSB vagy a vizsgálóbizottság által hozott határozatok vagy ajánlások
elfogadását követően a DSU a vesztes fél számára számos lehetőséget hagy (kártérítés; az engedmények felfüggesztése; megegyezés),
és ez igaz a vizsgálóbizottsági „végrehajtási” határozatra is. A DSU a tárgyalásos megoldásokat előnyben részesíti. A Nakajima
ítélkezési gyakorlatnak e helyzetben történő alkalmazása egyenlő lenne a vesztes fél mindenfajta mérlegelési jogkörének megtagadásával.
A szembenálló fél aligha rendelkezne motivációval arra, hogy a kölcsönösen elfogadható megoldás érdekében tárgyalásokat folytasson,
amennyiben tudná, hogy ha keresetet nyújt be a közösségi bíróságokhoz, piaci szereplői kártérítésben részesülhetnek, vagy
a kérdéses intézkedéseket megsemmisíthetik. A WTO‑egyezmények közvetlen alkalmazása a közösségi intézkedések vitatása érdekében
a DSU által kínált lehetőségeket jelentéktelenné tenné (a fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 38–40. pontja).
Ezenfelül amennyiben a Közösség kártérítést ajánlott fel, vagy engedményeket függesztett fel, a WTO‑egyezményekben elfogadott
engedmények egyensúlya visszaáll. E körülmények között kártérítés megítélése valójában ahhoz vezetne, hogy a Közösség kétszer
„fizet” a WTO‑szabályokkal való ugyanazon összeegyeztethetetlenségért.
A felperes által javasolt értelmezés továbbá figyelmen kívül hagyja a Közösség és a többi WTO‑ban részes szerződő fél közötti
viszonosság hiányát, amelyre a Bíróság a fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ítéletben rámutat. A Bíróság különösen
hangsúlyozza, hogy az Amerikai Egyesült Államok nem felelt meg számos vizsgálóbizottsági és DSB határozatnak (DS/136 Egyesült
Államok – 1916. évi dömpingellenes törvény, DS/160 Egyesült Államok – A szerzői jogokról szóló törvény 110. szakaszának (5) bekezdése,
és DS/108 Egyesült Államok – Foreign Sales Corporation), anélkül hogy a közösségi piaci szereplők az amerikai bíróságok előtt
kártérítés iránti keresetet indíthatnának.
A Bizottság álláspontja szerint a fent hivatkozott Bocchi Food Trade International kontra Bizottság ítélet egyértelműen megállapítja
a 2362/98 rendelet tekintetében, hogy a vizsgálóbizottság jelentései és a DSB‑határozatok nem tartalmaztak konkrét kötelezettségeket.
Ezt a megközelítést a Bíróság fent hivatkozott OGT Fruchthandelsgesellschaft ügyben hozott végzése is megerősíti.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Annak meghatározása érdekében, hogy a közösségi jogi aktust, amelynek jogszerűségét vitatják, a Nakajima ítélkezési gyakorlat
értelmében „a WTO keretében vállalt konkrét kötelezettség végrehajtása” céljából fogadták‑e el, szükséges külön megvizsgálni
egyrészt e jogi aktus különleges jellemzőit, másrészt a WTO‑egyezmény hivatkozott rendelkezéseinek különleges jellemzőit.
A jelen ügyben sem a közösségi jogi rendelkezések, amelyeknek jogszerűségét a felperes vitatja, sem a WTO‑egyezmények azon
rendelkezései, amelyeknek megsértését a felperes állítja, nem támasztják alá azt a következtetést, hogy a Nakajima ítélkezési
gyakorlat értelmében a WTO keretében vállalt konkrét kötelezettség végrehajtására irányuló szándék állt fenn.
A WTO‑egyezményeket illetően a felperes álláspontja szerint a Közösség megsértette az 1994. évi GATT XIII. cikkét, és a GATS
II. és XVII. cikkét, melyet megállapított az 1997. szeptember 25‑i DSB‑határozat az 1993. évi rendelkezésekre vonatkozóan,
illetve később az 1999. április 6‑i vizsgálóbizottsági határozat, és az 1999. április 9‑i választottbírósági határozat az
1999. évi rendelkezéseknek a 2362/98 rendeletben foglalt egyes rendelkezéseire vonatkozóan.
Az 1994. évi GATT és a GATS e rendelkezései azonban nem rendelkeznek olyan jellemzőkkel, amelyek alátámasztanák a Nakajima
ítélkezési gyakorlat alkalmazását. Az 1994. évi GATT XIII. cikke (A mennyiségi korlátozások diszkriminációmentes alkalmazása),
és a GATS II. cikke (Legnagyobb kedvezmény elve) és XVII. cikke (Nemzeti elbánás) olyan elveket és kötelezettségeket határoznak
meg, amelyek, tekintettel a szövegükre, jellegükre és hatályukra, általános jellegűek. Ezek a rendelkezések tehát egyértelműen
eltérnek az 1979. évi és 1994. évi dömpingellenes kódexek rendelkezéseitől. E tekintetben elégséges arra emlékeztetni, hogy
például a 3283/94 rendelet és a 384/96 rendelet preambuluma hangsúlyozza, hogy az 1994. évi dömpingellenes kódex „új és részletes
szabályokat tartalmaz, különösen a dömping kiszámítására és a vizsgálat kezdeményezésével, illetve lefolytatásával kapcsolatos
eljárásokra vonatkozóan, ideértve a tények megállapítását és feldolgozását, az átmeneti intézkedések meghozatalát, a dömpingellenes
vámok kivetését és beszedését, a dömpingellenes intézkedések időtartamát és felülvizsgálatát, valamint a dömpingellenes vizsgálatokhoz
kapcsolódó információk nyilvánosságra hozatalát”.
Ezenfelül sem az 1994. évi GATT, sem a GATS nem ír elő olyan kötelezettséget az aláírói számára a nemzeti joguk hozzáigazítására
vonatkozóan, amely egyenértékű lenne az 1979. évi dömpingellenes kódex 16. cikke (6) bekezdésének a) pontjában és az 1994. évi
dömpingellenes kódex 18. cikkének (4) bekezdésében előírtakkal.
A felperes érvelése még olyan módon történő értelmezés esetén sem elfogadható, mely szerint az érvelés a Közösség a DSB ajánlásainak
vagy határozatainak végrehajtására vonatkozó kötelezettségeinek megsértésére kíván hivatkozni. Bár a Bizottság álláspontja
szerint a nemzetközi jog tekintetében a DSU a vesztes fél számára előírja, hogy a DSB‑határozat által összeegyeztethetetlennek
nyilvánított jogi aktust hozza összhangba a WTO‑egyezményekkel, a WTO‑egyezményekből származó, a belső jogi aktusok a nemzetközi
kötelezettségvállalásokkal való összhangja biztosításának ezen kötelezettsége kétségtelenül általános jellegű, amely eltér
a dömpingellenes kódexek szabályaitól. Ezért a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazása céljából erre nem lehet hivatkozni.
Ezen túlmenően, anélkül hogy szükséges lenne megvizsgálni a közösségi jogi aktust a WTO‑szabályokkal ellentétesnek nyilvánító
DSB‑határozat végrehajtása a Közösség által történő elmulasztásának lehetséges következményeit a magánszemélyek kártérítése
tekintetében, melynek kérdését a felperes nem vetette fel a Nakajima ítélkezési gyakorlat alkalmazásának kérdésétől függetlenül,
elégséges hangsúlyozni, hogy a DSU nem hoz létre a nemzetközi vitáknak olyan kötelező jellegű határozatokkal történő bírósági
rendezésére vonatkozó mechanizmust, amely a tagállamok belső jogrendszereinek bírósági határozataival összehasonlítható. A
Bíróság megállapította, hogy a WTO‑egyezmények, tárgyaik és céljaik fényében értelmezve, nem írnak elő megfelelő jogi eszközöket
annak biztosítására, hogy ezen egyezményeket jóhiszeműen végrehajtsák a szerződő felek jogrendszereiben. A Bíróság rámutatott,
hogy a vitarendezési mechanizmusnak a WTO‑egyezményekből adódó megerősítése ellenére e mechanizmus nem kevésbé fontos helyet
tart fenn a felek közötti tárgyalásnak (a fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 36. pontja). A Bíróság
a 37–40. pontban hozzáfűzte:
„Jóllehet a [DSU] (a WTO‑egyezmény 2. melléklete) 3. cikkének (7) bekezdése szerint elvileg a vitarendezési mechanizmus elsődleges
célkitűzése, hogy elérje az érintett intézkedések visszavonását, amennyiben megállapítást nyert, hogy azok összeegyeztethetetlenek
a WTO szabályaival, az egyetértési megállapodás előírja, hogy amennyiben ezen intézkedések azonnali visszavonása megoldhatatlan,
átmenetileg kompenzáció ítélhető meg az összeegyeztethetetlen intézkedés visszavonásáig.
Igaz, hogy az említett megállapodás 22. cikkének (1) bekezdése szerint a kompenzáció ideiglenes intézkedést képez, amely abban
az esetben vehető igénybe, ha [a DSB‑nek] az ugyanezen megállapodás 2. cikke (1) bekezdésében előírt ajánlásait és határozatait
nem hajtják végre megfelelő határidőn belül, és hogy az említett rendelkezés jelzi az intézkedésnek az említett WTO‑egyezményekkel
való összhangba hozására vonatkozó ajánlás teljes körű végrehajtásának előnyben részesítését.
Mindenesetre, ugyanazon rendelkezés (2) bekezdése előírja, hogy ha az érintett tag elmulasztja azon kötelezettségét, hogy
megfelelő határidőn belül végrehajtsa az említett ajánlásokat és határozatokat, ez a tag, kívánságra és legkésőbb az megfelelő
határidő lejártakor, tárgyalásokat kezdeményez a vitarendezési eljárásban részt vevő minden féllel kölcsönösen elfogadható
kompenzáció kialakítása céljából.
E feltételek között a bírósági szervek számára azon kötelezettség előírásának, hogy a WTO‑egyezményekkel összeegyeztethetetlen
belső jogszabályok alkalmazását mellőzzék, az lesz a következménye, hogy a szerződő felek jogalkotó vagy végrehajtó szerveit
megfosztják az említett egyetértési megállapodás 22. cikke által kínált azon lehetőségtől, hogy akár csak ideiglenesen is,
tárgyalásos megoldásokat találjanak.”
