CELEX: 62005CJ0062
Appel
forordning (EØF) nr. 1430/79
fritagelse for importafgifter
ladning af cigaretter til Spanien
svigagtig adfærd i forbindelse med en fællesskabsforsendelse

I appelsagen har Nordspedizioneri di Danielis Livio & C. Snc, under konkurs (herefter »Nordspedizioneri«), Livio Danielis
og Domenico D’Alessandro nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den
14. december 2004, Nordspedizioneri di Danielis Livio m.fl. mod Kommissionen (sag T-332/02, Sml. II, s. 4405, herefter »den
appellerede dom«).

Retsforskrifter
Fællesskabsrettens toldbestemmelser giver mulighed for hel eller delvis tilbagebetaling af erlagte import- eller eksportafgifter
eller fritagelse for toldskyld. Betingelserne for fritagelse for de afgifter, som var gældende i den foreliggende sag, var
fastsat i artikel 13 i Rådets forordning (EØF) nr. 1430/79 af 2. juli 1979 om godtgørelse af eller fritagelse for import-
eller eksportafgifter (EFT L 175, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 3069/86 af 7. oktober 1986 (EFT L 286,
s. 1, herefter »forordning nr. 1430/79«).
Artikel 13, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1430/79 bestemmer:
»1. Godtgørelse af eller fritagelse for importafgifter kan indrømmes, når der foreligger andre særlige forhold [...] og der
ikke er begået urigtigheder eller åbenlys forsømmelse af den berettigede.«
Artikel 36 i Rådets forordning (EØF) nr. 222/77 af 13. december 1976 om fællesskabsforsendelse (EFT 1977 L 38, s. 1) har følgende
ordlyd:
»1.       Konstateres det, at der i forbindelse med en fællesskabsforsendelse er begået overtrædelser eller uregelmæssigheder i en
bestemt medlemsstat, inddrives eventuelt forfaldne told- og afgiftsbeløb af denne medlemsstat i henhold til dens ved lov eller
administrativ fastsatte bestemmelser, uden at der herved er taget stilling til spørgsmålet om strafforfølgning.
2.      Kan stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke fastslås, anses den som begået:
a)      når den under fællesskabsforsendelsen konstateres ved et grænseovergangssted ved en indre grænse: i den medlemsstat, transportmidlet
eller varerne sidst har forladt
b)      når den under fællesskabsforsendelsen konstateres ved et grænseovergangssted, som defineret i artikel 11, litra d), andet
led: i den medlemsstat, hvortil dette grænseovergangssted hører
c)      når den under fællesskabsforsendelsen konstateres andetsteds på en medlemsstats område end ved et grænseovergangssted: i den
medlemsstat, hvor den er konstateret
d)      når forsendelsen ikke er blevet frembudt ved bestemmelsestoldstedet: i den medlemsstat, hvortil transportmidlet eller varerne
på grundlag af grænseovergangsattesterne påviseligt senest er ankommet
e)      når overtrædelsen konstateres efter gennemførelsen af fællesskabsforsendelsen: i den medlemsstat, hvor den er konstateret.«
Artikel 1 i overenskomsten mellem Republikken Italien og Den Socialistiske Føderative Republik Jugoslavien af 10. november
1965 om gensidig administrativ bistand med henblik på forebyggelse og bekæmpelse af toldsvig (herefter »overenskomsten om
gensidig bistand«) bestemmer:
»De kontraherende parters toldmyndigheder forpligter sig til at yde fælles administrativ bistand i toldspørgsmål på de betingelser,
der er fastsat i denne overenskomst, for at forebygge, afsløre og bekæmpe overtrædelser af deres respektive toldlovgivning.«
Artikel 4 i denne overenskomst er affattet således:
»Hver af de to kontraherende parters toldmyndigheder foretager på eget initiativ eller på anmodning fra den anden parts toldmyndigheder,
særlig overvågning inden for sit virkeområde:
[…]
–        For at beskytte de respektive landes told- og afgiftsinteresser arbejder de to landes toldmyndigheder primært på at undgå,
at de varer, der udføres fra deres områder, bliver genstand for smuglervirksomhed til skade for den anden kontraherende part.
På anmodning føres der særlig kontrol med udførsel af varer, som på den anden kontraherende parts område er pålagt særtold
og forhøjet told.«

