CELEX: 61987CJ0046
Concurență
Motivare
Vicii de procedură

Prin
cererile depuse la grefa Curții la 16 februarie 1987 și, respectiv, la 5
august 1988, societatea Hoechst AG a introdus, în temeiul articolului
173 al doilea paragraf din Tratatul CEE, două acțiuni vizând anularea a
trei decizii ale Comisiei, adoptate în cauzele IV/31.865 – PVC și
IV/31.866 – polietilenă în temeiul Regulamentului nr. 17 al
Consiliului din 6 februarie 1962 [Primul regulament de punere în
aplicare a articolelor 85 și 86 din tratat (JO 13, p. 204,
Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3)]. Prima acțiune vizează
Decizia din 15 ianuarie 1987 [K(87)19/5] privind o investigație în
sensul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 și
Decizia din 3 februarie 1987 [K(87)248] de aplicare a unei penalități cu
titlu cominatoriu în temeiul articolului 16 din Regulamentul
nr. 17. A doua acțiune vizează Decizia din 26 mai 1988 [K(88)928]
de stabilire a cuantumului definitiv al unei penalități cu titlu
cominatoriu în temeiul articolului 16 din Regulamentul nr. 17.
Dispunând
de informații care îi permiteau să prezume existența unor acorduri sau
practici concertate privind stabilirea prețurilor și a cotelor de
livrare a PVC‑ului și a polietilenei între anumiți producători și
furnizori ai acestor substanțe în Comunitate, Comisia a decis să
procedeze la efectuarea unei investigații la mai multe întreprinderi,
printre care reclamanta, și a adoptat, cu privire la aceasta, decizia în
litigiu din 15 ianuarie 1987, citată anterior (denumită în continuare
„decizie prin care s‑a dispus investigația”).
La
20, 22 și 23 ianuarie 1987, Comisia a încercat să procedeze la
efectuarea investigației în cauză, însă reclamanta a refuzat să se
supună, pentru motivul că era vorba despre o percheziție ilegală.
Reclamanta și‑a menținut acest punct de vedere în răspunsul la un telex
prin care Comisia îi cerea să se angajeze că se va supune investigației,
sub sancțiunea unei penalități cu titlu cominatoriu de 1000 ECU pentru
fiecare zi de întârziere. În consecință, Comisia a adoptat decizia în
litigiu din 3 februarie 1987, citată anterior, prin care i‑a aplicat
penalitatea cu titlu cominatoriu menționată mai sus (denumită în
continuare „decizia prin care s‑a aplicat penalitatea cu titlu
cominatoriu”).
Prin
Decizia din 12 februarie 1987, Amstgericht Frankfurt am Main a respins
cererea Bundeskartellamt (autoritatea germană competentă în materie de
concurență), căreia îi fusese solicitată asistența în conformitate cu
Regulamentul nr. 17, de emitere a unui mandat de percheziție,
pentru motivul că nu îi fusese furnizat niciun element de fapt care să
poată justifica prezumția referitoare la existența unor acorduri sau a
unor practici concertate.
Prin
Ordonanța din 26 martie 1987, președintele Curții de Justiție a respins
cererea reclamantei de suspendare a executării deciziei prin care s‑a
dispus investigația și a deciziei prin care s‑a aplicat penalitatea cu
titlu cominatoriu.
La
31 martie 1987, Amstgericht Frankfurt am Main a admis cererea
Bundeskartellamt și a emis un mandat de percheziție în favoarea
Comisiei. Aceasta a efectuat investigația la 2 și 3 aprilie 1987.
După
ce i‑a oferit reclamantei posibilitatea de a‑și face cunoscut punctul
de vedere și după ascultarea Comitetului consultativ în materie de
înțelegeri și de poziții dominante, Comisia a stabilit o penalitate cu
titlu cominatoriu definitivă de 55 000 ECU, respectiv 1000 ECU pe
zi, de la 6 februarie la 1 aprilie 1987 inclusiv, prin decizia în
litigiu din 26 mai 1988, citată anterior (denumită în continuare
„decizia de stabilire a penalității cu titlu cominatoriu”).
Pentru
o expunere mai amplă a istoricului cauzei, a derulării procedurii,
precum și a motivelor și argumentelor părților, se face trimitere la
raportul de ședință. Aceste elemente din dosar nu sunt reluate mai jos
decât în măsura necesară raționamentului Curții.