Ezt a következtetést nem lehet azon esetekre korlátozni, amelyek esetében a DSB ajánlásainak vagy határozatainak végrehajtására
vonatkozóan a DSU 21. cikkének (3) cikkében meghatározott megfelelő határidő még nem járt le.
Meg kell ugyanis állapítani, hogy még ezen határidő lejárta esetén is és a DSU 22. cikkében előírt kompenzációra vagy az engedmények
felfüggesztésére vonatkozó intézkedések bevezetése esetén is az említett egyetértési megállapodás továbbra is fontos helyet
tart fenn a felek közötti tárgyalásnak. E tekintetben fontos hangsúlyozni, hogy a DSU 21. cikkének (6) bekezdése kifejezetten
előírja, hogy „hacsak a DSB nem dönt másképpen, az ajánlások vagy határozatok végrehajtásának kérdését a DSB ülésének napirendjére
kell tűzni a (3) bekezdésben leírt megfelelő időtartam meghatározását követő hat hónapon belül, és mindaddig a DSB napirendjén
kell tartani, amíg megoldás nem születik az ügyben.” Hasonló módon, amennyiben a DSB engedélyezi az engedmények vagy más kötelezettségek
felfüggesztését, a DSU 22. cikkének (8) bekezdése előírja, hogy a DSU 21. cikkének (6) bekezdése szerint „a DSB folyamatosan
megfigyelés alatt tartja az elfogadott ajánlások vagy határozatok végrehajtását”. Ez a rendelkezés azt is előírja, hogy „az
engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztése ideiglenes, és csak addig alkalmazandó, amíg az idetartozó megállapodásoknak
nem megfelelő intézkedéseket megszüntetik, vagy ha az a tag, amelynek alkalmaznia kell az ajánlásokat és határozatokat, megoldást
nem talál az előnyök hatálytalanítására vagy gyengítésére vonatkozóan, illetve amíg kölcsönösen kielégítő megoldást nem érnek
el.”
A jelen ügyben az 1997. szeptember 25‑i DSB‑határozat, az 1999. április 6‑i vizsgálóbizottsági jelentés, valamint a Közösséggel
szemben az engedmények felfüggesztésének engedélyezése tárgyát képező vita a kereset benyújtásának időpontjában még folyamatban
volt, és a DSB napirendjén szerepelt (lásd a fenti 39. pontot).
A Közösségi bíróságok ezért nem vizsgálhatják felül a kérdéses közösségi jogi intézkedések jogszerűségét, mivel az a DSU 21. cikke
(6) bekezdésének hatástalanná tételét vonja maga után, különösen az EK 235. cikke alapján benyújtott kártérítés iránti kereset
tekintetében, míg a DSB ajánlásai és határozatai végrehajtásának kérdése meg nem oldódik, beleértve, ahogy a DSU 22. cikkének
(8) bekezdése előírja, „azokat az eseteket is, amikor kompenzációra vagy engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztésére
került sor, de az intézkedésnek az idetartozó megállapodásokkal való összhangba hozatalát előirányzó ajánlásokat nem hajtották
végre” (lásd értelemszerűen a Bíróság C‑93/02. P. sz., Biret International kontra Tanács ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott
ítéletének [EBHT 2003., 10497. o.] 62. pontját és a C‑94/02. P. sz., Biret és Cie kontra Tanács ügyben hozott ítéletének [EBHT 2003.,
I‑10565. o.] 65. pontját).
A 2362/98 rendelet jellemzőit illetően a felperes által benyújtott bizonyítékok, valamint a Bizottság iratai és szóbeli nyilatkozatai
azt jelzik, hogy az 1999. évi rendelkezések elfogadásával, melyeknek a 2362/98 rendelet a részét képezi, a Közösség a WTO‑egyezmények
keretében vállalt kötelezettségeinek szándékozott megfelelni az 1997. szeptember 25‑i DSB‑határozatot követően (az Elsőfokú
Bíróság T‑254/97. sz., Fruchthandelsgesellschaft Chemnitz kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 28‑án hozott ítéletének
[EBHT 1999., II‑2743. o.] 26. pontja.) Ezek a tényezők azonban nem mutatják, hogy a Közösség szándéka a Nakajima ítélkezési
gyakorlat értelmében a WTO‑egyezmények keretében vállalt kötelezettségek végrehajtására irányult.
A 2362/98 rendelet elfogadásának körülményei ugyanis nem hasonlíthatók össze azon dömpingellenes alaprendeletek elfogadásának
körülményeivel, amelyekre a Nakajima ítélkezési gyakorlat vonatkozott. A 2362/98 rendelet nem ültet át a közösségi jogba WTO‑egyezményből
származó szabályt az ezen egyezményben részes felek jogai és kötelezettségei közötti egyensúly fenntartása érdekében. Ezért
az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy sem az 1997. május 22‑i WTO vizsgálóbizottsági jelentések, sem a WTO Állandó Fellebbezési
Testületének 1997. szeptember 9‑i jelentése, melyet a vitarendezési szerv 1997. szeptember 25‑én elfogadott, nem tartalmazott
semmilyen konkrét kötelezettséget, amelyet a Bizottság a [Nakajima ítélkezési gyakorlat értelmében a 2362/98 rendelettel „végrehajtani
szándékozott” (a fent hivatkozott Bocchi Food Trade International kontra Bizottság ítélet 64. pontja).
Mi több, a felperes által vitatott 2362/98 rendelet rendelkezései, melyek a behozatali engedélyek elosztását és a nemzeti
vám‑alkontingensek felosztását érintik, nem tükröznek a WTO‑egyezményekből származó új és részletes szabályokat, hanem a vámkontingensek
kezelésére vonatkozó intézkedéseket vezetnek be, melyeket a banánpiac közös szervezésével összefüggésben fogadtak el. A Bíróság
valóban azt állapította meg, hogy „a banánpiac a 404/93 rendelettel bevezetett és később módosított közös szervezésének nem
a GATT keretében vállalt konkrét kötelezettség a közösségi jogrendben történő végrehajtása a célja” (a fent hivatkozott OGT
Fruchthandelsgesellschaft végzés 28. pontja.)
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy az 1999. évi rendelkezéseknek és különösen a 2362/98 rendelet elfogadásával
a Közösség nem szándékozott a Nakajima ítélkezési gyakorlat értelmében a WTO‑egyezmények keretében vállalt konkrét kötelezettséget
végrehajtani. Következésképpen a felperes nem hivatkozhat arra, hogy a Közösség megsértette a WTO‑egyezményekből származó
kötelezettségeit.
Ebből következően a felperes az első jogalappal nem bizonyította olyan jogellenes cselekmény meglétét, amely alkalmas a Közösség
felelősségének megalapozására.
3.
A második, a Tanács által az 1637/98 rendelet végrehajtása érdekében a Bizottságnak adott megbízás megsértésére alapított
jogalapról

A felek érvei
A felperes szerint a Bizottság túllépte az 1637/98 rendelet végrehajtása érdekében a Tanács által adott megbízás korlátait.
E rendelet elfogadásával a Tanács kétségtelenül a WTO‑egyezményekből származó kötelezettségeket szándékozott végrehajtani.
A felperes e tekintetben emlékeztet arra, hogy az 1637/98 rendelettel módosított 404/93 rendelet 20. cikke a következőképpen
rendelkezik:
„E cím alkalmazásához a Bizottságnak – a 27. cikkben megállapított eljárás szerint – rendelkezéseket kell elfogadnia. Ezek
hatálya kiterjed: […] e) a Közösség által a szerződés 228. cikke [jelenleg EK 300. cikk] értelmében kötött megállapodásokból
eredő kötelezettségek betartatása érdekében szükséges intézkedésekre.”
Ami a behozatali engedélyek elosztását illeti, a Bizottság a 404/93 rendelet 19. cikke értelmében ráruházott végrehajtási
hatáskörben eljárva figyelmen kívül hagyta a Tanács szándékát, mely a banánpiac közös szervezése a WTO‑egyezményekkel való
összhangjának biztosítására irányult. A Bizottság csupán az 1993. évi rendelkezések felszínes korrigálására szorítkozott,
ugyanakkor alapvetően fenntartotta a behozatali engedélyek elosztási rendszerét. Ezen kis jelentőségű módosításokat az 1999.
április 6‑i vizsgálóbizottsági jelentés a WTO‑joggal ellentétesnek nyilvánította.
A vámkontingensek országok közötti felosztását illetően a felperes rámutat, hogy a Bizottság ugyanúgy figyelmen kívül hagyta
a Tanács szándékát, ezáltal túllépve megbízásának korlátait. A felperes hangsúlyozza, hogy az 1637/98 rendelettel módosított
404/93 rendelet 18. cikkének (4) bekezdésében a Tanács kifejezetten hivatkozott az 1994. évi GATT fent említett XIII. cikke
(2) bekezdésének d) pontjára, amely két olyan esetet ír elő, amelyben a WTO‑tag a vámkontingensét nemzeti alkontingensekre
oszthatja, nevezetesen a kérdéses államokkal történő megállapodás útján, vagy egyoldalúan egy „reprezentatív időszak” alapján.
A felperes szerint ez azonban csupán lehetőség. A Közösség nem köteles nemzeti alkontingensek bevezetésére, ellentétben a
Bizottságnak a 2362/98 rendelet második preambulumbekezdésében foglalt rendelkezésével, mely szerint, amennyiben nem jut megállapodásra
a négy fő banánszállító állammal, „a Bizottság köteles felosztani a vámkontingenseket.” Ami a referencia‑időszak reprezentatív
jellegét illeti, a felperes alapvetően azzal érvel, hogy a Bizottság nem hagyhatta figyelmen kívül azt a tényt, hogy az 1994–1996
közötti évek nem voltak megfelelőek, mivel az 1997. szeptember 25‑i DSB‑határozat ezekről kifejezetten megállapította, hogy
nem reprezentatívak.
A felperes továbbá azt az álláspontot képviseli, hogy a Bizottság elmulasztotta értesíteni a Tanácsot a szándékairól, melyet
számos nemzeti delegáció kifogásolt a 2362/98 rendelet előkészítési munkálatai során. A felperes érvelése szerint a Banánpiaci
Irányítóbizottság részvétele a 2362/98 rendelet elfogadási folyamatában nem egyenértékű a Tanács egyetértésével.
