CELEX: 61999CJ0400(01)
Megsemmisítés iránti kereset
Állami támogatások
Tengeri fuvarozási vállalkozásokkal szembeni intézkedések
Közszolgáltatási szerződés
Támogatás hiánya, létező támogatás vagy új támogatás
Az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárás megindítása
Felfüggesztési kötelezettség

Az Olasz Köztársaság keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottságának az SG(99) D/6463 levélben 1999. augusztus 6‑án közölt,
a C 64/99 (korábbi NN 68/99) – Olaszország – a Gruppo Tirrenia di Navigazione vállalkozásoknak nyújtott állami támogatásra
vonatkozóan az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárás megindítását elrendelő határozatának (HL C 306., 2. o.,
a továbbiakban: a megtámadott határozat) mint az eljárás tárgyát képező állami támogatás felfüggesztéséről rendelkező határozatnak
a megsemmisítését kéri.

A tényállás és az eljárás
A Bizottság szolgálatai, mivel olyan panaszokat kaptak, amelyek szerint az olasz hatóságok nem engedélyezett állami támogatásokat
nyújtanak a Gruppo Tirrenia di Navigazione vállalkozásai (a továbbiakban: a Tirrenia‑csoport) által működtetett kompok után
a belső fuvarozási szolgáltatásokra, 1999. március 12‑i levelükben kérdést intéztek az olasz hatóságokhoz e tárgyban.
Ez az információkérés különösen a Tirrenia‑csoportot terhelő közszolgáltatási kötelezettségekre, valamint az e kötelezettségekből
származó többletköltségek meghatározásának és ellentételezésének feltételeire vonatkozott.
Az olasz hatóságokkal folytatott különböző információcseréket követően a Bizottság úgy vélte, hogy a Tirrenia‑csoport vállalkozásai
javára olyan, állami támogatásnak minősíthető intézkedéseket hoztak, amelyek esetében komoly kétségek merülnek fel a közös
piaccal való összeegyeztethetőségük tekintetében. A megtámadott határozattal a Bizottság megindította e feltételezett támogatások
vonatkozásában az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárást. Ennek keretében a Bizottság az eljárás tárgyát képező
intézkedéseket az EK 88. cikk (3) bekezdésének értelmében vett új támogatásokként, illetve létező támogatások módosításaiként
(a továbbiakban együtt: új támogatások) kezelte, nem pedig az EK 88. cikk (1) bekezdése szerinti létező támogatásokként (a
továbbiakban: létező támogatások). Majd közölte ezt a határozatot az olasz hatóságokkal.
Az említett határozat „Következtetések” című részében a Bizottság jelezte, hogy fenntartja magának a jogot arra, hogy felhívja
az olasz hatóságokat az általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásához kapcsolódó nettó költségkiegészítést meghaladó
valamennyi támogatás kifizetésének felfüggesztésére. Ezt követően felhívta az olasz hatóságokat, hogy tíz munkanapon belül
erősítsék meg e kifizetések felfüggesztését, majd kifejtette, hogy amennyiben nem függesztik fel az ezen felül kifizetett
támogatásokat, és a felfüggesztéssel érintett összeg nem igazolt, akkor ilyen értelmű rendelkezést intézhet az olasz hatóságokhoz.
A Bizottság kifejtette, hogy a felfüggesztés szükséges a versenytorzító hatások korlátozásához, és a felfüggesztés nem jelenti
maguknak a szolgáltatásoknak a felfüggesztését, amelyeket a közösségi joggal összhangban lévő módon továbbra is biztosítani
lehet. Az olasz hatóságok figyelmét külön felhívta az EK 88. cikk (3) bekezdésének felfüggesztő hatályára, valamint a tagállamoknak
1995. február 22‑én megküldött levélre, amelyben jelezte, hogy valamennyi jogellenesen nyújtott támogatást vissza lehet venni
a kedvezményezettől.
Az Olasz Köztársaság 1999. október 18‑án nyújtotta be a megtámadott határozat „jogellenesnek nyilvánított támogatások felfüggesztéséről
rendelkező részében” történő megsemmisítése iránti keresetét.
A Tirrenia di Navigazione SpA, az Adriatica di Navigazione SpA, a Caremar SpA, a Toremar SpA, a Siremar SpA és a Saremar SpA,
a Tirrenia‑csoport társaságai 1999. október 19‑én a megtámadott határozat egészének megsemmisítése iránti keresetlevelet nyújtottak
be az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának Hivatalához, amelyet T‑246/99. sz. alatt vettek nyilvántartásba.
A Bizottság 1999. november 25‑én külön beadványt nyújtott be a Bíróság Hivatalához, amelyben az eljárási szabályzat 91. cikkének
1. §‑a alapján kérte a Bíróságot, hogy állapítsa meg a kereset okafogyottá válását, vagy az ügy érdemét nem érintve adjon
helyt az elfogadhatatlansági kifogásnak.
A Bíróság a C‑400/99. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2001. október 9‑én hozott ítéletével (EBHT 2001., I‑7303. o.,
a továbbiakban: a közbenső ítélet) elutasította ezt a kérelmet, és folytatta az ügy érdemi elbírálását. A Bíróság ebben az
ítéletében lényegében azon indok alapján nyilvánította elfogadhatónak a keresetet, hogy a Bizottság az eljárás tárgyát képező
intézkedéseket jogellenesen alkalmazott új állami támogatásoknak minősítette, noha az olasz kormány fenntartotta, hogy ezek
közül egyesek esetében jogszerűen nyújtott létező támogatásokról van szó, míg mások tekintetében azt, hogy azok nem tartalmaznak
támogatási elemet, amiből az következik, hogy ellentétben azzal, ami a megtámadott határozatból következik, ezeket az intézkedéseket
nem kell felfüggeszteni. Figyelemmel erre az összefüggésre, a Bíróság úgy vélte, hogy az említett határozat önálló joghatásokkal
bír, és következésképpen megtámadható jogi aktusnak minősül. Az e bírósági következtetésre vezető elemzés részleteit a közbenső
ítélet tartalmazza.
Az Elsőfokú Bíróság 2003. március 25‑én a Bíróság alapokmánya 54. cikkének (3) bekezdése alapján felfüggesztette az előtte
T‑246/99. sz. alatt folyamatban lévő eljárást a Bíróság jelen ügyre vonatkozó ítéletének meghozataláig.