Cu privire la decizia prin care s‑a dispus investigația
Împotriva
deciziei prin care s‑a dispus investigația, reclamanta invocă trei
motive deduse din depășirea limitelor competențelor de investigație ale
Comisiei, din lipsa motivării și din neregularitatea procedurii urmate.

a) Cu privire la competențele de investigație ale Comisiei
Reclamanta
apreciază că decizia în litigiu este ilegală întrucât i‑ar autoriza pe
agenții Comisiei să ia măsuri pe care aceasta le califică drept
percheziție, măsuri care nu ar fi prevăzute la articolul 14 din
Regulamentul nr. 17 și care i‑ar încălca drepturile fundamentale
recunoscute de dreptul comunitar. Aceasta adaugă faptul că, în cazul în
care această dispoziție ar fi interpretată în sensul de a conferi
Comisiei dreptul de a efectua percheziții, ar fi ilegală ca urmare a
incompatibilității sale cu drepturile fundamentale, a căror protecție
impune ca o percheziție să nu poată avea loc decât pe baza unui mandat
prealabil emis de instanța de judecată.
Potrivit
Comisiei, competențele pe care le deține în temeiul articolului 14 din
Regulamentul nr. 17 includ măsuri care, potrivit dreptului anumitor
state membre, s‑ar încadra în noțiunea de percheziție. Consideră totuși
că cerințele de protecție judiciară care decurg din drepturile
fundamentale, cerințe pe care nu le contestă în principiu, sunt
îndeplinite, din moment ce destinatarii deciziilor prin care se dispun
investigații au posibilitatea, pe de o parte, să atace aceste decizii în
fața Curții și, pe de altă parte, să solicite suspendarea executării
acestora pe calea măsurilor provizorii, care permite Curții să verifice
rapid caracterul nearbitrar al investigațiilor dispuse. Un astfel de
control este echivalent unui mandat prealabil emis de instanța de
judecată.
Având
în vedere această dezbatere, ar trebui să se sublinieze, înainte de
examinarea naturii și a întinderii competențelor de investigație de care
dispune Comisia în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17,
că interpretarea acestui articol nu poate conduce la rezultate care ar
fi incompatibile cu principiile generale ale dreptului comunitar și mai
ales cu drepturile fundamentale.
Într‑adevăr,
potrivit unei jurisprudențe constante, drepturile fundamentale sunt
parte integrantă a principiilor generale ale dreptului a căror
respectare este asigurată de Curte, în conformitate cu tradițiile
constituționale comune ale statelor membre, precum și cu instrumentele
internaționale la care statele membre au cooperat sau la care au aderat
(a se vedea în special Hotărârea din 14 mai 1974, Nold, 4/73, Rec.,
p. 491). În acest sens, Convenția europeană pentru apărarea
drepturilor omului și a libertăților fundamentale din 4 noiembrie 1950
(denumită în continuare „Convenția europeană a drepturilor omului”) are o
semnificație deosebită (a se vedea în special Hotărârea din 15 mai
1986, Johnston, 222/84, Rec., p. 1651).
Pentru
interpretarea articolului 14 din Regulamentul nr. 17 trebuie să se
țină seama mai ales de cerințele care decurg din respectarea dreptului
la apărare, principiu al cărui caracter fundamental a fost subliniat de
mai multe ori de jurisprudența Curții (a se vedea în special Hotărârea
din 9 noiembrie 1983, Michelin, 322/81, Rec., p. 3461, punctul 7).
Este
necesar să se precizeze că, deși este adevărat că, în cuprinsul acestei
hotărâri, Curtea a subliniat că dreptul la apărare trebuie respectat în
procedurile administrative susceptibile să conducă la aplicarea unor
sancțiuni, este important să se evite ca acest drept să poată fi
iremediabil compromis în cadrul procedurilor de cercetare prealabilă, în
special în cazul investigațiilor, care pot fi determinante pentru
strângerea de probe privind caracterul ilegal al comportamentului
întreprinderilor de natură să angajeze răspunderea acestora.