A felperes ezenfelül azzal érvel, hogy a Tanács megbízása, melynek megsértését a felperes állítja, olyan jogszabályt képez,
amelynek célja a magánszemélyek védelme, és mely a megsértése esetén megalapozhatja a Közösség felelősségét. A felperes elismeri,
hogy annak a szabálynak, mely szerint a Bizottság köteles a rá ruházott hatáskörök gyakorlása során megbízásának korlátait
tiszteletben tartani, a Bizottság és a Tanács közötti intézményi egyensúly fenntartása a célja (a Bíróság C‑282/90. sz., Vreugdenhil
kontra Bizottság ügyben 1992. március 13‑án hozott ítélete [EBHT 1992., I‑1937. o.]) Azt állítja azonban, hogy e szabályra
nem
in abstracto
hivatkozik, hanem a Tanács által adott, az 1637/98 rendeletben előírt megbízás szövegének fényében. A szöveg azt mutatja,
hogy a Tanács célja egy, a WTO‑szabályokkal összeegyeztethető szabályozás létrehozása volt. Ennek a megbízásnak tehát az volt
a célja, hogy közvetlenül javítsa a felperes helyzetét, azaz, hogy védje a magánszemélyek jogait.
A Bizottság ezzel ellenkezőleg azt állítja, hogy nem lépte túl végrehajtási hatáskörét a 2362/98 rendelet elfogadásával. A
Bizottság a 404/93 rendelet 27. cikke szerint járt el, miután 1998 júniusában a mezőgazdasági miniszterek tanácsát megfelelő
módon értesítette.
A Bizottság rámutat, hogy a 404/93 rendelet 14. cikke (4) bekezdésének rendelkezése szerint a vámkontingenseket fel kell osztani
a szállító országok között. Ez a cikk kifejezetten előírja, hogy „a Bizottság […] feloszthatja […] a vámkontingenseket” egyoldalúan,
amennyiben nincs lehetőség a harmadik országokkal történő megállapodásra. A Bizottság e tekintetben az 1637/98 rendelet hetedik
preambulumbekezdésére hivatkozik, mely szerint „a vámkontingensek további felosztásának alkalmazása során egyetlen kritériumot
kell felhasználni a banánellátásban jelentősen érdekelt termelő államok meghatározásában”. Az a tény, hogy a Tanács felhatalmazta
a Bizottságot a szállító országokkal való tárgyalásra, valamint irányelveket fogadott el ebből a célból, ellentmond a felperes
állításának.
A Bizottság érvelése szerint ez a jogalap mindenesetre irreleváns, mivel a felperes elismeri válaszának 156. pontjában, hogy
a Bizottság bevezethet országok közötti felosztást.
Végezetül a Bizottság azt állítja, hogy a Tanács megbízása, és a Tanács és a Bizottság közötti hatáskörmegosztás nem képez
„a magánszemélyek védelmét biztosító” szabályt, ahogy azt a Bíróság a fent hivatkozott Vreugdenhil kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 20. és 21. pontjában megállapította. Ezért a Közösség felelőssége e jogalap alapján kizárt.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Azt a kérdést illetően, hogy a 2362/98 rendelet elfogadásával a Bizottság túllépte‑e a Tanács által ráruházott hatáskör korlátait,
meg kell jegyezni, hogy a különböző közösségi intézmények közötti hatáskörmegosztás célja annak biztosítása, hogy az intézmények
közötti, a Szerződésben előírt egyensúly fennmaradjon, és nem jogok biztosítása a magánszemélyek számára. Következésképpen
az intézmények közötti egyensúly tiszteletben tartásának elmulasztása önmagában nem lehet elégséges a Közösség az érintett
gazdasági szereplők felé fennálló felelősségének megalapozására (a fent hivatkozott Vreugdenhil kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 20. és 21. pontja).
A fentiekben az első jogalapra vonatkozóan kifejtettek értelmében mindenesetre el kell utasítani minden olyan követelést,
amellyel a felperes közvetlenül a WTO‑val való összeegyeztethetetlenségre kíván hivatkozni, melyet a 2362/98 rendelet egyes
rendelkezéseire vonatkozóan megállapítottak. Mivel a Nakajima ítélkezési gyakorlat a jelen ügyben nem alkalmazható, a felperes
nem jogosult a behozatali engedélyek elosztása és a nemzeti kontingensek felosztása szabályainak a WTO‑egyezményekkel való
összeegyeztethetetlenségére hivatkozni.
Ezenfelül azt illetően, hogy a Bizottság megsértette‑e a Tanács által adott megbízás feltételeit, egyrészt az 1637/98 rendelettel
módosított 404/93 rendelet 18. cikkének (4) bekezdése értelmében a nemzeti vám-alkontingensek felosztására vonatkozóan, másrészt
e rendelet 19. cikkének (1) bekezdése és 20. cikke értelmében a vámkontingensek kezelése részletes szabályainak elfogadására
és különösen a behozatali engedélyek elosztására vonatkozóan, meg kell jegyezni, hogy az EK 211. cikk negyedik francia bekezdésének
szövege szerint a Bizottság a közös piac megfelelő működésének és fejlődésének biztosítása érdekében gyakorolja a Tanács által
a Tanács rendelkezéseinek végrehajtása céljából ráruházott hatáskört. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Szerződés
szerkezetéből, melybe e cikket el kell helyezni, illetve a gyakorlati követelményekből következik, hogy a végrehajtás fogalmát
tágan kell értelmezni. Mivel csak a Bizottság van abban a helyzetben, hogy állandóan és figyelmesen nyomon kövesse a mezőgazdasági
piaci trendeket, és szükség esetén sürgősen eljárjon, a Tanács e területen széles jogkört ruházhat a Bizottságra. Következésképpen
e jogkörök korlátait többek közt a piacszervezés alapvető általános céljai szerint kell értékelni (a Bíróság C‑478/93. sz.,
Hollandia kontra Bizottság ügyben 1995. október 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., I‑3081. o.] 30. pontja és a C‑239/01. sz.,
Németország kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑10333. o.] 54. pontja.).
A Bíróság tehát megállapította, hogy a mezőgazdaság tekintetében a Bizottság felhatalmazással rendelkezik minden olyan intézkedés
elfogadására, amely az alapvető szabályozás végrehajtása érdekében szükséges vagy hasznos, feltéve hogy azok nem ellentétesek
az ilyen szabályozással, vagy a Tanács által elfogadott, végrehajtásra vonatkozó szabályozással (a fent hivatkozott Hollandia
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 31. pontja és a Németország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 55. pontja).
A jelen ügyben rá kell mutatni, hogy a Tanács megbízta a Bizottságot, hogy fogadja el a vámkontingensek kezelésére vonatkozó
intézkedéseket a szokásos kereskedelmi forgalmon alapuló módszerrel összhangban (az 1637/98 rendelettel módosított 404/93
rendelet 19. cikkének (1) bekezdése). Ugyanakkor a Tanács megbízta a Bizottságot azzal, hogy hozza meg „a Közösség által az
[EK 300. cikk] értelmében kötött megállapodásokból eredő kötelezettségek betartatása érdekében szükséges intézkedéseket.”
A felperes nem bizonyította, hogy a Bizottság nyilvánvalóan túllépte a Tanács által ráruházott mérlegelési jogkört, amikor
arra törekedett, hogy e célokat a behozatali engedélyek elosztására és a nemzeti kontingensek felosztására vonatkozó intézkedések
elfogadásával összeegyeztesse.
A 2362/98 rendelet elfogadására vonatkozó eljárás szabályossága tekintetében a felperes nem bizonyította jelentős szabálytalanságok
meglétét. Ellenkezőleg, a Bizottság irataiból az következik, különösen a Banánpiaci Irányítóbizottság 1998. október 16‑i 96. ülésének
jegyzőkönyvéből, hogy a 404/93 rendelet 27. cikkében meghatározott bizottsággal konzultáltak a 2362/98 rendelet elfogadása
céljából.
Ebből következően a felperes a második jogalappal nem bizonyította olyan jogellenes cselekmény meglétét, amely alkalmas a
Közösség felelősségének megalapozására.
4.
A harmadik, a közösségi jog általános elveinek megsértésére alapított jogalapról
Ez a jogalap három részből áll, melyek megfelelően a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértése, a gazdasági tevékenység
szabad gyakorlása elvének megsértése és az arányosság elvének megsértése.

Az első, a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvére vonatkozó részről
Az elfogadhatóságról
–       A felek érvei
A Bizottság álláspontja szerint ez az első rész a keresetlevélben foglalt módon nem felel meg az eljárási szabályzat 44. cikke
1. §‑ának c) pontja követelményeinek. A felperes nem nyilatkozik arra vonatkozóan, hogy az állítólagos hátrányos megkülönböztetés
miben áll, hanem pusztán az 1993. évi rendelkezések leírására szorítkozik. Ezért a felperes érvelésének e része elfogadhatatlan.
A felperes álláspontja szerint ez a rész elfogadható, mivel a keresetlevél megfelel az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának
c) pontja követelményeinek. A felperes nézete szerint egyértelműen kifejtette keresetlevelének 25. és 28. pontjában a piaci
szereplők közötti, az 1993. évi rendelkezések szerinti eltérő bánásmódot, valamint a keresetlevél 66–99. pontjában e hátrányos
megkülönböztetés súlyosbodását.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A fenti elveknek megfelelően az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében egy kereset elfogadhatóságához
az szükséges, hogy a keresetlevél szövege maga tartalmazza, legalább összefoglaló formájában, de összefüggő és érthető módon,
a kereset alapjául szolgáló ténybeli körülményeket és jogalapot.
A jelen ügyben a felperes azt nyilatkozta (keresetlevelének 95. pontjában), hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének
megsértése „egyértelműen következik abból a tényből, hogy a banánra vonatkozó előírások oly módon kerültek megállapításra,
hogy hátrányos megkülönböztetést alkalmaztak a felperessel szemben, és jelentősen csökkentették a felperes kereskedelmi tevékenységének
mértékét a Közösségen belül.” A felperes továbbá kifejezetten hivatkozott keresetlevelének 25–28. pontjára, amely nemcsak
az 1993. évi rendelkezések leírását tartalmazza, hanem olyan kritikát is, amely szerint ezen előírások célja alapvetően az
volt, hogy a banánpiacon gyengítse általánosságban a nagy multinacionális társaságok és különösen a felperes gazdasági helyzetét.