Időközben a Bizottság befejezte a megtámadott határozattal a Tirrenia‑csoport vállalkozásai egyikének, nevezetesen a Tirrenia
di Navigazione SpA hajózási társaságnak az olasz állammal 1991‑ben kötött, e vállalkozás közszolgáltatási kötelezettségeire
vonatkozó megállapodásából származó program keretében hozott intézkedésekre vonatkozóan megindított eljárást (Az Olaszország
által a Tirrenia di Navigazione SpA hajózási társaságnak nyújtott állami támogatásokra vonatkozó 2001. június 21‑i határozat
[HL L 318., 9. o., a továbbiakban: a 2001. június 21‑i határozat]). Ebben a keretben a közszolgáltatások ellentételezése címén
1990. január 1. és 2000. december 31. közötti időszakban történt kifizetéseket a Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetőnek
nyilvánította, és feltételesen engedélyezte az ugyanilyen típusú kifizetéseket a 2001. január 1. és 2004. december 31. közötti
időszakra. Ugyanakkor a Bizottság ugyanezen határozatában fenntartotta az ezen intézkedésekre megállapított és a megtámadott
határozatban is kimondott új támogatási minősítést, amelyet az Olasz Köztársaság a jelen keresetben továbbra is vitat.
A jelen ügyben az írásbeli szakasz befejezését követően elfogadott második határozatában a Bizottság befejezte a megtámadott
határozattal megindított eljárást a Tirrenia‑csoport egyéb vállalkozásai vonatkozásában (Olaszország által az Adriatica, a
Caremar, a Siremar, a Saremar és a Toremar [Gruppo Tirrenia] hajózási társaságoknak nyújtott állami támogatásokra vonatkozó,
2004. március 16‑i 2005/163/EK bizottsági határozat [HL 2005. L 53., 29. o.]). A Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetőnek
nyilvánította a közszolgáltatások ellentételezése címén 1992. január 1‑jétől kezdődően e vállalkozásoknak juttatott kifizetések
nagy részét, és a 2004. évtől bizonyos feltételektől tette függővé kifizetésük folytatását. A Bizottság ugyanakkor a közös
piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította az Adriatica vállalkozásnak 1992. január és 1994. július között a hajózási
kapcsolatért biztosított finanszírozásokat, és elrendelte a gyors tengeri utasszállítási kapcsolat biztosításáért a Caremar
vállalkozásnak nyújtott finanszírozás megszüntetését 2004. szeptember 1‑jétől. E második, eljárást befejező határozatában
a Bizottság szintén fenntartotta a fent említett intézkedések egészére megállapított és a megtámadott határozatban is kimondott
új támogatásokkénti minősítést.

A felek kérelmei
Az Olasz Köztársaság azt kéri a Bíróságtól, hogy:
–        semmisítse meg a Bizottság 1999. augusztus 6‑i levelét a „jogellenesnek nyilvánított támogatások felfüggesztéséről rendelkező
részében”;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy:
–        a Bíróság állapítsa meg, hogy a kereset okafogyottá vált a megtámadott határozat Tirrenia di Navigazionénak juttatott támogatásokra
vonatkozó részében;
–        ezt meghaladóan utasítsa el a kerestet;
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.

A kereset okafogyottá válására vonatkozó kérelmekről
A Bizottság viszonválaszában fenntartja, hogy a kereset a Tirrenia di Navigazione SpA‑nak nyújtott támogatások vonatkozásában
okafogyottá vált. Mivel a jogorvoslatra nyitva álló határidőn belül nem támadták meg a 2001. június 21‑i határozatot, ezért
jogerősen megállapítást nyert, hogy az e társaság javára hozott intézkedések, bár összeegyeztethetőek a közös piaccal, jogellenes
állami támogatásoknak, azaz az EK 88. cikk (3) bekezdésében előírt előzetes engedély nélkül nyújtott új támogatásoknak minősülnek.
E támogatások vonatkozásában a megtámadott határozat elvesztette valamennyi önálló joghatását, így az olasz kormánynak már
nem fűződhet érdeke annak megsemmisítéséhez.
A Bizottság érvelését el kell utasítani.
A megtámadott határozattal megindított eljárást részben befejező, 2001. június 21‑i határozatában a Bizottság megerősítette
előzetes értékelését, amely szerint a Tirrenia di Navigazione SpA részére közszolgáltatási kötelezettségeinek ellentételezése
címén nyújtott támogatások az EK 88. cikk (3) bekezdése szerinti új támogatásoknak minősülnek, és ez a határozat jogerőre
emelkedett, mivel nem támadták meg a jogorvoslatra nyitva álló határidőn belül. Mindenesetre a megtámadott határozat ellen
benyújtott kereset lényegében annak kimondására irányul, hogy a Bizottság által ebben a határozatában felfüggeszteni kért
intézkedések végrehajtását nem kell felfüggeszteni a megtámadott határozat által megindított eljárást befejező határozat vagy
határozatok meghozatalára várva. Ez a kérdés azonban nem lehet az eljárást megszüntető határozat tárgya, miként az az EK 88. cikk
(2) bekezdésének első albekezdéséből, valamint az [EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról
szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o., a továbbiakban: az állami támogatási eljárásról szóló
rendelet) 7. cikkének (2)–(5) bekezdéséből és 14. cikkéből következik.
Az előzőekből következően a kereset egyáltalán nem vált okafogyottá.

Az ügy érdeméről
Az olasz kormány érdemben négy megsemmisítés iránti jogalapot hoz fel. Elsősorban fenntartja, hogy a megtámadott határozat
nem tartalmaz indokolást. Másodsorban a Bizottság nem tette lehetővé az olasz hatóságok számára, hogy a megtámadott határozat
elfogadását megelőzően előterjesszék észrevételeiket. Harmadsorban a Bizottság visszaélt hatáskörével. Végül a megtámadott
határozat különböző okokból kifolyólag megsértette az EK 87. cikk (1) bekezdését, valamint az EK 88. cikk (1) és (3) bekezdését.

Az indokolásról
A felek érvei
Az olasz kormány azt rója fel a Bizottságnak, hogy a megtámadott határozatban nem hivatkozott az állami támogatási eljárásról
szóló rendeletre, noha ez a rendelet ekkor már hatályban volt.
A Bizottság erre válaszként megemlíti, hogy a megtámadott határozathoz hasonlóan az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott
eljárást megindító határozat jogalapja közvetlenül a Szerződésben található, ezért nem kell hivatkozni az állami támogatási
eljárásról szóló rendeletre.