În
consecință, deși anumite componente ale dreptului la apărare nu privesc
decât procedurile contradictorii care urmează comunicării privind
obiecțiunile, alte drepturi, de exemplu acela de a beneficia de
asistență juridică și acela de păstrare a confidențialității
corespondenței dintre avocat și client (recunoscut de Curte în Hotărârea
din 18 mai 1982, AM & S, 155/79, Rec., p. 1575), trebuie să
fie respectate încă din faza cercetării prealabile.
Întrucât
reclamanta a invocat de asemenea cerințele care decurg din dreptul
fundamental la inviolabilitatea domiciliului, trebuie observat că, deși
recunoașterea unui asemenea drept în ceea privește domiciliul privat al
persoanelor fizice se impune în ordinea juridică comunitară ca principiu
comun sistemelor de drept ale statelor membre, nu același lucru se
poate susține în ceea ce privește întreprinderile, deoarece sistemele
juridice ale statelor membre prezintă diferențe importante în ceea ce
privește natura și gradul de protecție al spațiilor comerciale împotriva
intervențiilor autorităților publice.
Nu
se poate trage o concluzie diferită din articolul 8 din Convenția
europeană a drepturilor omului, care, la alineatul 1, prevede că „orice
persoană are dreptul la respectarea vieții sale private și de familie, a
domiciliului său și a corespondenței sale”. Obiectul protecției
prevăzute de acest articol privește domeniul dezvoltării libertății
personale a omului și, prin urmare, nu se poate extinde la spațiile
comerciale. De altfel, se impune a constata absența unei jurisprudențe a
Curții Europene a Drepturilor Omului în această privință.
Nu
este mai puțin adevărat că, în toate sistemele juridice ale statelor
membre, intervențiile autorității publice în sfera de activitate privată
a oricărei persoane, fizică sau juridică, trebuie să aibă un temei
legal și să fie justificate de motivele prevăzute de lege și că aceste
sisteme prevăd, în consecință, chiar dacă prin mijloace diferite, o
protecție împotriva intervențiilor care ar fi arbitrare sau
disproporționate. Necesitatea unei astfel de protecții trebuie să fie,
așadar, recunoscută ca un principiu general al dreptului comunitar. În
această privință, se impune a se aminti faptul că, în ceea ce privește
caracterul eventual excesiv al investigațiilor efectuate de Comisie în
cadrul Tratatului CECO, Curtea și‑a afirmat competența de control
(Hotărârea din 14 decembrie 1962, San Michele și alții, cauzele 5-11/62
și 13-15/62, Rec., p. 859).
Prin
urmare, natura și întinderea competențelor de investigație conferite
Comisiei în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17 trebuie
examinate în lumina principiilor generale amintite mai sus.
Alineatul
(1) al acestui articol autorizează Comisia să procedeze la efectuarea
tuturor investigațiilor necesare la întreprinderile și asociațiile de
întreprinderi și precizează că „în acest scop, agenții împuterniciți de
Comisie sunt împuterniciți:
(a) să controleze registrele și alte documente profesionale;
(b) să obțină copii sau extrase din registre și din documentele profesionale;
(c) să ceară explicații orale la fața locului;
(d) să aibă acces în toate spațiile, terenurile și mijloacele de transport ale întreprinderilor”.
Alineatele
(2) și (3) ale aceluiași articol prevăd că investigațiile se pot
efectua la prezentarea unui mandat scris sau în temeiul unei decizii
care obligă întreprinderile să se supună investigațiilor. Astfel cum a
statuat deja Curtea, Comisia poate să aleagă între aceste două
posibilități, în funcție de particularitățile fiecărei spețe (Hotărârea
din 26 iunie 1980, National Panasonic, 136/79, Rec., p. 2033). Atât
mandatele scrise, cât și deciziile trebuie să precizeze obiectul și
scopul investigației. Indiferent de procedura urmată, Comisia este
obligată să informeze în prealabil autoritatea competentă a statului
membru pe teritoriul căruia trebuie să fie efectuată investigația,
autoritate care, în temeiul articolului 14 alineatul (4), trebuie să fie
consultată înainte de adoptarea unei decizii prin care se dispune o
investigație.
Potrivit
alineatului (5) al aceluiași articol, agenții Comisiei pot fi asistați
în executarea sarcinilor lor de agenții autorității competente a
statului membru pe teritoriul căruia trebuie să se efectueze
investigația. O asemenea asistență poate fi acordată fie la cererea
acestei autorități, fie la cererea Comisiei.