A felperes többek között egyértelműen kifejtette (lásd különösen a keresetlevél 66–98. pontját), hogy ahelyett, hogy az 1993. évi
rendelkezéseket az 1997. szeptember 25‑i DSB‑határozat által megállapított, a WTO‑joggal való összeegyeztethetetlenségek megszüntetése
érdekében módosították volna, az 1999. évi rendelkezések és különösen a 2362/98 rendelet csak állandósította az előző előírások
hiányosságait. Következésképpen a keresetlevél szövege kellően egyértelmű és pontos ahhoz, hogy a Bizottság előkészítse védekezését,
és az Elsőfokú Bíróság ezen első részről határozzon.
Ezért a keresetlevél azon részei, amelyek ezen első részre vonatkoznak, megfelelnek az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának
c) pontja követelményeinek, így a Bizottság érveit el kell utasítani.
A harmadik jogalap első része ezért elfogadható.
Az ügy érdeméről
–       A felek érvei
A felperes érvelése alapvetően abban áll, hogy amint egyértelművé vált, hogy a vámkontingensek elegendőek a közösségi és AKCS‑banán
támogatására, a Közösségnek módosítani kellett volna az 1993. évi rendelkezéseket a behozatali engedélyek elosztása tekintetében,
melyet Gulmann főtanácsnok a Németország kontra Tanács (banán) ügyben hozott ítéletre (EBHT 1994., I‑4980. o.) vonatkozó indítványában
„terhes” és „súlyos” aspektusoknak nevezett. A 2362/98. sz. rendelet elfogadásával azonban a Bizottság olyan előírások mellett
döntött, amelyek növelték mind a korábbi B kategóriába tartozó piaci szereplőkre ruházott előnyöket, mind a korábbi A kategóriába
tartozó korábban elsődleges importőrök – melyek közé a felperes is tartozik – terheit (lásd fent a jogalapok összefoglalását).
A felperes álláspontja szerint a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértése közvetlenül a banánpiac közös szervezése
által követett célból következik. Az 1999. évi rendelkezések ugyanis csupán meghosszabbították az 1993. évi rendelkezéseket,
melyeknek elismert célja a felperes tevékenységének jelentős csökkentése volt a Közösségen belül a közösségi piaci szereplők
javára.
A Németország kontra Tanács (banán) ítéletben a Bíróság megállapította, hogy az 1993. évi rendelkezések esetlegesen sérthetik
a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét. A Bíróság azonban kizárta annak megsértését, miután megállapította, hogy az
1993. évi rendelkezések elfogadható egyensúlyt teremtettek az érintett piaci szereplők különböző kategóriáinak érdekei között.
A 74. pontban a Bíróság megállapította, hogy a piaci szereplőkkel szembeni eltérő bánásmód „a korábban felosztott piacok integrálására
irányuló célból eleve következik”. A Bíróság ezt az indokolást megerősítette a C‑122/95. sz., Németország kontra Tanács ügyben
1998. március 10‑én hozott ítéletének (EBHT 1998., I‑973. o.) 63–65. pontjában.
A jelen ügyben a felperes érvelése szerint eltérő a helyzet. Az 1999. évi rendelkezéseket öt évvel a piacoknak a banánpiac
közös szervezése 1993‑ban történő megteremtésével történő integrálása után fogadták el. Ezen időszak során a közösségi piaci
szereplők és az AKCS‑piaci szereplők hasznot húzhattak a rájuk ruházott versenyelőnyökből. A Bíróság által a Németország kontra
Tanács (banán) ítéletben a hátrányos megkülönböztetés kizárására alkalmazott alapvető igazolás ezért a jelen ügyben az 1999. évi
rendelkezések elfogadásának időpontjában megszűnt.
A felperes álláspontja szerint a Németország kontra Tanács (banán) ítéletben alkalmazott elemzés egyszerű átültetése a jelen
ügy körülményeire annak megállapításával lenne egyenlő, hogy a piaci szereplők helyzetének a Bíróság által a Németország kontra
Tanács (banán) ügyben az 1993. évi rendelkezések tekintetében megállapított különbségei továbbra is fennálltak az 1999. évi
rendelkezések alapján. Ez előfeltételezi továbbá, hogy az 1999. évi rendelkezések az 1993. évi rendelkezések
de facto
fenntartásai. A felperes azonban hangsúlyozza, hogy a Bizottság ezzel szemben azt állítja, hogy az 1999. évi rendelkezések
teljes mértékben különböznek az 1993. évi rendelkezésektől. Amennyiben ez így van, a Németország kontra Tanács (banán) ítélet
megállapításai nem alkalmazhatók az 1999. évi rendelkezésekre.
A felperes mindenesetre rámutat annak nyilvánvalóságára, hogy a piaci szereplők nem voltak ugyanabban a helyzetben az 1993. évi
rendelkezések előtt és az 1999. évi rendelkezések hatályának ideje alatt. A piac a Németország kontra Tanács (banán) ítélet
óta nagymértékben változott. 1993 előtt azok a piaci szereplők, akik később a B kategóriát alkották, egyes országokban nem
importálhattak banánt Latin‑Amerikából korlátozások nélkül. A felperes rámutat, hogy a Németország kontra Tanács (banán) ítéletben
a Bíróság megállapította, hogy e piaci szereplők eltérő bánásmódban részesíthetők hátrányos helyzetük miatt. A számukra ezáltal
biztosított előnyök jelentős hatást gyakoroltak a piacra. Az 1993. évi rendelkezések értelmében számos A kategóriás piaci
szereplő szerzett meg B kategóriás piaci szereplőket abból a célból, hogy a behozatali engedélyeikre szert tegyen. Ennek a
fordítottjaként egyes B kategóriás piaci szereplők az A kategóriás piaci szereplők megvásárlásával igyekeztek tevékenységüket
a latin‑amerikai banán tekintetében kiterjeszteni.
A felperes elutasítja továbbá azt az érvet, mely szerint az 1993. évi rendelkezések megszilárdítása nem lehet hátrányosan
megkülönböztető jellegű, mivel néhány A kategóriás elsődleges importőr megszerezte a B kategóriás piaci szereplők irányítását,
és ezáltal a behozatali engedélyeket. A felperes hangsúlyozza, hogy ezt az érvet már elutasították a WTO összefüggésében az
1999. április 9‑i választottbírósági határozatban (5.69. pont). Az elsődleges importőröknek ez a reakciója az ellenük szemben
alkalmazott hátrányosan megkülönböztető intézkedések természetes és közvetlen következménye volt.
Végezetül a felperes álláspontja szerint azok az okok, amelyek az Elsőfokú Bíróságot a fent hivatkozott Bocchi Food Trade
International kontra Bizottság ítéletben arra vezették, hogy elutasítsa a 2362/98 rendelettel szemben hátrányos megkülönböztetésre
alapított jogalapot, nem alkalmazhatók a jelen ügyben. Az ezen ítélet tárgyát képező ügyben a kérdéses jogalap kis‑ és multinacionális
vállalkozások között felmerülő állítólagos hátrányos megkülönböztetésre vonatkozott. Mivel ez az aspektus nem áll kapcsolatban
a jelen üggyel, a felperes álláspontja szerint a fent hivatkozott Bocchi Food Trade International kontra Bizottság ítéletnek
ezen a ponton nincs jelentősége.
A Bizottság elutasítja ezen állításokat. Az ítélkezési gyakorlat már egyértelműen megállapította, hogy a harmadik országokból
történő banánbehozatal jogának korlátozása eleve következik a banánpiac közös szervezéséből, és elutasította azokat a jogalapokat,
melyek az 1993. és 1999. évi rendelkezések hátrányosan megkülönböztető jellegét állították (a fent hivatkozott Németország
kontra Tanács (banán) ítélet 82. pontja és a Bocchi Food Trade International kontra Bizottság ítélet 81. pontja).
A Bizottság elutasítja a felperes által bevezetni kívánt különbségtételt a Németország kontra Tanács (banán) ítélet tárgyidőszaka
és a jelen ügy tárgyidőszaka között. A Bizottság szintén vitatja M. Gulmann főtanácsnok a Németország kontra Tanács ügyre
vonatkozó, fent hivatkozott indítványának relevanciáját a jelen ügy tekintetében.
Ami az 1999. évi rendelkezések hátrányosan megkülönböztető jellege tekintetében a WTO határozatainak relevanciáját illeti,
a Bizottság érvelése szerint a hátrányos megkülönböztetés fogalma a WTO‑jogban nem azonos a közösségi jogban alkalmazottal.
Az olyan eltérő bánásmód, amely csupán automatikus következménye a harmadik országokból származó import tekintetében alkalmazott
eltérő bánásmódnak, nem tekinthető hátrányos megkülönböztetésnek (a Bíróság 52/81. sz., Faust kontra Bizottság ügyben 1982.
október 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1982., 3745. o.] 25. pontja).
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az az érv, mely szerint az 1999. évi rendelkezések célja a közösségi vagy AKCS‑banánra specializálódott közösségi piaci szereplők
előnyben részesítése a felperes hátrányára, nem elfogadható.
Az egyrészt a latin‑amerikai banánnal kereskedő piaci szereplők, másrészt pedig a közösségi vagy AKCS‑banánnal kereskedő piaci
szereplők közötti állítólagos hátrányos megkülönböztetésre vonatkozóan meg kell állapítani, hogy még ha a piaci szereplők
e kategóriáinak helyzetét különbözőképpen érinthette is a 2362/98 rendelet, ez nem képez hátrányosan megkülönböztető bánásmódot
abban a mértékben, amennyiben úgy tűnik, hogy ez az eltérő bánásmód a Közösségen belül a piac integrálása céljából eleve következik
(lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Németország kontra Tanács ügyben hozott ítélet 74. pontját és a Bocchi Food Trade
International kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 75. pontját).
A banánpiac közös szervezésének megteremtése előtt a piaci szereplők e két kategóriájának helyzete nem volt összehasonlítható.
A Bíróság megfogalmazásában „a banánágazatra közösségi szinten az volt jellemző, hogy egymás mellett léteztek a nyitott nemzeti
piacok, amelyekre ráadásul eltérő szabályok vonatkoztak, és a védett nemzeti piacok”. Így „a nyitott nemzeti piacokon a gazdasági
szereplők mennyiségi korlátozások nélkül juthattak hozzá a harmadik országbeli banánhoz. A német piacon az importőrök a Banánjegyzőkönyv
alapján rendszeresen kiigazított kontingensen belül még vámmentességet is élveztek. A védett nemzeti piacokon, ezzel szemben,
a közösségi és hagyományos AKCS‑banánt forgalmazó gazdasági szereplők számára biztosították a lehetőséget arra, hogy anélkül
értékesítsék termékeiket, hogy versenyezniük kellene a versenyképesebb, harmadik országból származó banán szállítóival (…)
a közösségi banán és az AKCS‑banán eladási ára valójában érzékelhetően magasabb volt, mint a harmadik országból származó banáné”
(a Németország kontra Tanács [banán] ügyben hozott ítélet 70–72. pontja).