A Bíróság álláspontja
Az EK 253. cikk előírja, hogy a Bizottság által elfogadott határozatoknak indokolást kell tartalmazniuk. A sérelmet okozó
határozat indokolási kötelezettségének célja az, hogy lehetővé tegye a Bíróság számára a határozatok jogszerűsége feletti
felülvizsgálat gyakorlását, valamint hogy az érdekeltnek elegendő tájékoztatást adjon a határozat megalapozottágáról, vagy
arról, hogy jogszerűségének vitatására alapul szolgáló hibában szenved‑e (lásd különösen a 195/80. sz., Michel kontra Parlament
ügyben 1981. november 26‑án hozott ítélet [EBHT 1981., 2861. o.] 22. pontját).
Jelen esetben, a megtámadott határozatban az állami támogatási eljárásról szóló rendeletre vagy annak bizonyos rendelkezéseire
történő hivatkozás hiánya csak abban az esetben minősülhetne az indokolási kötelezettség megsértésének, ha a Bizottság alkalmazta
volna ennek a rendeletnek a Szerződésből közvetlenül nem következő rendelkezéseit. Ebből a szempontból meg kell jegyezni,
hogy ez a rendelet jelentős mértékben a Szerződés állami támogatásokra vonatkozó eljárásjogi rendelkezéseinek a közösségi
bíróság által a rendelet elfogadását megelőzően kialakított értelmezését foglalja részletesen jogszabályba.
Jelen esetben a megtámadott határozat nem alkalmaz egyetlen olyan, az állami támogatások ellenőrzésére vonatkozó eljárásjogi
rendelkezést sem, amely ne következne közvetlenül a Szerződésből. A Bizottság e határozatában az EK 88. cikk (2) bekezdésének
alkalmazásával felhívta az olasz hatóságokat, hogy tegyék meg az abban említett intézkedésekkel kapcsolatos észrevételeiket,
és e felhívás megfogalmazásakor ez utóbbi intézkedéseket ideiglenesen új állami támogatásoknak minősítette, amely egyben magában
foglalta a határozatban előírt mértékben történő felfüggesztésüket is (lásd a C‑312/90. sz., Spanyolország kontra Bizottság
ügyben 1992. június 30‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑4117. o.] 17. pontját, a C‑47/91. sz., Olaszország kontra Bizottság
ügyben 1992. június 30‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑4145. o.] 25. pontját, valamint a közbenső ítélet 56. pontját). Az
e határozatból következő egyetlen eljárás vagy joghatás sem alapul az állami támogatási eljárásról szóló rendelet újító jellegű
rendelkezésén.
Következésképpen az indokolási kötelezettségnek a megtámadott határozatban történt megsértésére vonatkozó jogalapot el kell
utasítani.

Az észrevételek előterjesztése lehetőségének hiányáról
A felek érvei
Az olasz kormány fenntartja, hogy a Bizottságnak meg kellett volna számára teremtenie azt a lehetőséget, hogy a megtámadott,
bizonyos finanszírozások felfüggesztését előíró határozat elfogadása előtt megtegye észrevételeit. Véleménye szerint az ilyen
eljárás elmaradása különösen súlyos, mivel a megtámadott határozat két különböző típusú intézkedését is érint, nevezetesen
a Tirennia‑csoport 1999–2002‑es időszakra vonatkozó ipari tervének kísérő intézkedéseit, valamint az üzemanyag‑ és kenőolaj‑ellátásra
vonatkozó adóügyi intézkedéseket, amelyekre nem is hivatkoztak az olasz hatóságokkal szemben azelőtt, hogy a megtámadott határozat
megemlítette volna azokat.
A Bizottság emlékeztet arra, hogy ez a határozat nem tartalmaz az eljárás tárgyát képező intézkedések felfüggesztésére vonatkozó
felhívást. Következésképpen álláspontja szerint nem kellett alkalmazni az állami támogatási eljárásról szóló rendelet 11. cikke
(1) bekezdésének az olasz kormány által keresetlevelében hivatkozott rendelkezéseit, amelyek előírják az érintett tagállam
észrevételeinek beszerzését az ilyen felhívás meghozatala előtt. Ellenben a megtámadott határozat pontosan egy későbbi felfüggesztésre
vonatkozó esetleges felhívással kapcsolatos észrevételek megtételére történő felhívást tartalmazott.
A Bizottság hozzáfűzi, hogy a be nem jelentett és alkalmazott új támogatások (az állami támogatási eljárásról szóló rendelet
III. fejezetében meghatározott „jogellenes” támogatások) esetében az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárást megindító
határozatot nem kell megelőznie az érintett állammal való levélváltásnak. Valójában e rendelet 10. cikkének (2) bekezdése
lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy előzetesen információt kérjen az említett államtól, azonban nem kötelezi erre. A
hivatkozott rendelet 13. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszi az említett eljárás megindítását anélkül, hogy bármilyen előzetes
kötelezettséghez kötné azt.
A Bíróság álláspontja
Figyelemmel az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárást megindító határozat jogi következményeire, amely az általa
érintett intézkedéseket ideiglenesen új támogatásoknak minősíti, anélkül hogy az érintett tagállamnak lehetősége lenne tiltakoznia
e minősítéssel szemben (lásd a közbenső ítélet 59. és 60. pontját), a Bizottságnak előzetesen meg kellett volna említenie
az érintett államnak az eljárás tárgyát képező intézkedéseket annak érdekében, hogy az államnak szükség esetén lehetősége
legyen jeleznie a Bizottságnak, hogy szerinte az említett intézkedések nem minősülnek támogatásnak, vagy azok létező támogatásnak
minősülnek.
Az állami támogatási eljárásról szóló rendeletnek a Bizottság által hivatkozott 10. és 13. cikke összhangban van e követelménnyel.
A 10. cikk – amely azt a helyzetet szabályozza, amikor a Bizottság jogellenesnek tartott támogatásra vonatkozó információkkal
rendelkezik, függetlenül azok forrásától – (2) bekezdésében alkalmazott „szükség esetén” kifejezés, amely azt a mondatot vezeti
be, hogy „[A Bizottság szükség esetén] információt kér az érintett tagállamtól”, azokra az esetekre vonatkozik, amikor a Bizottság
már megfelelő módon megemlítette az érintett tagállamnak a kérdéses intézkedést, például éppen maga a tagállam tájékoztatta
a Bizottságot ezen intézkedés létezéséről. Ez nem jelenti azt, hogy a Bizottság nem köteles a kérdéses tagállamnak megemlíteni
az intézkedést, mielőtt megindítja vele szemben az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárást. Sőt a 13. cikk, amely
szerint egy lehetséges jogellenes támogatás vizsgálata az említett eljárást megindító határozattal zárulhat, nem mentesíti
a Bizottságot az alól, hogy az ilyen határozat meghozatala előtt megemlítse a kérdéses intézkedést az érintett tagállamnak.