În
sfârșit, potrivit alineatului (6), asistența autorităților naționale
este necesară pentru efectuarea investigației în cazul în care o
întreprindere se opune acesteia.
Astfel
cum a subliniat Curtea în Hotărârea din 26 iunie 1980, citată anterior
(punctul 20), din al șaptelea și din al optulea considerent al
Regulamentului nr. 17 rezultă că scopul competențelor conferite
Comisiei prin articolul 14 din acest regulament este de a permite
acesteia să își îndeplinească misiunea încredințată de Tratatul CEE, de a
veghea la respectarea normelor privind concurența în cadrul pieței
comune. Astfel cum reiese din al patrulea paragraf al preambulului
tratatului, din articolul 3 litera (f) și din articolele 85 și 86,
funcția acestor norme este aceea de a evita denaturarea concurenței în
detrimentul interesului general, al întreprinderilor individuale și al
consumatorilor. Exercitarea competențelor conferite Comisiei de
Regulamentul nr. 17 contribuie astfel la menținerea regimului
concurențial vizat de tratat, pe care întreprinderile sunt obligate să
îl respecte. Al optulea considerent, citat anterior, precizează că, în
acest scop, Comisia trebuie să fie împuternicită pe întreaga piață
comună să solicite furnizarea informațiilor relevante și să întreprindă
investigațiile „necesare” pentru descoperirea încălcărilor articolelor
85 și 86, citate anterior.
Atât
finalitatea Regulamentului nr. 17, cât și enumerarea, la articolul
14, a competențelor cu care sunt învestiți agenții Comisiei arată că
investigațiile pot avea o întindere semnificativă. În această privință,
dreptul de a avea acces la toate spațiile, terenurile și mijloacele de
transport ale întreprinderilor prezintă o importanță deosebită în măsura
în care menirea acestui drept este de a permite Comisiei să culeagă
probe referitoare la încălcările normelor privind concurența în locurile
unde acestea se găsesc în mod normal, respectiv în spațiile comerciale
ale întreprinderilor.
Acest
drept de acces ar fi lipsit de utilitate în cazul în care agenții
Comisiei ar trebui să se limiteze la a solicita prezentarea documentelor
sau a dosarelor pe care le‑au putut identifica cu precizie în
prealabil. Dimpotrivă, un asemenea drept implică facultatea de a căuta
diferite informații care nu sunt încă cunoscute sau pe deplin
identificate. Fără o asemenea posibilitate, Comisiei i‑ar fi imposibil
să culeagă informațiile necesare investigației în cazul în care
întreprinderile respective refuză să coopereze sau adoptă o atitudine de
obstrucționare.
Deși
articolul 14 din Regulamentul nr. 17 conferă astfel Comisiei
competențe extinse de investigație, exercitarea acestor competențe este
supusă unor condiții de natură să garanteze respectarea drepturilor
întreprinderilor în cauză.
În
această privință, trebuie subliniată în primul rând obligația impusă
Comisiei de a indica obiectul și scopul investigației. Această obligație
constituie o cerință fundamentală nu numai pentru a demonstra
caracterul justificat al intervenției avute în vedere în interiorul
întreprinderilor în cauză, ci și pentru a le permite acestora să
aprecieze întinderea obligației lor de cooperare și, în același timp,
pentru a garanta dreptul la apărare.
În
continuare, se impune a sublinia faptul că condițiile pentru
exercitarea competențelor de investigație ale Comisiei variază în
funcție de procedura aleasă de Comisie, de atitudinea întreprinderilor
în cauză, precum și de intervenția autorităților naționale.
Articolul
14 din Regulamentul nr. 17 vizează în primul rând investigațiile
efectuate cu cooperarea întreprinderilor în cauză, fie în mod voluntar,
în ipoteza mandatului scris de investigație, fie în temeiul unei
obligații care decurge dintr‑o decizie prin care s‑a dispus o
investigație. În această din urmă ipoteză, precum în speță, agenții
Comisiei au, printre altele, facultatea de a solicita prezentarea
documentelor pe care le indică, de a intra în spațiile pe care le
desemnează, de a cere să li se arate conținutul mobilierului pe care îl
indică. În schimb, aceștia nu pot să obțină accesul cu forța la spații
sau la mobilier sau să constrângă personalul întreprinderii să le acorde
un asemenea acces, nici să procedeze la percheziții fără autorizarea
acordată de responsabilii întreprinderii.