Bár a gazdasági szereplők e kategóriáit az 1993. évi rendelkezések különbözőképpen érintették, a Bíróság megállapította, hogy
„az ilyen eltérő bánásmód azonban a nemzeti alapon felosztott piacok integrálására irányuló célból eleve következik, figyelembe
véve, hogy a különböző kategóriába tartozó gazdasági szereplők a piac közös szervezésének bevezetése előtt különböző helyzetben
voltak.” A Bíróság azt is megállapította, hogy „a [404/93] rendelet célja ugyanis az, hogy biztosítsa a közösségi termékek
és a hagyományos AKCS‑termékek értékesítését, ami együtt jár az érintett gazdasági szereplők két kategóriája között bizonyos
egyensúly kialakításával” (a Németország kontra Tanács [banán] ügyben hozott ítélet 74. pontja).
A felperes alapvető érvelése szerint azok a körülmények, amelyek a Bíróságot erre a következtetésre vezették, nem állnak fenn
az 1999. évi rendelkezések elfogadása tekintetében, mivel a nyitott és védett piacok integrálásának célja ekkorra már nagyrészt
megvalósult. A felperes e tekintetben a Bizottság azon nyilatkozatára hivatkozik, mely szerint „a piac szervezésének alapvető
célkitűzései nagyrészt megvalósultak, különösen a számos nemzeti piac egységes piaccá történő egyesítése, a piac ellátásának
mennyiségi egyensúlya és a méltányos árak a fogyasztók, illetve a közösségi és AKCS‑termelők számára” (a banánpiac közös szervezése
hatékony pénzügyi irányításáról szóló 7/2002 számvevőszéki különleges jelentés a Bizottság válaszaival [HL 2002. C 294., 1. o.,
a 27. oldal; a továbbiakban: a számvevőszéki jelentés]. A felperes hivatkozik továbbá az Arthur D. Little tanácsadói iroda
1995. június 22‑i szakértői jelentésére, melyre a Bizottság adott megbízást (a továbbiakban: az Arthur D. Little‑jelentés).
Igaz, hogy a banánpiac közös szervezése megteremtését követően és azon öt év alatt, melynek során az 1999. évi rendelkezések
hatályban maradtak, a közösségi banánpiac tekintetében jelentős változások mentek végbe, ahogy azt mind a Bizottságnak a számvevőszéki
jelentésben foglalt nyilatkozata, mind az Arthur D. Little‑jelentés mutatja. Az utóbbi (46. és 47. oldal) többek között rámutat,
hogy „a banánpiac közös szervezésének megteremtése lehetővé tette a nemzeti piacok felosztottságának felszámolását, és a Közösségen
belüli kereskedelem robbanását okozta”, mi több, „lehetővé tette, hogy a latin‑amerikai banán bejusson a hagyományosan védett
országokba a behozatali korlátozások felszámolásával, és a B kategóriájú piaci szereplők számára azon lehetőség biztosításával,
hogy dolláros banánt importáljanak.” Ami a piac közös szervezésének azon célkitűzését illeti, hogy a közösségi és AKCS‑banán
eladását biztosítsa, ugyanez a jelentés megjegyzi, hogy e termékek „kezdenek bejutni Észak‑Európába”, és hogy „az importáló
országokban a különböző származású termékek növekvő keveredése a valódi egységes piac megjelenésének újabb aspektusát jelzik.”
A banánszektornak a piac a 404/93 rendelet által végrehajtott közös szervezéséből adódó e fejleményei azonban az 1999. évi
rendelkezések elfogadása során hozott jogalkotási döntéseket és különösen a piaci szereplők egyes kategóriái számára fenntartott
eltérő bánásmódot nem tehetik kérdésessé. Még ha a piac közös szervezésének működésére vonatkozóan az 1993. és 1999. évi rendelkezésekből
adódó szabályok különböznek is, a nemzeti piacok integrálásának és a közösségi és AKCS‑banán eladása biztosításának célkitűzései
továbbra is fennálltak. Az 1637/98 rendelet rendelkezései nem változtatták meg e célkitűzéseket, csupán módosították a harmadik
országokkal folytatott kereskedelem tekintetében (a 404/93 rendelet IV. címe) ezek működésének szabályait. Ezért az 1999. évi
rendelkezések értelmében a latin‑amerikai banánnal kereskedő piaci szereplők és a közösségi és AKCS‑banánnal kereskedő piaci
szereplők tekintetében az eltérő bánásmód továbbra is eleve következik a banánpiac közös szervezésének célkitűzéseiből. E
körülmények között a piaci szereplőkkel szemben fenntartott eltérő bánásmód nem képezi a hátrányos megkülönböztetés tilalma
elvének olyan megsértését, amely alkalmas a Közösség felelősségének megalapozására.
Ami a felperes azon érveit illeti, melyek az 1999. április 9‑i választottbírósági határozat által a 2362/98 rendelet egyes
rendelkezései tekintetében megállapított hátrányos megkülönböztetésen alapulnak, az első jogalapra vonatkozó megállapításokból
következik, hogy a felperes nem hivatkozhat a WTO‑egyezmények szabályainak megsértésére, mivel a Nakajima ítélkezési gyakorlat
alkalmazásának feltételei a jelen ügyben nem teljesülnek. A Bizottság mindenesetre jogosan érvel amellett, hogy a választottbíróság
által megállapított hátrányos megkülönböztetés először is a Közösségen kívül letelepedett banánkereskedőkre vonatkozó bánásmódot
érinti a Közösségen belül letelepedett versenytársak viszonylatában, másodszor pedig a nemzeti vám‑alkontingensek felosztását
egyes latin‑amerikai országok között. Ezért e helyzetek nem tartoznak az egyenlő bánásmódra vonatkozó közösségi jogi elv hatálya
alá (lásd ezzel kapcsolatban a fent hivatkozott Faust kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 25. pontját).
Így azt a következtetést kell levonni, hogy tekintettel a tág mérlegelési jogkörre, amellyel a Bizottság rendelkezett, a Bizottság
nem sértette meg a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét oly módon, amely megalapozza a Közösség felelősségét.
Következésképpen ezen első részt el kell utasítani.

A gazdasági tevékenység szabad gyakorlására vonatkozó második részről
A felek érvei
A felperes álláspontja szerint a gazdasági tevékenység gyakorlása szabadságának elve közvetlenül következik a banánpiac közös
szervezése által követett célkitűzésből. A Németország kontra Tanács (banán) ítéletben a Bíróság a 87. pontban megállapította,
hogy az 1993. évi rendelkezések nem sértették meg ezt az elvet. A felperes érvelése szerint azonban a Bíróság ezen ítéletének
tárgyát képező tényállás eltér az 1999. évi rendelkezések alkalmazásának időszakára vonatkozó tényállástól.
A felperes továbbá azt állítja, hogy a Németország kontra Tanács (banán) ügyben a Bíróság az érdekek egyensúlya tesztjét is
alkalmazta a gazdasági tevékenység szabad gyakorlása elvének megsértésére alapított jogalap tekintetében hozott döntéshez.
A Bíróság megvizsgálta, hogy „az 1993. évi rendelkezések által bevezetett korlátozások megfeleltek‑e a közösségi közérdekű
célkitűzéseknek, és nem sértették‑e e jog lényegét.”
A felperes érvelése szerint az 1999. évi rendelkezések célkitűzései egyrészt a közösségi és az AKCS‑banán eladása, másrészt
a banánpiac közös szervezésének a WTO‑szabályokkal való összeegyeztethetősége. Az 1999. évi rendelkezések tekintetében sem
a behozatali engedélyek elosztásának mechanizmusa, sem az országok közötti felosztás nem segíti elő ezeket a célkitűzéseket.
A korábbi előírásokhoz képest azonban mindkét tényező nagyobb mértékben korlátozza a felperes gazdasági tevékenység szabad
gyakorlásához fűződő jogát. A felperes arra következtet a Németország kontra Tanács (banán) ítélet 82. és 86. pontjában a
Bíróság által tett megállapítások fényében, hogy a 2362/98 rendelet sérti a Közösség általános érdekei és a felperes konkrét
érdekei közötti egyensúlyt.
A Bizottság elutasítja ezen állításokat. A felperes teljes mértékben figyelmen kívül hagyja az 1993. évi rendelkezések által
követett, a piaci integrálásra vonatkozó célkitűzést. Az ítélkezési gyakorlat már elutasított hasonló jogalapokat (a Németország
kontra Tanács [banán] ítélet 82. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑521/93. sz., Atlanta és társai kontra Európai Közösség ügyben
1996. december 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑1707. o.] 62–64. pontja).
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a gazdasági tevékenység gyakorlásának szabadsága korlátozható, különösen a közös piacszervezés
keretében, feltéve hogy e korlátozások hatékonyan szolgálják a Közösség által követett közérdekű célkitűzéseket, és nem jelentenek
a kitűzött célhoz képest aránytalan és megengedhetetlen beavatkozást, amely az így biztosított jogok lényegét sértené (a Bíróság
265/87. sz., Schraeder‑ügyben 1989. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1989., 2237. o.] 15. pontja). Ennek megfelelően a
Bíróság már megállapította, hogy a harmadik országokból származó banánnal kereskedő hagyományos piaci szereplők szakmai tevékenység
gyakorlására vonatkozó szabadságának a 404/93 rendeletből származó korlátozása megfelel a közérdekű közösségi célkitűzéseknek,
és nem sérti e jog lényegét (a fent hivatkozott Németország kontra Tanács [banán] ügyben hozott ítélet 87. pontja).
Ahogy a jelen jogalap első részéhez kapcsolódóan megállapításra került, az 1999. évi rendelkezések a 404/93 rendelet közérdekű
célkitűzéseit követik, azok módosítása nélkül, nevezetesen a nemzeti piacok integrálását és a közösségi és AKCS‑banán eladásának
biztosítását. E célkitűzések fényében meg kell állapítani, hogy a banánpiac közös szervezésének hatálybalépéséből adódó, a
gazdasági feltételeket érintő változások, amelyekre a felperes hivatkozik, nem támasztják alá azt a következtetést, hogy a
felperes jogai tekintetében megengedhetetlen beavatkozás történt, amely nem felel meg az említett közérdekű célkitűzéseknek.