Jelen esetben a Bizottság a megtámadott határozat elfogadása előtt nem említette meg az olasz hatóságoknak azt az adószabályozást,
amelynek kedvezményezettje a Tirrenia‑csoport volt hajóinak üzemanyag‑ és kenőolaj‑ellátása vonatkozásában, amely határozat
feltételezte e szabályozás legalább részben történő felfüggesztését. Ha a Bizottság ezt megtette volna, akkor az olasz hatóságok
egyszerre előterjeszthették volna azokat az adatokat, amelyek arra irányultak, hogy a szabályozást nem kell jogellenes támogatásként
felfüggeszteni. Ebből a szempontból meg kell jegyezni, hogy a Tirrenia di Navigazionéra vonatkozó eljárást részben befejező
2001. június 21‑i határozatban a Bizottság jelezte az olasz hatóságoknak, hogy azok az 1996. március 2‑i határozatot követően,
azaz a megtámadott határozatot megelőzően kiterjesztették a szabályozást a karbantartási munkák miatt kikötőben álló valamennyi
hajóra.
Azonban a Tirrenia‑csoport 1999–2002‑es időszakra vonatkozó ipari tervét illetően az ügy irataiból megállapítható, hogy a
Bizottság 1999. március 12‑i levelébe foglalt információkérésében megemlítette azon többéves gazdasági tervek mechanizmusát,
amelyeket a Tirennia‑csoportnak az olasz hatóságok elé kellett terjesztenie. Ezért ha új terv vagy valamely korábbi tervet
kiegészítő intézkedések álltak volna előkészítés alatt, majd azt/azokat a csoport bemutatta volna az említett levéllel érintett
intézkedések előzetes vizsgálati szakasza alatt, akkor az olasz hatóságok számíthattak volna arra, hogy egy esetleges, az
EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárást megindító határozat hatálya kiterjedjen erre az új tervre vagy ezekre
a kiegészítésekre. Ők maguk tájékoztathatták volna azokról a Bizottságot, szükség esetén olyan adatokat hozva fel, amelyek
lehetővé tették volna annak elkerülését, hogy azokra mint feltételezett új támogatásokra kiterjedjen az ilyen határozat.
A Tirrenia‑csoport részére annak közszolgáltatási kötelezettségei címén nyújtott támogatásokat illetően az ügy irataiból megállapítható,
hogy ezeket az intézkedéseket már mind a Bizottság szolgálatai, mind az olasz hatóságok megemlítették a Bizottság 1999. március
12‑i információkérésében, az olasz hatóságok által arra adott válaszban, valamint a kétoldalú megbeszélések során, valamennyi
esetben a megtámadott határozat elfogadását megelőzően. Ezek vonatkozásában tehát az olasz kormány már nem hivatkozhat arra,
hogy nem volt lehetősége a megtámadott határozat elfogadása előtt a releváns adatok előterjesztésére.
Következésképpen meg kell semmisíteni a megtámadott határozatot a Tirrenia‑csoport hajóinak üzemanyag‑ és kenőolaj‑ellátásával
kapcsolatos adószabályozás felfüggesztésére vonatkozó részében.
A jelen ítélet e szakaszában az alább következő elemzés már csak a Tirrenia‑csoport vállalkozásainak a közszolgáltatási kötelezettségeik
címén nyújtott támogatásokra vonatkozik, amelyek kapcsán az olasz kormány fenntartja, hogy ha e szubvenciók támogatási elemeket
is tartalmaznak, ezek mindenesetre létező támogatásoknak minősülnek, valamint a Tirennia‑csoport 1999–2002‑es időszakra vonatkozó
ipari terveire.

A hatáskörrel való visszaélésről
A felek érvei
Az olasz kormány úgy véli, hogy a megtámadott határozat a kérdéses intézkedéseket jogellenes támogatásoknak minősítve nem
tartalmaz indokot, amely igazolja e minősítést. A felfüggesztésre vonatkozó egyetlen indokolás az említett intézkedések alkalmazásának
folytatásával azon vállalkozásoknak okozott kárra vonatkozott, amelyek a Tirrenia versenytársai, azonban nem foglalkozott
annak bizonyításával, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti, valamint új támogatásokról van szó. A Bizottság így kizárólag
elővigyázatosságból hozott felfüggesztő határozatot arra az esetre, ha az érintett intézkedések ténylegesen jogellenes új
támogatások lennének, azonban ez a határozat egyáltalán nem alapul az e következtetés levonását lehetővé tevő megfelelő vizsgálaton.
A Bizottság ebből a szempontból hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozat nem tartalmaz felfüggesztésre vonatkozó felhívást,
amely szükségessé tenné a jogellenes támogatások létezésének bizonyítását. Ő csak kétségeit fejezte ki a támogatások létezésével,
azok jogellenes jellegével és a közös piaccal való összeegyeztethetőségükkel kapcsolatban. Csak a kérdéses intézkedések által
a Tirrenia‑csoport versenytársainak okozható esetleges károkra vonatkozó megfontolások kapcsolódnak egy későbbi felfüggesztésre
vonatkozó felhívás lehetőségéhez, amelynek tekintetében felhívta az olasz hatóságokat nyilatkozataik megtételére.
A Bíróság álláspontja
A hatáskörrel való visszaélés fogalma arra a tényre vonatkozik, amikor valamely igazgatási hatóság a hatásköreit olyan cél
érdekében gyakorolja, amely eltér attól a céltól, amelyre tekintettel ezen hatáskörökkel felruházták (lásd különösen a 817/79. sz.,
Buyl és társai kontra Bizottság ügyben 1982. február 4‑én hozott ítélet [EBHT 1982., 245. o.] 28. pontját). Valamely határozat
csak akkor valósít meg hatáskörrel való visszaélést, ha az objektív, releváns és egyező bizonyítékok alapján olyan határozatnak
tűnik, amelyet ilyen cél elérése érdekében hoztak meg (lásd különösen a 18/65. és 35/65. sz., Gutmann egyesített ügyekben
1966. május 5‑én hozott ítélet [EBHT 1966., 149. o.] 170. pontját).
Jelen esetben ez nem áll fenn. Miként a Bíróság azt a közbenső ítéletben is kimondta, azon végrehajtás alatt álló intézkedések
felfüggesztése, amelyeket az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárást megindító határozatban a Bizottság új támogatásoknak
minősített, közvetlenül e minősítésből következik, összhangban az EK 88. cikk (3) bekezdése utolsó mondatának rendelkezéseivel.