Situația
este complet diferită atunci când întreprinderea în cauză se opune
investigației Comisiei. În acest caz, în temeiul articolului 14
alineatul (6), agenții Comisiei pot să caute, fără cooperarea
întreprinderilor, toate informațiile necesare investigației cu concursul
autorităților naționale, care sunt obligate să le acorde asistența
necesară îndeplinirii misiunii lor. Deși această asistență nu se impune
decât în cazul în care întreprinderea își manifestă opoziția, trebuie
adăugat faptul că asistența se poate solicita totuși și cu titlu
preventiv, în vederea depășirii eventualei opoziții a întreprinderii.
Din
articolul 14 alineatul (6) rezultă că fiecare stat membru stabilește
condițiile în care se acordă agenților Comisiei asistență din partea
autorităților naționale. În această privință, statele membre sunt
obligate să asigure eficacitatea acțiunii Comisiei, respectând în
același timp principiile generale menționate anterior. Rezultă că, în
aceste limite, dreptul național definește modalitățile procedurale
adecvate pentru a garanta respectarea drepturilor întreprinderilor.
În
consecință, atunci când Comisia intenționează să pună în aplicare, cu
concursul autorităților naționale, măsuri de investigație fără
cooperarea întreprinderilor în cauză, este obligată să respecte
garanțiile procedurale prevăzute în acest sens de dreptul național.
Comisia
trebuie să se asigure că instanța competentă în temeiul dreptului
național dispune de toate elementele necesare care să îi permită să își
exercite controlul specific. Este important de subliniat că această
instanță, judiciară sau nu, nu poate substitui, cu această ocazie,
aprecierea Comisiei, ale cărei evaluări de fapt și de drept sunt supuse
numai controlului de legalitate al Curții de Justiție, cu propria
apreciere privind caracterul necesar al investigațiilor dispuse. În
schimb, este de competența instanței naționale să examineze, după ce a
constatat caracterul autentic al deciziei prin care s‑a dispus
investigația, dacă măsurile de constrângere avute în vedere nu sunt
arbitrare sau excesive în raport cu obiectul investigației și să asigure
respectarea normelor dreptului național în derularea acestor măsuri.
În
lumina a ceea ce precedă, trebuie să se constate că măsurile pe care
decizia prin care s‑a dispus investigația în litigiu le‑a autorizat a fi
puse în aplicare de către agenții Comisiei nu au depășit competențele
de care aceștia dispun în temeiul articolului 14 din Regulamentul
nr. 17. Într‑adevăr, articolul 1 din decizia în cauză se limita la a
impune reclamantei obligația „de a permite agenților împuterniciți de
Comisie să intre în spațiile sale în timpul orelor normale de program al
birourilor, de a prezenta în scopul inspecției și de a permite copierea
documentelor profesionale referitoare la obiectul cercetării solicitate
de acești agenți, precum și de a oferi imediat orice explicații pe care
aceștia le‑ar putea cere”.
Este
adevărat că, în cursul procedurii din fața Curții, Comisia a susținut
că agenții săi ar fi îndreptățiți să efectueze percheziții, în cadrul
investigațiilor, fără concursul autorităților naționale și fără a
respecta garanțiile procedurale prevăzute de dreptul național. O
asemenea interpretare eronată a articolului 14 din Regulamentul
nr. 17 nu poate totuși să antreneze nelegalitatea deciziilor
adoptate în temeiul acestei dispoziții.
Prin
urmare, motivul dedus din depășirea limitelor competențelor de
investigație ale Comisiei trebuie respins.

b) Cu privire la motivare
Potrivit
reclamantei, decizia prin care s‑a dispus investigația încalcă
articolul 190 din tratat, precum și articolul 14 alineatul (3) din
Regulamentul nr. 17, pentru motivul că este lipsită de precizie, în
special în ceea ce privește obiectul și scopul investigației.