Ezenfelül rá kell mutatni, hogy az 1999. évi rendelkezések értelmében a WTO keretében vállalt általános kötelezettségeknek
való megfelelés érdekében a Közösség a szokásos kereskedelmi forgalmon alapuló, „hagyományos/új”‑nak nevezett módszer (az
1637/98 rendelettel módosított 404/93 rendelet 19. cikkének (1) bekezdése) fenntartása mellett megszüntette a piaci szereplők
tevékenysége szerinti kategóriákat és funkciókat, és ezenfelül növelte az újonnan érkezők számára rendelkezésre álló engedélyek
mennyiségét.
Ezért a jelen jogalap második részét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

A harmadik, az arányosság elvére vonatkozó részről
A felek érvei
A felperes álláspontja szerint a Németország kontra Tanács (banán) ítélet értelmében a 2362/98 rendelet csak abban az esetben
kifogásolható az arányosság elvének megsértése miatt, ha az általa végrehajtott intézkedések „nyilvánvalóan alkalmatlanok”
a követett célkitűzés eléréséhez. A jelen esetben a 2362/98 rendelet nyilvánvalóan alkalmatlan az 1999. évi rendelkezések
célkitűzéseinek eléréséhez, amelyek egyrészt a WTO‑szabályokkal való összeegyeztethetőségben, másrészt az AKCS‑banán és a
közösségi banán eladásának biztosításában állnak. A WTO megállapította a behozatali engedélyek elosztási rendszerének és az
országok közötti felosztásnak az 1994. évi GATT‑tal és a GATS‑szal való összeegyeztethetetlenségét. Ezenfelül ezen intézkedések
a közösségi banánhoz és az AKCS‑banánhoz képest inkább kedveztek egyes olyan közösségi kereskedőknek, akik a behozatali engedélyek
megszerzésének előnyét élvezték. Következésképpen a 2362/92 rendelet sérti az arányosság elvét.
A Bizottság álláspontja szerint ez az érv szorosan kapcsolódik a WTO‑joggal való összeegyeztethetetlenségre alapított jogalaphoz;
ezért irreleváns. Az 1999. évi rendelkezések továbbá nem sértik az arányosság elvét. Ezek az előírások azon politika részét
képezik, melynek célja a közösségi és AKCS‑banán termelésének előnyben részesítése. Mind a behozatali engedélyek elosztásának
szabályai, mind az országok közötti felosztás ezt a célkitűzést szolgálja.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Először is el kell utasítani a felperes a 2362/98 rendeletnek a WTO‑egyezményekkel való összeegyeztethetetlenségére vonatkozó
érvét, amint az már az első jogalappal kapcsolatban megállapításra került.
Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy annak megállapítása érdekében, hogy a közösségi jog valamely rendelkezése megfelel‑e
az arányosság elvének, meg kell vizsgálni, hogy az alkalmazott eszközök alkalmasak‑e a kívánt célkitűzés elérésére, és nem
lépik‑e túl az annak eléréséhez szükséges mértéket (a Bíróság C‑183/95. sz. Affish‑ügyben 1997. július 17‑én hozott ítéletének
[EBHT 1997., I‑4315. o.] 30. pontja).
A közös agrárpolitikával kapcsolatban a közösségi jogalkotók tág mérlegelési jogkörrel rendelkeznek, amely megfelel az EK 34. cikk
és EK 37. cikk által rájuk ruházott politikai felelősségnek. A Bíróság megállapította, hogy az e területen elfogadott intézkedések
jogszerűségét csak az érintheti, ha az intézkedés a hatáskörrel rendelkező intézmény által követett célkitűzés elérése tekintetében
nyilvánvalóan alkalmatlan. A bírósági felülvizsgálat e korlátozása különösen fennáll akkor, ha a közös piacszervezés megvalósítása
során a Tanácsnak és a Bizottságnak különböző érdekeket kell összeegyeztetnie, és ezért a saját politikai döntései keretében
kell valamely lehetőséget választania. (a Németország kontra Tanács [banán] ítélet 89. és 90. pontja).
A harmadik országokkal való kereskedelemre és különösen a vámkontingensek kezelésére vonatkozó előírások alkalmazásának szabályait
illetően a Bizottság a 2362/98 rendelet elfogadásával arra törekedett, hogy összeegyeztesse a banánpiac közös szervezésének
céljait a Közösségnek a WTO‑egyezmények és a loméi egyezmény keretében vállalt kötelezettségeivel, és engedve ugyanakkor a
Tanács azon szándékának, hogy a vámkontingensek kezelése a szokásos piaci forgalom figyelembevételén alapuló módszer alkalmazásával
történjen (az 1637/93 rendelettel módosított 404/93 rendelet 19. cikke).
Meg kell állapítani, hogy a felperes csupán állítja a 2362/98 rendelet a behozatali engedélyek elosztására és a nemzeti alkontingensek
felosztására irányadó rendelkezéseinek nyilvánvalóan alkalmatlan jellegét, anélkül azonban, hogy bizonyítaná, hogy az e rendelet
által alkalmazott eszközök alkalmatlanok a követett célkitűzés eléréséhez, és túllépik az annak eléréséhez szükséges mértéket.
Mivel a felperes nem bizonyította e nyilvánvaló alkalmatlanságot, a jogalap e harmadik részét el kell utasítani.
Ebből következően a felperes a harmadik jogalappal nem bizonyította olyan jogellenes cselekmény meglétét, amely alkalmas a
Közösség szerződésen kívüli felelősségének megalapozására.
5.
A negyedik, a jóhiszeműség és a bizalomvédelem nemzetközi jogi elvének megsértésére alapított jogalapról

A felek érvei
A felperes álláspontja szerint a 2362/98 rendelete elfogadásával és hatályban tartásával a Bizottság megsértette a nemzetközi
közjogban a jóhiszeműség elvét. A felperes a szerződések jogáról szóló 1969. május 23‑i bécsi egyezmény (
Egyesült Nemzetek Szervezete szerződéstára
, 788. kötet, 354. o.) hivatkozik, amely a következőképpen rendelkezik: „Minden hatályos szerződés kötelezi a részes feleket,
és a szerződést jóhiszeműen kell végrehajtaniuk.” A Közösség egyértelműen megsértette ezt az elvet a Banán III. vitában.
A Közösség nyilatkozataiban és észrevételeiben egyértelműen azt nyilatkozta több alkalommal, hogy a DSB ajánlásait és határozatait
jóhiszeműen végre kívánja hajtani (lásd WTO, Status report by the European Communities: az 1998. július 13‑i WT/DS/27/17 dokumentum;
az 1998. szeptember 19‑i WT/DS/27/17/add. 1 dokumentum; az 1998. október 9‑i WT/DS/27/17/Add. 2 dokumentum és az 1998. november
13‑i WT/DS/27/17/Add. 3 dokumentum; a DSB 1998. január 22‑i ülésének jegyzőkönyve, az 1998. február 26‑i WT/DSB/M/41 dokumentum).
Ezeket a nyilatkozatokat azonban a vizsgálat nem igazolja. A felperes álláspontja szerint az 1999. évi rendelkezéseknek nem
a WTO által az 1993. évi rendelkezések tekintetében megállapított szabálytalanságok megszüntetése a célja. A WTO‑testületek
határozatainak betartása helyett a Közösség merően formai módosításokat alkalmazva az 1993. évi rendelkezésekből származó
jogellenes helyzet állandósítására törekedett. Ez a magatartás önmagában a jóhiszeműség elvének megsértését jelentette. A
Közösség a halogató taktikával arra törekedett, hogy kivonja magát a WTO‑jogból származó kötelezettségei alól, és saját szabályozása
bonyolultságának kihasználásával WTO‑beli kereskedelmi partnereit megtévessze.
Semmi nem szól ezen állítások ellen. Először is az országok közötti felosztás tekintetében a Bizottság nem tudja alátámasztani,
hogy jóhiszeműen járt el. A felperes emlékeztet a korábban általa kifejtettekre, mely szerint a négy latin‑amerikai országgal
kezdeményezett tárgyalások sikertelensége a Közösséget semmilyen módon nem kötelezte arra a 2362/98 rendelet értelmében, hogy
olyan országok közötti felosztási rendszert fogadjon el, amely egyenértékű az 1993. évi rendelkezések szerinti alkontingensek
rendszerével.
Másodszor, az a körülmény, hogy a Közösség részt vett a Banán III. vita során a választottbírósági eljárásban és a határozatok
végrehajtásában, nem bizonyíték a jóhiszeműségre. Ez csupán a védelem jogának gyakorlását jelentette a Közösség részéről.
A felperes e tekintetben hangsúlyozza, hogy a Közösség nem tartotta szükségesnek, hogy fellebbezzen az 1999. április 6‑i vizsgálóbizottsági
jelentés ellen, mely az 1999. évi rendelkezéseknek a WTO‑szabályokkal való összeegyeztethetetlenségét megállapította.
Harmadszor, a Közösség által a DSU 21. cikkének (5) bekezdése értelmében kezdeményezett eljárás, amely az 1999. április 12‑i
vizsgálóbizottsági jelentést (WT/DS/27/RW/EEC) eredményezte, nem releváns a jelen ügyben, vagy legalábbis nem bizonyíték a
Közösség jóhiszeműségére. A felperes állítása szerint ezen eljárás tárgya egy kérelem volt annak megállapítása iránt, hogy
az 1999. évi rendelkezések megfelelnek a WTO‑egyezményeknek, amíg a DSU szerint ezzel ellenkező határozatot nem hoznak. A
felperes szerint ez az eljárás nem érintette közvetlenül az 1999. évi rendelkezéseknek a WTO‑szabályokkal való összeegyeztethetőségét.
A vizsgálóbizottság nem volt abban a helyzetben, hogy helyt adjon e kérelemnek, mivel a Közösség nem szolgáltatott elégséges
bizonyítékot a határozathozatalhoz. A vizsgálóbizottsági jelentés elolvasásakor egyértelművé válik azonban, hogy a Bizottság
nem mutatott hajlandóságot az 1999. évi rendelkezések a WTO‑szabályokkal való összeegyeztethetőségének megvitatására.