Ezért a hatáskörrel való visszaélést csak akkor lehetne megállapítani, ha bizonyítanák, hogy a Bizottság szándékosan minősítette
új támogatásoknak azokat az intézkedéseket, amelyek kapcsán nem volt kétséges számára, hogy azok az EK 88. cikk (1) bekezdésében
meghatározott ellenőrzési rendszer alá tartozó létező támogatások, vagy azok sem az EK 87., sem az EK 88. cikk alá nem tartoznak,
azaz amennyiben bizonyítanák, hogy a Bizottság szándékosan akarta rövid időn belül elérni azoknak az intézkedéseknek a felfüggesztését,
amelyek vonatkozásában nem kételkedhetett abban, hogy azokat jogszerűen végre lehet hajtani, legalábbis az eljárás befejezéséig.
Következésképpen a megtámadott intézkedés elfogadásának időpontjában, és figyelemmel azokra az információkra, amelyekkel a
Bizottság rendelkezett, nem tűnt ki kétségtelenül az, hogy az említett határozatban foglalt felfüggesztés tárgyát képező,
a Tirrenia‑csoportnak nyújtott, az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokhoz kapcsolódó nettó költségkiegészítést meghaladó
szubvenciók akár a fenti értelemben vett létező támogatásnak, akár támogatási elemeket nem tartalmazó intézkedésnek minősülnek‑e.
Ebből következően a hatáskörrel való visszaélésre vonatkozó jogalap nem megalapozott.

Az EK 87. cikk (1) bekezdésének és az EK 88. cikk (1) és (3) bekezdésének megsértéséről
A felek érvei
Az olasz kormány hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság jelezte, hogy ebben a szakaszban nem lehetséges
dönteni a támogatási elemek fennállásáról. A bizonytalanság ilyen foka nem tenné lehetővé a kérdéses intézkedések felfüggesztését
eredményező eljárás megindítását. Ebből a szempontból az olasz kormány a Bíróság C‑47/91. sz., Olaszország kontra Bizottság
ügyben 1994. október 5‑én hozott ítéletére (EBHT 1994., I‑4635. o.) hivatkozik, amelyben az egyedi támogatásoknak a támogatási
programot jóváhagyó határozattal való összeegyeztethetőségének kérdéséről szólva a Bíróság kimondta, hogy:
„33.      […] mivel [az EK 88. cikk (3) bekezdése] kizárólag annak elrendelésére jogosítja fel a Bizottságot, hogy az új támogatások
nyújtását függesszék fel, az egyedi támogatásoknak a támogatási programot jóváhagyó határozattal való összeegyeztethetőségére
vonatkozóan fennálló egyszerű kétség nem elegendő.
34.      Ha a Bizottságnak kétségei vannak az egyedi támogatásoknak a támogatási programot jóváhagyó határozattal való összeegyeztethetőségére
vonatkozóan, akkor az ő feladata, hogy felhívja az érintett tagállamot, hogy az általa megszabott határidőn belül adja át
a jogvita tárgyát képező támogatásnak a támogatási programot jóváhagyó határozatával való összeegyeztethetőségére vonatkozó
döntéshez szükséges valamennyi iratot, információt és adatot.”
Mindezeken felül az olasz kormány szerint a Bizottságnak a megtámadott határozatban el kellett volna fogadnia, hogy a szolgáltatásnyújtás
szabadsága elvének a tagállamokon belüli tengeri fuvarozásra (tengeri kabotázs) történő alkalmazásáról szóló, 1992. december
7‑i 3577/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 364., 7. o.) hatálybalépése előtt fennálló közszolgáltatási szerződések alapján nyújtott,
a közszolgáltatás többletköltségeinek fedezéséhez szükséges támogatásokat e rendelet 4. cikkének (3) bekezdése engedélyezte,
amely szerint „a már megkötött közszolgáltatási szerződések hatályban maradhatnak a lejáratuk napjáig”.
Ebből a szempontból az olasz kormány jelzi, hogy az 1991. július 30‑án a közlekedési miniszter és az említett vállalkozások
között megkötött közszolgáltatási szerződések határozzák meg mindazt, amit a Tirrenia‑csoport vállalkozásainak a közszolgáltatási
feladatok ellentételezéseként nyújtottak, e szerződéseket 1991‑ben bejelentették a Bizottságnak, és e tárgyra vonatkozó egyes
adatokat 1991 és 1997 között is megküldtek részére. Válaszában hangsúlyozza, hogy a 3577/92 rendelet által bevezetett liberalizáció
előtt az esetleges támogatásokat így hajtották végre, mivel a közszolgáltatási kötelezettségek és az azokra vonatkozó ellentételezések
lényeges elemei még a Római Szerződés előtti időszakból származtak, és hogy a Bizottságnak, mivel megkapta az azokra vonatkozó
bejelentéseket, mindenesetre kifejezetten vagy hallgatólagosan engedélyeznie kellett volna az említett támogatásokat. Következésképpen,
ha a Tirrenia‑csoport vállalkozásainak javára nyújtott kifizetéseket az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti állami támogatásoknak
kellene minősíteni, akkor azok létező támogatásoknak minősülnének.
Ennek megfelelően az olasz kormány szerint a Bizottság nem vette figyelembe a részére 1991 és 1997 között bejelentett adatokat
annak meghatározása során, hogy létező támogatásokról vagy új támogatásokról van‑e szó. A Bizottság minden indok nélkül a
második feltételezést fogadta el.
A Bizottság kifejti, hogy a támogatások elemeinek a vizsgált intézkedésekben való fennállásával kapcsolatos bizonytalanságok
kifejezése megszokott az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárást megindító határozat keretében. Jelzi, hogy a
megtámadott határozatban ellenben a kérdéses intézkedések új jellegére vonatkozóan semmilyen kétséget nem fejezett ki, mivel
e határozat elfogadását megelőző levelezésükben az olasz hatóságok egyáltalán nem állították, hogy létező támogatásokról van
szó. Következésképpen a helyzet nem hasonlítható össze a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ítélet alapjául szolgáló
helyzettel.