Trebuie
reamintit că, astfel cum a statuat deja Curtea în Hotărârea din 26
iunie 1980 (National Panasonic, punctul 25), citată anterior, articolul
14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 definește el însuși
elementele esențiale pe care trebuie să le conțină motivarea deciziei
prin care se dispune o investigație, prevăzând că aceasta „precizează
obiectul și scopul investigației, stabilește data la care aceasta începe
și indică sancțiunile prevăzute la articolul 15 alineatul (1) litera
(c) și la articolul 16 alineatul (1) litera (d), precum și dreptul de a
ataca decizia în fața Curții de Justiție”.
Astfel
cum s‑a arătat mai sus, obligația Comisiei de a preciza obiectul și
scopul investigației constituie o garanție fundamentală a dreptului la
apărare al întreprinderilor în cauză. Rezultă că întinderea obligației
de motivare a deciziilor prin care se dispun investigații nu poate fi
restrânsă în funcție de considerații privind eficacitatea investigației.
În această privință, trebuie să se precizeze că, deși Comisia nu este
obligată să comunice destinatarului unei decizii prin care se dispune o
investigație toate informațiile de care dispune cu privire la
presupusele încălcări și nici să procedeze la o calificare juridică
riguroasă a acestor încălcări, aceasta trebuie, în schimb, să indice în
mod clar faptele prezumate pe care intenționează să le investigheze.
Trebuie
să se constate că, deși motivarea deciziei prin care s‑a dispus
investigația în litigiu este redactată în termeni foarte generali care
ar fi trebuit să fie mai preciși și, prin urmare, poate fi criticată în
această privință, ea conține totuși elementele esențiale impuse de
articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17. Într‑adevăr,
decizia în cauză se referă în special la informații care indică
existența și aplicarea unor acorduri sau practici concertate între
anumiți producători și furnizori de PVC și de polietilenă (inclusiv, dar
nelimitându‑se la LdPE) în CEE, privind prețurile, cantitățile sau
obiectivele de vânzare a acestor produse. Decizia subliniază că aceste
acorduri și practici ar putea constitui o încălcare gravă a articolului
85 alineatul (1) din tratat. Potrivit articolului 1 din decizia în
cauză, reclamanta „este obligată să se supună unei investigații privind
participarea sa eventuală” la aceste acorduri sau practici concertate
și, în consecință, să permită accesul agenților Comisiei în spațiile
sale, să prezinte sau să permită copierea, în vederea examinării, a
documentelor profesionale „referitoare la obiectul cercetării”.
În aceste condiții, motivul dedus din insuficiența motivării trebuie respins.

c) Cu privire la procedura de adoptare
Este
cert că decizia atacată prin care s‑a dispus investigația a fost
adoptată potrivit procedurii denumite de abilitare, prevăzută de Decizia
Comisiei din 5 noiembrie 1980, prin care se împuternicește membrul
Comisiei însărcinat cu probleme de concurență să ia, în numele și pe
răspunderea Comisiei, o decizie în temeiul articolului 14 alineatul (3)
din Regulamentul nr. 17, prin care să se dispună unor întreprinderi
să se supună investigațiilor. În Hotărârea din 23 septembrie 1986 (AKZO
Chemie/Comisia, 5/85, Rec., p. 2585), Curtea s‑a pronunțat deja în
sensul că această decizie de abilitare nu aduce atingere principiului
colegialității prevăzut la articolul 17 din Tratatul de fuziune.
Cu
toate acestea, reclamanta consideră că este necesară reexaminarea de
către Curte a regularității acestei proceduri de abilitare pe care o
consideră incompatibilă cu principiul „
nulla poena sine lege
”. Ea
susține într‑adevăr că, printr‑o simplă măsură administrativă internă,
Comisia a modificat elementele constitutive ale încălcării, elemente
susceptibile să atragă aplicarea unei amenzi în temeiul articolului 15
din Regulamentul nr. 17, deoarece, de la Decizia din 5 noiembrie
1980, menționată anterior, o astfel de încălcare ar fi constituită de
refuzul de a se supune unei investigații dispuse de un singur membru al
Comisiei, și nu, cum era cazul înainte, de către Comisie în calitate de
organ colegial.