A felperes azt állítja továbbá, hogy a Közösség visszaélt az eljárással. Gyenge jogi álláspontja ellenére a Közösség továbbra
is kivonta magát kötelezettségei alól annak állításával, hogy a szabályozása – a felszínes módosításokkal – összeegyeztethető
a WTO‑szabályokkal. Ez a hozzáállás számos WTO‑tagot arra késztetett, hogy a DSB előtt eljárást indítsanak, ezáltal szükségtelen
feszültséget teremtve.
Végezetül a felperes álláspontja szerint a jóhiszeműség nemzetközi jogi elvének a Közösség által történő megsértésére alapított
jogalapja megalapozott. E tekintetben a felperes a Bíróság C‑162/96. sz., Racke‑ügyben 1998. június 16‑án hozott ítéletére
(EBHT 1998., I‑3655. o.; a továbbiakban: a Racke‑ítélet) és az Elsőfokú Bíróság T‑115/94. sz., Opel Austria kontra Tanács
ügyben 1997. január 22‑én hozott ítéletére (EBHT 1997., II‑39. o.) hivatkozik, és két megjegyzést fűz ezen ítélkezési gyakorlat
relevanciájához.
A felperes egyrészről elismeri, hogy a Racke‑ítélet értelmében a magánszemélyek a nemzetközi jog szabályaira csak akkor hivatkozhatnak,
ha „az e szabályok alkalmazási feltételeinek értékelésére vonatkozó nyilvánvaló hiba” áll fenn. A felperes rámutat, hogy a
Bizottság a jelen ügyben nyilvánvaló hibát követett el a 2362/98 rendelet elfogadásakor, amint azt az első jogalap keretében
kifejtett érvelésből következik. A Bizottság által elkövetett második hiba ezt követően az volt, hogy nem vonta vissza az
1999. évi rendelkezéseket azt követően, hogy véglegesen elfogadták az 1999. április 6‑i vizsgálóbizottsági jelentést, mely
megerősítette az 1999. évi rendelkezéseknek a WTO‑szabályokkal való összeegyeztethetetlenségét.
Másrészről a felperes érvelése szerint az a körülmény, hogy a fent hivatkozott Racke‑ítélet és az Opel Austria kontra Tanács
ítélet olyan nemzetközi megállapodásokra vonatkoznak, amelyek alkalmasak arra, hogy közvetlen hatállyal rendelkezzenek, nem
érinti ezen ítéletek relevanciáját a jelen ügyben. A felperes hangsúlyozza, hogy ezek az ítéletek, ahogyan a Nakajima ítélkezési
gyakorlat is, olyan helyzeteket érintettek, amelyekben a Közösség vállalta valamely nemzetközi jogi kötelezettség betartását.
A Bíróság a felperes szerint megállapította, hogy még abban az esetben is, ha a kérdéses megállapodások nem rendelkeztek közvetlen
hatállyal, a nemzetközi jogi kötelezettségnek lehettek olyan kihatásai a piaci szereplők jogi helyzetére, amelyeket az intézmények
nem hagyhattak figyelmen kívül. A Racke‑ítéletben a Bíróság megállapította, hogy bár a Közösség jogosult egyoldalúan felfüggeszteni
egy közvetlen hatállyal rendelkező nemzetközi megállapodást, nem járhatott el a
rebus sic stantibus
elv figyelmen kívül hagyásával anélkül, hogy ezzel ne sértette volna e piaci szereplők jogos elvárásait (lásd különösen Jacobs
főtanácsnok a Racke‑ítéletre vonatkozó indítványának 86–90. pontját és a Racke‑ítélet 47. pontját).
A felperes álláspontja szerint a fent hivatkozott Racke‑ítélet és Opel Austria kontra Tanács ítélet ezen értelmezését a Biotechnológia‑ítélet
is megerősítette. A felperes rámutat, hogy ezen ítélet 54. pontjában a Bíróság a következőket állapította meg:
„Feltételezve, hogy a Tanács állításának megfelelően [a Közösség nevében az 1993. október 25‑i 93/626/EGK tanácsi határozattal
(HL L 309., 1. o.) jóváhagyott, Rio de Janeiróban, 1992. június 5‑én aláírt Biológiai Sokféleségről szóló Egyezmény] rendelkezéseinek
nincs közvetlen hatálya abban az értelemben, hogy nem keletkeztetnek olyan jogokat, amelyekre magánszemélyek a bíróságok előtt
közvetlenül hivatkozhatnak, ez a körülmény nem zárja ki a bírósági felülvizsgálatot az azon kötelezettségeknek való megfelelés
tekintetében, amelyek a Közösségre mint ezen egyezmény részesére hárulnak” (lásd a Racke‑ítélet 45., 47. és 51. pontját).
A felperes álláspontja szerint ezen ítélkezési gyakorlat sarokköve abban áll, hogy korlátozottan és kivételként hatályt biztosít
olyan nemzetközi okmányoknak, amelyekre elvben a magánszemélyek nem hivatkozhatnak akár azért, mert azok még nem léptek hatályba
(a fent hivatkozott Opel Austria ítélet), akár azért, mert bár hatályban vannak, de felfüggesztették azokat (Racke‑ítélet),
akár azért, mert jellegüknél fogva nem rendelkeznek közvetlen hatállyal (Nakajima‑ítélet). A felperes szerint a Nakajima ítélkezési
gyakorlat csupán a fent hivatkozott Racke‑ítélet és Opel‑Austria ítélet alapjául szolgáló általános elv konkrét alkalmazása.
A Bizottság ezen érveket elutasítja. A felperes nem hivatkozhat a
pacta sunt servanda
elvére, mivel, egyrészt, a Közösség jóhiszeműen járt el, anélkül hogy nyilvánvaló értékelési hibát követett volna el, másrészt
a felperes nem volt abban a helyzetben, hogy bármely jogos elvárása legyen, és nem rendelkezik olyan jogokkal, amelyek alkalmasak
arra, hogy azokra ezen elv címén közvetlenül hivatkozzon.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A felperes a
pacta sunt servanda
elvének a Közösség által történő megsértésére hivatkozik, amely minden jogrend és különösen a nemzetközi jog alapvető elve.
Ez a nemzetközi jogban alkalmazott elv, melyet a bécsi egyezmény 26. cikke rögzít, előírja, hogy minden szerződés kötelezi
a részes feleket, és a szerződést jóhiszeműen kell végrehajtaniuk.
Ez az érvelés tehát összefügg az első jogalap keretében kifejtett érveléssel, mivel a felperes azt állítja, hogy a Közösség
nem teljesítette a WTO‑egyezmények keretében vállalt kötelezettségeit. Ezért meg kell állapítani, hogy az első jogalap vizsgálata
során kifejtett okok miatt ez az érvelés nem elfogadható. A jelen esetben a felperes nem bizonyította, hogy a Nakajima ítélkezési
gyakorlat alkalmazásának feltételei teljesülnek.
A jelen jogalapot még abban az esetben is el kell utasítani, ha úgy lehetne értelmezni, hogy a jogalap annak bizonyítására
irányul, hogy anélkül, hogy a WTO‑egyezmények keretében vállalt kötelezettségeit megsértette volna, a Közösség mégsem járt
el jóhiszeműen. A bécsi egyezmény 26. cikke olyan nemzetközi jogi elv, amelyre a felperes a jelen ügyben nem hivatkozhat,
tekintettel arra, hogy a nemzetközi egyezmény, amellyel kapcsolatban a jóhiszemű teljesítést a felperes vitatja, nem rendelkezik
közvetlen hatállyal.
Először is a felperes nem hivatkozhat az Opel Austria ítélkezési gyakorlatból származó kedvezményre. Ez az ítélkezési gyakorlat
nem releváns a jelen ügyben, mivel az említett ítélet nem a
pacta sunt servanda
elvére vonatkozott, hanem a bécsi egyezmény 18. cikkére, amely tiltja, hogy a nemzetközi szerződések kötelező jellegét meghiúsítsák
olyan, közvetlenül a hatálybalépés előtt elfogadott olyan intézkedésekkel, amelyek összeegyeztethetetlenek e szerződés alapelveivel.
A felperes a Racke‑ítélet kedvezményére sem hivatkozhat. Ebben az ítéletben a Bíróság megállapította (51. pont), hogy „nem
lehet elvitatni egy jogalanytól azt a jogot, hogy amikor a bíróság előtt egy közvetlenül valamely harmadik állammal kötött
megállapodásból származó jogait érvényesíti, vitassa egy olyan rendelet érvényességét, amely – azáltal, hogy az említett megállapodásban
biztosított kereskedelmi engedményeket felfüggesztette – megakadályozza e jog érvényesítését, valamint azt sem, hogy a rendelet
érvényességének vitatása során a szerződéses jogviszonyok megszüntetésére és felfüggesztésre irányadó nemzetközi szokásjogi
szabályokból fakadó kötelezettségekre hivatkozzon.” A jelen ügyben azonban a felperes nem hivatkozik olyan nemzetközi szokásjogi
szabályokra, amelyek a
pacta sunt servanda
elv alóli kivételként a körülményekben bekövetkező alapvető változás esetére a szerződéses jogviszonyok megszűnése vagy felfüggesztése
tekintetében irányadóak. Ezenfelül a Racke‑ítélet tárgyát képező nemzetközi megállapodástól eltérően (34. pont) a WTO‑egyezmények
rendelkezéseinek elvben nem célja a magánszemélyek számára olyan jogokat biztosítani, amelyekre a magánszemélyek a bíróságok
előtt hivatkozhatnak.
Végezetül a Biotechnológia‑ítélet relevanciáját is el kell utasítani. Ebben az ügyben a nemzetközi jog megsértésére alapított
jogalap nem elsősorban a Közösség által a nemzetközi kötelezettségeinek közvetlen megsértése ellen irányul, hanem inkább azon
kötelezettség ellen, amelyet [a kérdéses irányelvvel] a tagállamokra ruháztak arra vonatkozóan, hogy saját nemzetközi jogi
kötelezettségeiket megsértsék, bár [az említett irányelv] maga úgy rendelkezik, hogy nem érinti e kötelezettségeket (a Biotechnológia‑ítélet
55. pontja).
Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a jelen jogalap ténymegállapításai tévesek. A felperes állításaival ellentétben nem
vonható le az a következtetés, hogy a Közösség az 1997. szeptember 25‑i DSB‑határozatot követően nem járt el jóhiszeműen.