A Bíróság álláspontja
Miként a Bíróság következetesen megállapította, amikor a Bizottság az EK 87. cikk szempontjából vizsgálja a támogatási intézkedéseket
annak meghatározása érdekében, hogy azok összeegyeztethetők‑e a közös piaccal, köteles megindítani az EK 88. cikk (2) bekezdésében
meghatározott eljárást, amennyiben az előzetes vizsgálati szakasz után nem tudja kiküszöbölni ezen intézkedések közös piaccal
való összeegyeztethetőségének eldöntését megakadályozó valamennyi nehézséget (a 84/82. sz., Németország kontra Bizottság ügyben
1984. március 20‑án hozott ítélet [EBHT 1984., 1451. o.] 13. pontja). Természetesen ugyanezeket az elveket kell alkalmazni
abban az esetben is, ha a Bizottságnak kétségei vannak a vizsgált intézkedésnek az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett
támogatáskénti minősítése kapcsán. Következésképpen nem lehet a Bizottságnak felróni azt, hogy annak ellenére is megindította
az eljárást, hogy az e célból hozott határozatban is kifejezi kétségeit azzal kapcsolatban, hogy az annak tárgyát képező intézkedések
az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásoknak minősülnek.
Ugyanakkor figyelemmel az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárás megindításának jogi következményeire, ami az
új támogatásokként kezelt intézkedéseket illeti, amikor az érintett tagállam arra hivatkozik, hogy ezek az intézkedések nem
minősülnek az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásoknak, akkor a Bizottságnak az említett állam által bejelentett
információk alapján megfelelő vizsgálatot kell lefolytatnia a kérdésben, még akkor is, ha ez a vizsgálat nem végleges értékelésre
vezet. Az EK 10. cikkéből következő, a tagállamok és az intézmények közötti jóhiszemű együttműködés elvének keretében és az
eljárás elhúzódásának elkerülése érdekében a kérdéses intézkedéseket nem támogatásnak tekintő tagállam feladata az, hogy a
lehető legkorábban, már az intézkedések meghozatalának időpontjától kezdve a Bizottságnak ezen álláspontját alátámasztó adatokat
szolgáltasson. Ha ezek az adatok lehetővé teszik a kétségek eloszlatását abban az értelemben, hogy a vizsgált intézkedésekből
hiányoznak a támogatási elemek, akkor a Bizottság nem indíthatja meg az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárást.
Ellenben ha ezek az adatok nem teszik lehetővé a támogatási elemek létezésével kapcsolatos kétségek eloszlatását, és azoknak
a közös piaccal való összeegyeztethetősége vonatkozásában is kétségek állnak fenn, akkor a Bizottságnak meg kell indítania
az említett eljárást.
Jelen esetben az ügy irataiból megállapítható, hogy a Bizottság első információkérésére válaszul az olasz hatóságok azt állították,
hogy a Tirrenia‑csoport vállalkozásaival 1991‑ben kötött közszolgáltatási szerződésekből származó szubvenciók nem minősülnek
állami támogatásoknak. Mindenesetre ebben a szakaszban a közszolgáltatási kötelezettségekből következő többletköltségek és
a szubvenciók közötti megfelelőségre vonatkozó vizsgálat lehetőségének hiányában a Bizottság jogosan kételkedett abban, hogy
e szubvenciók támogatási elemeket tartalmaznak. Mindent egybevetve a Bizottság csak annyiban említette e szubvenciók felfüggesztését,
amennyiben azok meghaladják az általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásával kapcsolatos nettó költségkiegészítéseket.
A jelen kereset keretében az olasz kormány egyébként jelezte, hogy nem tartja szükségesnek állást foglalni az EK 87. cikknek
a Tirrenia-csoporttal mint a közszolgáltatási szerződések címzettjével fennálló kapcsolataira való alkalmazásáról. A Tirrenia‑csoport
1999–2002. évi időszakra vonatkozó ipari tervét illetően az olasz hatóságok a megtámadott határozat elfogadása előtt nem szolgáltattak
a Bizottságnak olyan adatokat, amelyek szükség esetén megcáfolták volna állami támogatások létezését a határozat által érintett
intézkedések között. E feltételek között ez a kormány nem róhatja fel a Bizottságnak, hogy a támogatási elemeknek a vizsgált
intézkedésekben való létezésére vonatkozó kétségek ellenére is megindította az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott
eljárást.
Az a panasz, amely szerint a Bizottság jogsértően minősítette a kérdéses intézkedéseket új támogatásoknak, noha tudomása volt
azokról az adatokról, amelyek lehetővé tették volna számára azok létező támogatásokkénti figyelembe vételét, csak a Tirrenia‑csoport
vállalkozásaival 1991‑ben kötött közszolgáltatási szerződésekből származó finanszírozásokra vonatkozik. A jelen ítélet e szakaszában
következésképpen az elemzés már nem vonatkozik az 1999–2002. évi időszakra vonatkozó ipari tervre. Ezt pontosítva, részben
el kell utasítani a Bizottság által védekezésként felhozott azon érvet, amely szerint az olasz hatóságok az eljárás megindítása
előtt nem juttatták érvényre a fentebb említett adatokat.
Valójában az ügy irataiból megállapítható, hogy az olasz hatóságok már a Bizottság első információkérésére adott válaszukban
kifejtették, hogy a Tirrenia‑csoport vállalkozásaival kötött közszolgáltatási szerződésekre a 3577/92 rendelet 4. cikkének
(3) bekezdése vonatkozik, ami lényegében annyit jelent, hogy fenntartották azt, hogy az e szerződésekből származó finanszírozások
jogszerűek, és következésképpen nem új, hanem létező támogatásoknak minősülnek. Ellenben az egyszerű hivatkozás e válaszban
a Bizottsággal az 1991–1997 között történt különböző információcserére, anélkül hogy az ezen információcserék alkalmával átadott
adatok és a kérdéses intézkedések létező támogatásokként történő esetleges minősítése között bármilyen kapcsolatot is bizonyítottak
volna, nem elegendő arra, hogy az olasz kormány a Bizottságnak felrója azt, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott
eljárás megindítása előtt nem vette figyelembe ezen adatokat a kérdéses intézkedések új vagy létező jellegének értékelésekor.
Az olasz kormány által felhozott jogalapot az alábbiakban csak annyiban vizsgáljuk meg, amennyiben az arra a tényre vonatkozik,
hogy a Bizottság a kérdéses intézkedések új támogatásként vagy létező támogatásként történő kezelése közötti választás keretében
elmulasztotta figyelembe venni a 3577/92 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének rendelkezéseit.
Az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárás bizonyos körülmények fennállása esetén történő megindítására vonatkozó
kötelezettség, amelyre a jelen ítélet 46. cikke is emlékeztet, nem határozza meg előre azt az eljárási keretet, amelyben ezt
a határozatot meg kell hozni, azaz a létező támogatási programjainak állandó vizsgálatát, miként az az EK 88. cikk (1) és
(2) bekezdése rendelkezéseinek együttes alkalmazásából következik, vagy az új támogatások ellenőrzését, miként az ugyanezen
cikk (3) és (2) bekezdése rendelkezéseinek együttes alkalmazásából következik.