În
această privință, se impune a sublinia că, deși este adevărat că nu pot
fi modificate, printr‑o decizie a Comisiei, condițiile în care poate fi
aplicată o amendă în temeiul articolului 15 din Regulamentul
nr. 17, decizia de abilitare citată anterior nu are nici ca obiect
și nici ca efect introducerea unei asemenea modificări. Într‑adevăr, din
moment ce sistemul de abilitare pentru deciziile prin care se dispun
investigații nu aduce atingere principiului colegialității, deciziile
luate în temeiul abilitării trebuie privite ca decizii ale Comisiei în
sensul articolului 15 din Regulamentul nr. 17.
Prin urmare, motivul dedus din neregularitatea procedurii trebuie respins.
Deoarece
niciunul dintre motivele invocate împotriva deciziei prin care s‑a
dispus investigația nu poate fi admis, cererea de anulare a acestei
decizii trebuie respinsă.

Cu privire la decizia prin care s‑a aplicat penalitatea cu titlu cominatoriu
Potrivit
reclamantei, adoptarea deciziei prin care s‑a aplicat penalitatea cu
titlu cominatoriu este viciată ca urmare a încălcării unor norme
fundamentale de procedură, întrucât Comisia a adoptat această decizie
fără să fi audiat în prealabil întreprinderea interesată și fără să fi
consultat Comitetul consultativ privind înțelegerile și pozițiile
dominante.
Comisia
consideră că, dimpotrivă, nu a existat o încălcare a unor norme
fundamentale de procedură, deoarece audierea și consultarea menționate
mai sus au avut loc înainte de stabilirea definitivă a penalității cu
titlu cominatoriu.
Trebuie
să se sublinieze că audierea persoanelor interesate „pentru a‑și face
cunoscut punctul de vedere cu privire la obiecțiunile reținute de
Comisie” este impusă de articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul
nr. 17 înainte de adoptarea diferitelor decizii, inclusiv a celor
prevăzute la articolul 16, referitoare la penalitățile cu titlu
cominatoriu.
O
asemenea audiere constituie un element esențial al dreptului la
apărare. Ea este, într‑adevăr, necesară pentru „a asigura
întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi dreptul de a‑și
prezenta observațiile, la terminarea cercetărilor, cu privire la
ansamblul obiecțiunilor pe care Comisia își propune să le rețină
împotriva lor în deciziile sale” [al treilea considerent al
Regulamentului nr. 99/63 al Comisiei din 25 iulie 1963 privind
audierile prevăzute la articolul 19 alineatele (1) și (2) din
Regulamentul nr. 17 al Consiliului (JO 127, p. 2268)].
În
ceea ce privește Comitetul consultativ privind înțelegerile și
pozițiile dominante, articolul 16, citat anterior, prevede la alineatul
(3) că „dispozițiile articolului 10 alineatele (3)-(6) sunt aplicabile”.
Aceste dispoziții reglementează competențele, compunerea și procedura
de consultare a comitetului în cauză.
În
sensul articolului 1 din Regulamentul nr. 99/63, citat anterior,
„înainte de a consulta Comitetul consultativ privind înțelegerile și
pozițiile dominante, Comisia procedează la o audiere în temeiul
articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17”. Această
dispoziție confirmă că audierea întreprinderilor interesate și
consultarea comitetului sunt necesare în aceleași situații.
Pentru
a stabili dacă Comisia era obligată să asculte reclamanta și să
consulte comitetul menționat anterior înainte de adoptarea deciziei prin
care s‑a aplicat penalitatea cu titlu cominatoriu, trebuie amintit
faptul că stabilirea penalităților cu titlu cominatoriu în temeiul
articolului 16 din Regulamentul nr. 17 presupune în mod necesar
două faze. Într‑adevăr, printr‑o primă decizie, prevăzută la alineatul
(1) al articolului menționat anterior, Comisia aplică o penalitate cu
titlu cominatoriu constând într‑un anumit număr de unități de cont pe zi
de întârziere începând cu data stabilită de aceasta. Această decizie nu
poate fi executată deoarece nu stabilește cuantumul total al
penalității cu titlu cominatoriu. Respectivul cuantum se poate stabili
definitiv numai printr‑o nouă decizie.