A Közösség az említett DSB‑határozatot követően azért helyezte hatályon kívül az 1993. évi rendelkezéseket, hogy megfeleljen
a WTO‑egyezmények keretében vállalt általános kötelezettségeinek. Az 1637/98 rendelettel a Tanács kifejezetten megbízta a
Bizottságot azzal a feladattal, hogy fogadja el a harmadik országokkal történő kereskedelem rendszerének alkalmazására vonatkozó
szabályokat, melyek magukban foglalják az 1637/98 rendelettel módosított 404/93 rendelet 20. cikkének e) pontja értelmében
„a Közösség által [az EK 300. cikk] értelmében kötött megállapodásokból eredő kötelezettségek betartatása érdekében szükséges
intézkedéseket”. A Bizottságot így a 2362/98 rendelet keretében felkérték, hogy határozza meg a vámkontingensek kezelésére
és a behozatali engedélyek elosztására vonatkozó új szabályokat.
A WTO keretében a Közösség ezt követően tárgyalásokat folytatott kereskedelmi partnereivel, akik a Banán III. vitában félként
részt vettek, annak érdekében, hogy a DSU 3. cikkének (6) bekezdése értelmében kölcsönösen elfogadott megoldást találjanak.
A 216/2001 rendelet preambulumában ezért a Tanács a következőket állapítja meg:
„Számos szoros kapcsolat alakult ki a szállító országokkal és más érdekelt felekkel a 404/93/EGK rendelet által létrehozott
behozatali rendszerből adódó viták rendezése és a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) vitarendezési rendszere keretében felállított
különleges csoport [helyes fordítás: vizsgálóbizottság] következtetéseinek figyelembevétele érdekében. A Bizottság által előterjesztett
valamennyi lehetőség elemzése azt mutatja, hogy középtávon egy megfelelő vámtétel, az AKCS‑országokból történő behozatal esetén
pedig kedvezményes vámtétel alkalmazásán alapuló behozatali rendszer létrehozása jelenti a legjobb biztosítékot arra, hogy
egyrészt a közösségi termelés és a fogyasztói igények tekintetében a közös piacszervezésének kitűzött céljai megvalósuljanak,
másrészt pedig a nemzetközi kereskedelmi szabályokat tiszteletben tartsák, és a további vitákat meg lehessen előzni. Azonban
egy ilyen rendszert a Közösség partnereivel folytatott, a WTO eljárásainak és különösen az Általános Kereskedelmi és Vámtarifa
Egyezmény (GATT) XXVIII. cikkének megfelelő tárgyalások befejeztével lehet bevezetni. A tárgyalások eredményét jóváhagyásra
be kell nyújtani a Tanácshoz, amelyben – a Szerződés rendelkezéseinek megfelelően – meg kell állapítani [helyes fordítás:
amely – a Szerződés rendelkezéseinek megfelelően – megállapítja] az alkalmazandó közös vámtarifa mértékét is”.
E körülmények nem támasztják alá azt a következtetést, hogy a Közösség nem jóhiszeműen járt el. Hasonló módon a DSU által
előírt jogorvoslatok igénybevétele sem tekinthető a Közösség részéről az eljárással történő visszaélésnek.
Végezetül, a bizalomvédelem elvének állítólagos megsértésre vonatkozóan hangsúlyozni kell, hogy az ezen elvre való hivatkozás
joga valamennyi olyan piaci szereplőt megilleti, aki számára valamely intézmény jogos elvárást keletkeztetett (az Elsőfokú
Bíróság T‑466/93. sz., T‑469/93. sz., T‑473/93. sz., T‑474/93. és T‑477/93. sz., O'Dwyer és társai kontra Tanács egyesített
ügyekben 1995. július 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑2071. o.] 48. pontja). A jelen esetben azonban a felperes nem
bizonyította, hogy a közösség eljárása vagy magatartása hogyan adhatott jogos alapot ilyen elvárásokra. Mivel a felperes nem
volt fél a Közösség és a kereskedelmi partnerei között folytatott, az 1993. évi és az 1999. évi rendelkezésekre vonatkozó
vitában, az utóbbiak között folytatott véleménycsere nem adhatott alapot ilyen elvárásokra.
Ezenfelül még abban az esetben is, ha a Közösségnek általános kötelezettsége áll fenn a DSB határozatainak és ajánlásainak
a WTO‑egyezményekkel összeegyeztethető módon történő végrehajtására, ezt a kötelezettséget nem lehet olyannak tekinteni, amely
a Közösséget az eredmény elérése érdekében alkalmazott mód vagy eszközök megválasztása tekintetében kötelezi. Ellenkezőleg,
el kell ismerni, hogy az ezen egyezményekben rögzített rendelkezések bonyolultsága és az egyezményekben hivatkozott némely
fogalom pontatlan jellege miatt a bécsi egyezmény 26. cikkében foglalt azon elv, mely szerint a nemzetközi szerződéseket jóhiszeműen
kell teljesíteni, a Közösség részéről azt kívánja meg, hogy ésszerű erőfeszítéseket tegyen a WTO‑egyezményeknek megfelelő
intézkedések elfogadására, míg a Közösségre hagyja a célkitűzés elérése módjának és eszközének megválasztását. A Bíróság így
emlékeztetett arra, hogy „bár a szerződő felek mindegyike felelős az általa aláírt kötelezettségvállalások teljes körű végrehajtásáért,
mégis, saját jogrendje keretében, szabadon választhatja meg az e cél eléréséhez szükséges jogi eszközöket, kivéve ha a tárgya
és célja fényében értelmezett megállapodás maga határozza meg ezeket az eszközöket” (a fent hivatkozott Portugália kontra
Tanács ügyben hozott ítélet 35. pontja). Tekintettel azon mérlegelési mozgástérre, amellyel a közösségi intézmények rendelkeznek
politikáik megvalósítása és nemzetközi kötelezettségvállalásaik végrehajtása szükséges eszközeinek megválasztása során, a
felperesnek nem volt megalapozott az a jogos elvárása, hogy az 1993. évi rendelkezések érdekeinek megfelelően kerülnek módosításra.
Mivel a felperes nem bizonyította olyan jogellenes cselekmény meglétét, amely alkalmas a Közösség szerződésen kívüli felelősségének
megalapozására, a jelen jogalapot el kell utasítani.
A felperes érvelése szerint végezetül a jelen kereset elutasítása ellentétes lenne az emberi jogok és alapvető szabadságok
védelméről szóló, 1950. november 4‑i egyezmény 6. és 13. cikkében foglalt hatékony bírói jogvédelem elvével, valamint a közösségi
ítélkezési gyakorlattal (a Bíróság 222/86. sz., Heylens és társai ügyben 1987. október 15‑én hozott ítélete [EBHT 1987., 4097. o.]).
A felperes úgy nyilatkozik azonban, hogy ez az elv nem képezi a keresetének közvetlen alapját, hanem útmutatásul kell szolgálnia
az Elsőfokú Bíróság számára az általa történő értelmezés során. A jelen kártérítés iránti kereset az egyetlen olyan jogorvoslat,
amely komoly lehetőséget biztosít a bírósági felülvizsgálatra, mivel az Elsőfokú Bíróság számos, a 2362/98 rendelet elleni
megsemmisítés iránti keresetet és ideiglenes intézkedés iránti kérelmet elutasított mint megalapozatlant.
Az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy a közösségi jog szerint a jogalanyoknak joguk van a teljes és hatékony bírói védelemhez
(a Bíróság elnöke a C‑393/96 P[R]. sz., Antonissen kontra Tanács és Bizottság ügyben 1997. január 29‑én hozott végzésének
[EBHT 1997., I‑441. o.] 36. pontja), és hogy a Szerződés keretében rendelkeztek a bírói védelem teljes rendszeréről a közösségi
intézmények azon jogi aktusai tekintetében, amelyek joghatással rendelkeznek (a Bíróság 302/87. sz., Parlament kontra Tanács
ügyben 1988. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 1988., 5615. o.] 20. pontja). A jelen ügyben a felperes ezen elvekre
nem hivatkozhat azon kérelme tekintetében, hogy a keresetének helyt adjanak. A felperes abban a helyzetben volt, hogy élhetett
a rendelkezésére álló jogi eszközökkel. Ezért a hatékony bírói védelem elvének mindenfajta megsértését ki kell zárni.
Az előző megfontolásokból következik, hogy a jelen ügyben nem teljesül a közösségi intézmény megtámadott cselekményének jogellenességéhez
kapcsolódó feltétel. Ezért a keresetet, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján,
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (kibővített ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A felperest kötelezi saját költségei, valamint a Bizottság költségeinek viselésére.
Lindh
García‑Valdecasas
Cooke
Mengozzi

Martins Ribeiro
Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. február 3‑i nyilvános ülésen.
H. Jung

P. Lindh
hivatalvezető

elnök
Tartalomjegyzék
Jogi háttér és a jogvita előzményei
1.  A 404/93 rendelet
2.  Az 1442/93 rendelet
3.  Az 1637/98 rendelet
4.  A 2362/98 rendelet
5.  A 216/2001 rendelet
6.  A 896/2001 rendelet
7.  A Kereskedelmi Világszervezet (WTO) „banán” vitájának összefoglalása
Eljárás
A felek kérelmei
Az elfogadhatóságról
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A keresetlevél az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑a c) pontjának való megfelelőségéről
A keresetlevél az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑a e) pontjának való megfelelőségéről
Az ügy érdeméről
1.  A jogalapok összefoglalása
2.  Az első, a WTO‑szabályok megsértésére alapított jogalapról
A Nakajima ítélkezési gyakorlat értelmezéséről
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A Nakajima ítélkezési gyakorlatnak a jelen ügyben történő alkalmazásáról
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
3.  A második, a Tanács által az 1637/98 rendelet végrehajtása érdekében a Bizottságnak adott megbízás megsértésére alapított
jogalapról
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
4.  A harmadik, a közösségi jog általános elveinek megsértésére alapított jogalapról
Az első, a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvére vonatkozó részről
Az elfogadhatóságról
–  A felek érvei
–  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az ügy érdeméről
–  A felek érvei
–  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A gazdasági tevékenység szabad gyakorlására vonatkozó második részről
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A harmadik, az arányosság elvére vonatkozó részről
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
5.  A negyedik, a jóhiszeműség és a bizalomvédelem nemzetközi jogi elvének megsértésére alapított jogalapról
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: angol.