Figyelemmel az eljárás megválasztásának jogi következményeire abban az esetben, ha már alkalmazott intézkedésekről van szó
(lásd a közbenső ítélet 56–63. pontját) a Bizottság nem választhatja a második eljárási keretet, ha az érintett tagállam arra
hivatkozik, hogy az elsőt kell alkalmazni. Ilyen esetben a Bizottságnak a tagállam által ebben a szakaszban közölt információk
alapján kell elvégeznie a kérdés kellő vizsgálatát, még akkor is, ha ez a vizsgálat a megvizsgált intézkedések nem végleges
minősítésére vezet.
Hasonlóan ahhoz, amit akkor kell tenni, amikor magának a támogatási elemek létezésének a kérdése merül fel, az EK 10. cikkéből
következő, a tagállamok és az intézmények közötti jóhiszemű együttműködés elvének keretében és az eljárás elhúzódásának elkerülése
érdekében a kérdéses intézkedéseket létező támogatásnak tekintő tagállam feladata az, hogy a lehető legkorábban, már az intézkedések
meghozatalának időpontjától kezdve szolgáltassa a Bizottságnak az ezen álláspontját alátámasztó adatokat. Ha ezek az adatok
ideiglenes értékelés keretében lehetővé teszik annak feltételezését, hogy a kérdéses intézkedések valószínűleg ténylegesen
létező támogatásoknak minősülnek, akkor a Bizottságnak azokat az EK 88. cikk (1) és (2) bekezdésében meghatározott eljárás
keretében kell kezelni. Ellenben ha a tagállam által szolgáltatott adatok nem teszik lehetővé ezen ideiglenes következtetés
levonását, vagy a tagállam e tekintetben nem szolgáltat semmilyen adatot, akkor a Bizottságnak ezen intézkedéseket az ugyanezen
cikk (3) és (2) bekezdésében meghatározott eljárás keretében kell kezelnie.
Ezen elvekre tekintettel kell megvizsgálni a jelen ügyet.
A helyzet nem hasonlítható össze teljes egészében a fent említett, az olasz kormány által hivatkozott Olaszország kontra Bizottság
ítélet alapjául szolgáló helyzettel. Abban az ítéletében a Bíróság megállapította, hogy amikor a Bizottság engedélyezett valamely
támogatási programot, akkor a bizalomvédelem és a jogbiztonság elveivel lenne ellentétes az, ha e program végrehajtási intézkedéseit
ismét megvizsgálná mint új támogatásokat. Ezért a Bíróság kimondta, hogy amennyiben az érintett tagállam fenntartja, hogy
az intézkedéseket az előzetesen engedélyezett program alkalmazásával teszik meg, akkor ezen intézkedések vonatkozásában a
Bizottság nem indíthatja meg, új támogatásoknak tekintve így azokat, az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárást,
amely magában foglalja azok felfüggesztését is, ellenben előzetesen meg kell határoznia, hogy a kérdéses program kiterjed‑e,
vagy sem ezekre az intézkedésekre, és igenlő válasz esetén, hogy azok megfelelnek‑e az e programot engedélyező határozatban
meghatározott feltételeknek. Csak az e vizsgálatból származó nemleges következtetés esetén indíthatja meg a Bizottság az EK 88. cikk
(2) bekezdésében meghatározott eljárást, új támogatásoknak tekintve a kérdéses intézkedéseket. Ellenben igenlő következtetés
esetében a Bizottságnak ezeket az intézkedéseket létező támogatásokként kell kezelnie az EK 88. cikk (1) és (2) bekezdésében
meghatározott eljárás szerint.
Ugyanakkor jelen esetben a kérdéses intézkedések esetleges létező támogatásként történő minősítése nem olyan határozatból
következik, amelyet a felek egymással egyetértve valamely támogatási programot engedélyezőként ismernek el. Valójában az olasz
kormány fenntartja, hogy a 3577/92 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése az ott említett közszolgáltatási szerződésekben meghatározott
támogatási programok engedélyezését jelenti, a Bizottság azonban az ellenkezőjét állítja. Ezért nem lehet azt állítani, hogy
a Bizottságnak haladéktalanul meg kellett volna vizsgálnia az említett intézkedések e rendelettel való összeegyeztethetőségét,
amely rendeletet a Bizottság nem ismer el a támogatási programokat engedélyező határozatként.
Jelen esetben a kérdéses intézkedések létező támogatásokként vagy új támogatásokként történő kezelésére vonatkozó eljárás
megválasztásával kapcsolatban az első megválaszolandó kérdés pontosan az, hogy a 3577/92 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése
az ott említett közszolgáltatási szerződésekben meghatározott támogatási programok engedélyezését eredményezi‑e.
A Bizottság elvégezte e kérdés vizsgálatát. A megtámadott határozat így tartalmazza azt a fordulatot, amely szerint: „a 4. cikk
(3) bekezdése lehetővé teszi a létező közszolgáltatási szerződések azok lejártának időpontjáig való hatályban tartását. E
»korzáradékokat« megszorító módon kell értelmezni, mivel azok kivételt képeznek a főszabály alól, amely szerint a [közszolgáltatási]
szerződéseket az Európai Unió valamennyi érintett piaci szereplője számára meg kell nyitni. Következésképpen csak a közszolgáltatási
kínálat biztosításához szükséges támogatásokra terjedhetnek ki ezek a záradékok. A Bizottságnak az állami támogatásokra vonatkozó
rendelkezések alapján az általános eljárások szerint kell megvizsgálnia az olyan támogatást, amely meghaladja, vagy fennáll
a veszélye, hogy meghaladja e korlátokat.” Ezen idézetből következik, hogy a Bizottság csak a közszolgáltatási kötelezettségekből
származó költségeket meghaladó finanszírozásokat minősítette új támogatásoknak. Ez az elemzés egyébként teljesen összhangban
van azon, a megtámadott határozatban tett felhívással, hogy csak a közérdekű szolgáltatások nyújtásával összefüggő nettó költségkiegészítéseket
meghaladó finanszírozásokat függesszék fel, nem a Tirrenia‑csoport vállalkozásaival megkötött közszolgáltatási szerződések
finanszírozásának egészét.