Prin
urmare, obligația de audiere a părții interesate și de consultare a
Comitetului consultativ privind înțelegerile și pozițiile dominante este
îndeplinită în cazul în care audierea și consultarea au loc înainte de
stabilirea definitivă a penalității cu titlu cominatoriu, astfel încât
atât întreprinderea în cauză, cât și comitetul consultativ să aibă
posibilitatea de a‑și face cunoscut în mod util punctul de vedere cu
privire la toate elementele reținute de Comisie pentru a aplica
penalitatea cu titlu cominatoriu și pentru a stabili cuantumul definitiv
al acesteia.
De
altfel, cerința de a audia întreprinderea și de a consulta comitetul
consultativ anterior adoptării unei decizii prin care se aplică o
penalitate cu titlu cominatoriu unei întreprinderi care a refuzat să se
supună unei investigații ar duce la amânarea datei de adoptare a acestei
decizii și, prin urmare, ar pune în pericol eficacitatea deciziei prin
care s‑a dispus investigația.
Rezultă
din ceea ce precedă că adoptarea deciziei prin care se aplică
penalitatea cu titlu cominatoriu nu este viciată ca urmare a încălcării
unor norme fundamentale de procedură. Prin urmare, cererea de anulare a
acestei decizii trebuie respinsă.

Cu privire la decizia de stabilire a cuantumului definitiv al penalității cu titlu cominatoriu
Potrivit
reclamantei, cuantumul definitiv al penalității cu titlu cominatoriu,
stabilit prin decizia în litigiu din 26 mai 1988, trebuie redus pentru
două motive.
Reclamanta
susține că, în primul rând, Comisia ar fi trebuit să excludă din
calculul său durata procedurii măsurilor provizorii în fața Curții, prin
care reclamanta solicitase suspendarea executării deciziei prin care
s‑a dispus investigația. Comisia și‑ar fi contrazis propria poziție, în
măsura în care își exprimase disponibilitatea de a amâna executarea
acestei decizii până la momentul în care se va pronunța Curtea.
În
această privință, este suficient să se sublinieze că declarația făcută
în acest sens de către Comisie în cursul procedurii nu se referea decât
la atitudinea pe care aceasta ar putea‑o adopta ulterior în cazul în
care, în conformitate cu teza pe care o susținea, procedura măsurilor
provizorii în fața Curții ar fi recunoscută ca fiind calea
corespunzătoare a unui control judiciar prealabil al investigațiilor
dispuse de către Comisie. Prin urmare, o astfel de declarație nu poate
avea, în speță, nicio consecință asupra stabilirii cuantumului definitiv
al penalității cu titlu cominatoriu.
În
al doilea rând, reclamanta consideră disproporționat cuantumul
definitiv întrucât aceasta ar fi acționat exclusiv în funcție de
interesele superioare corespunzătoare garantării unei proceduri de
investigație conforme legii și ordinii constituționale.
În
acest sens, trebuie să se constate că reclamanta nu s‑a limitat la a se
opune unor măsuri specifice care, potrivit acesteia, ar fi depășit
competențele agenților Comisiei, ci a refuzat orice formă de cooperare
în vederea executării deciziei prin care s‑a dispus investigația care
i‑a fost adresată.
Un
asemenea comportament, care este incompatibil cu obligația tuturor
subiectelor de drept comunitar de a recunoaște deplina eficiență a
actelor instituțiilor atât timp cât nevaliditatea acestora nu a fost
stabilită de către Curte și de a respecta forța executorie a acestora
atât timp cât Curtea nu a hotărât să le suspende executarea (a se vedea
în special Hotărârea din 13 februarie 1979, Granaria, 101/78, Rec.,
p. 623, punctul 5), nu poate fi justificat de interese juridice
superioare.
Din
ansamblul elementelor luate în considerare de către Curte, rezultă că
nu este necesară reducerea cuantumului penalității cu titlu cominatoriu.
Prin urmare, cererea trebuie respinsă.
Rezultă din tot ceea ce precedă că acțiunile trebuie respinse.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În
conformitate cu articolul 69 alineatul (2) din Regulamentul de
procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la
plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut pretenții,
se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive,
CURTEA
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunile.
2)
Obligă reclamanta la plata cheltuielilor de judecată.
Due
Koopmans
Joliet
O’Higgins
Grévisse
Slynn
Mancini
Kakouris
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias      Diez de Velasco
Zuleeg
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 21 septembrie 1989.
Grefier

Președinte
J.‑G. Giraud

O. Due
*
Limba de procedură: germana.