Következésképpen az olasz kormány nem róhatja fel a Bizottságnak, hogy az az EK 88. cikk (3) bekezdése értelmében vett új
támogatásokként vette figyelembe a megtámadott határozat által felfüggesztett intézkedéseket, anélkül hogy előzetesen megvizsgálta
volna az olasz kormány által álláspontjának alátámasztására felhozott tényeket, amelyek szerint a kérdéses intézkedéseket
létező támogatásként kell kezelni.
Következésképpen a Bizottság álláspontjától eltérően érdemben meg kell vizsgálni azt a kérdést, hogy a 3577/92 rendelet 4. cikke
(3) bekezdésének arra kellett volna‑e vezetnie a Bizottságot, hogy az eljárási szakaszban, amely során választania kellett
a létező vagy új támogatásokként történő kezelés között, létező támogatásoknak minősítse a kérdéses intézkedéseket.
A Bizottság vitatja azt, hogy a 3577/92 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése engedélyezhet állami támogatásokat, és azokat létező
támogatásokká minősíthet kizárólag azon indok alapján, hogy azokat olyan közszolgáltatási szerződés tartalmazza, amely maga
is létezett e rendelet hatálybalépésének időpontjában. Az EK‑Szerződés 84. cikke (jelenleg, módosítást követően, EK 80. cikk)
alapján elfogadott rendelet a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozik a tengeri fuvarozások területén, és kizárólag az
EK‑Szerződés 94. cikkén (jelenleg EK 89. cikk), mint jogalapon, alapuló jogi aktus engedélyezhet állami támogatásokat. Az
említett rendelet 4. cikkének tárgya így csak az, hogy engedélyezze a szolgáltatásnyújtás szabadságának bizonyos, egyes közérdekű
fuvarozási szolgáltatások megőrzésének szükségessége által igazolt korlátainak ideiglenes fenntartását. A Bizottság hangsúlyozza,
hogy mindenesetre a Tirrenia‑csoport egyes társaságai által biztosított nemzetközi kapcsolatok nem tartoznak a kizárólag a
tengeri kabotázsra vonatkozó 3577/92 rendelet hatálya alá.
A Bizottság érvelése csak részben helytálló. A 3577/92 rendeletnek az itt tárgyalt kérdésről szólva a szigetekről vagy a szigetekre
irányuló, valamint a szigetek közötti kabotázsban közlekedő hajózási társaságokkal kötött közszolgáltatási szerződésekre vonatkozó
4. cikke (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az 1993. január 1‑jén létező közszolgáltatási szerződések hatályban maradhatnak
a lejáratuk napjáig. Az ilyen típusú szerződések természetüknél fogva tartalmaznak a bennük meghatározott közszolgáltatási
kötelezettségek biztosításához szükséges finanszírozási rendelkezéseket. Amennyiben a 3577/92 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének
szövege a kérdéses szerződések fenntartását célozza, anélkül hogy e rendelkezés hatályát az említett szerződések bizonyos
részeire korlátozná, annyiban kiterjed az ezekben foglalt közszolgáltatási kötelezettségek biztosításához szükséges pénzügyi
rendelkezésekre. Következésképpen a Bizottság helytelenül állítja azt, hogy ez a rendelkezés csak az ilyen szerződésekből
eredő esetleges kizárólagos vagy speciális jogosultságok fenntartásának engedélyezésére szorítkozik. Mindent egybevetve a
Bizottság nem tarthatott volna fenn ilyen megszorító jellegű álláspontot a megtámadott határozatban, mivel abban a közszolgáltatási
kötelezettségek többletköltségeinek finanszírozására korlátozva elismerte azt, hogy a kérdéses szerződések finanszírozási
mechanizmusaira kiterjed a 3577/92 rendelet 4. cikke (3) bekezdése.
Ugyanakkor az olasz kormány által lényegében állítottakkal ellentétben a kérdéses szerződések tárgyát képező közszolgáltatási
kötelezettségek biztosításához szükséges mértéket meghaladó esetleges támogatások nem tartoznak a 3577/92 rendelet 4. cikke
(3) bekezdésének hatálya alá, pontosan azért, mert nem szükségesek e szerződések egyensúlyának megőrzéséhez, azaz azok fenntartásához.
Ezeket tehát nem lehet e rendelkezés alapján létező támogatásoknak tekinteni.
Jelen esetben az olasz kormány keresete csak azon intézkedésekre vonatkozik, amelyeket a Bizottság a megtámadott határozatban
felfüggesztett, azaz „az általános gazdasági érdek függvényében az olasz hatóságok által [a közszolgáltatási kötelezettségeknek]
megfelelően meghatározott általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásával összefüggő nettó költségkiegészítéseket meghaladó
támogatásokra”. Az említett szolgáltatások biztosításához nem szükséges lehetséges támogatásokról van szó, amelyeket következésképpen
a 3577/92 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének alapján nem lehet létező támogatásoknak tekinteni. A Bizottság tehát helyesen
kezelte új támogatásokként e lehetséges támogatásokat, ellentétben az olasz kormány által állítottakkal.
Következésképpen az EK 87. cikk (1) bekezdésének és az EK 88. cikk (1) és (3) bekezdésének megsértésére vonatkozó jogi érv
megalapozatlan.
A fentiekből következően a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben az az érintett vállalkozásokra
vonatkozó eljárást befejező határozatnak az olasz hatóságokkal való közléséig a Tirrenia‑csoport hajóinak üzemanyag‑ és kenőolaj‑ellátásával
kapcsolatos adószabályozás felfüggesztéséről rendelkezett, és a keresetet ezt meghaladóan el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikke 3. §‑ának értelmében részleges pernyertesség, illetve kivételes körülmények fennállása esetén
a Bíróság elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját
költségeit. Jelen esetben indokolt, hogy a felek maguk viseljék saját költségeiket.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG (nagytanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság megsemmisíti a Bizottságának az SG(99) D/6463 levélben 1999. augusztus 6‑án az olasz hatóságokkal közölt, a C 64/99
(korábbi NN 68/99) állami támogatásra vonatkozóan az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárás megindítását elrendelő
határozatát annyiban, amennyiben az az érintett vállalkozásra vonatkozó eljárást befejező határozatnak [a 2001. június 21‑i
C(2001) 1684 bizottsági határozat, vagy a 2004. március 16‑i C(2004) 470 végleges bizottsági határozat] az olasz hatóságokkal
való közléséig a Gruppo Tirrenia di Navigazione hajóinak üzemanyag‑ és kenőolaj‑ellátásával kapcsolatos adószabályozás felfüggesztéséről
rendelkezett.
2)
A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
A felek maguk viselik saját költségeiket.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: olasz