Faktiske omstændigheder
Den 30. oktober 1991 foretog Nordspedizionieri, som er stiftet af nogle toldspeditører og har hjemsted i Trieste, en angivelse
til ekstern fællesskabsforsendelse til toldkontoret i Fernetti vedrørende forsendelse til Spanien af emballagekartoner hidrørende
fra Slovenien. Den 5. og den 16. november 1991 foretog Nordspedizionieri to yderligere angivelser til ekstern fællesskabsforsendelse,
som var identiske med angivelsen af 30. oktober.
Kort efter at toldformaliteterne var gennemført for den tredje forsendelse, anmodede chefen for toldkontoret i Fernetti Guardia
di Finanza (told- og skattepolitiet) om at foretage en inspektion af lastvognens ladning. Lastvognen, som allerede havde forladt
toldområdet, blev forfulgt og standset af told- og skattepolitiet efter et par kilometer og blev ført tilbage til toldstedet.
Ved inspektionen afsløredes det, at emballagekartonerne ikke var tomme som anført i forsendelsesangivelsen, men fyldt med
cigaretter. Lastvognens fører blev anholdt, og lastvognens ladning blev beslaglagt ligesom de dokumenter, der blev fundet
hos føreren.
Af den efterforskning, som de italienske toldmyndigheder foretog i samarbejde med de slovenske myndigheder, fremgik det, at
lastvognens fører tillige havde deltaget i tre andre tilsvarende cigaretsmuglerier, hvorved han havde gjort brug af de forsendelsesangivelser
af 30. oktober og 5. november 1991, som Nordspedizionieri havde udfærdiget. I forbindelse med efterforskningen af de omhandlede
smuglerier fandt de italienske myndigheder en lagerbygning med ulovligt indførte varer, og under en ransagning den 8. april
1992 fandt de 8 010 kg cigaretter, som blev beslaglagt.
Den 16. oktober 1992 modtog appellanterne i deres egenskab af hovedforpligtede med hensyn til fællesskabsforsendelserne den
30. oktober og den 5. november 1991 fra opkrævningsafdelingen ved hovedtoldkontoret i Trieste et pålæg om at betale et beløb
på 2 951 462 300 ITL i afgifter på udenlandsk fremstillede tobaksvarer, som var ulovligt indført og overgået til forbrug inden
for Fællesskabets toldområde. Da ladningen af 16. november 1991 var blevet beslaglagt af de italienske toldmyndigheder, inden
den overgik til forbrug, blev appellanterne ikke pålagt at betale told heraf.
Den 14. november 2000 indgav appellanterne en anmodning til tjenestegrenen hos Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
om fritagelse for told. Denne anmodning blev støttet af de italienske myndigheder, som i juni 2001 indgav en anmodning til
Kommissionen om fritagelse for toldafgifter til et beløb af 497 589 687 ITL.
Den 28. juni 2002 vedtog Kommissionen en beslutning, REM 1401 (herefter »den anfægtede beslutning«), om afslag på denne anmodning.
Kommissionen fastslog, at der i sagen ikke forelå særlige forhold, som hverken indebærer urigtigheder eller åbenlys forsømmelse
begået af appellanterne, som omhandlet i artikel 13 i forordning nr. 1430/79, og at der således ikke var grundlag for fritagelse
for betaling af importafgifterne.

Sagen ved Retten og den appellerede dom
Sagsøgerne anlagde sag ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. oktober 2002 til prøvelse af den anfægtede
beslutning.
De gjorde to anbringender gældende til støtte for deres påstand om annullation af denne beslutning.
Sagsøgerne påberåbte sig for det første et anbringende om, at den anfægtede beslutning indeholdt en række materielle fejl,
og for det andet et anbringende om, at der foreligger særlige forhold og ikke er begået urigtigheder eller åbenlys forsømmelse
som omhandlet i artikel 13 i forordning nr. 1430/79. Sagsøgerne nedlagde subsidiær påstand om delvis fritagelse for toldskylden.
Hvad angår det første anbringende fastslog Retten for det første, at den anfægtede beslutning ikke var behæftet med faktiske
fejl i sin beskrivelse af den måde, hvorpå kontrollen af ladningen var foregået. For det andet afviste Retten klagepunktet
om den påståede fejl i den anfægtede beslutning med hensyn til størrelsen af det beløb, som der anmodedes om fritagelse for
med den begrundelse, at kompetencen til at beregne dette beløb udelukkende tilkom de nationale myndigheder.
Hvad angår det andet anbringende udtalte Retten indledningsvis, at Kommissionen har en skønsbeføjelse, når den træffer en
beslutning under anvendelse af den generelle billighedsklausul i artikel 13, stk. 1, i forordning 1430/79. Retten udtalte
ligeledes, at to kumulative betingelser skal være opfyldt, for at bestemmelsen finder anvendelse, nemlig i) at der foreligger
særlige forhold, og ii) at der ikke er begået urigtigheder eller åbenlys forsømmelse af den erhvervsdrivende.
Hvad angår spørgsmålet, om der forelå særlige forhold, fastslog Retten, at sagsøgerne ikke havde godtgjort, at de italienske
myndigheder var orienteret om de omhandlede cigaretsmuglerier på et tidligere tidspunkt. Retten forkastede ligeledes sagsøgernes
argument om, at den smuglervirksomhed, som de havde været ofre for, oversteg rammerne for den sædvanlige erhvervsrisiko, som
erhvervsdrivende skal bære. Forud for konklusionen om, at toldmyndighederne ikke havde gjort sig skyldige i alvorlige forsømmelser,
fastslog Retten, dels at det ikke er rimeligt at forlange af de nationale toldmyndigheder, at de iværksætter en fysisk inspektion
af alle ladninger, som passerer Fællesskabets grænser, og dels at overenskomsten om gensidig bistand ikke pålagde de slovenske
toldmyndigheder straks at informere de italienske myndigheder om alle tobakstransporter, der finder sted fra deres område
til Italien.
Retten fandt desuden, at den omstændighed, at det var umuligt for sagsøgerne at inspicere lastvognen, ikke udgør et forhold,
der kan sætte sagsøgerne i en usædvanlig situation i forhold til andre erhvervsdrivende, og følgelig kan være kendetegnende
for særlige forhold som omhandlet i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 (dom af 7.9.1999, sag C-61/98, De Haan, Sml. I, s. 5003,
præmis 52). Hvad angår afvejningen af de foreliggende interesser fastslog Retten, at Kommissionen ikke havde begrænset sig
til at udelukke, at artikel 13 i forordning nr. 1340/79 finder anvendelse, men ligeledes havde undersøgt, om omstændighederne
i det foreliggende tilfælde henhører under de erhvervsrisici, som normalt påhviler toldspeditører, og i den forbindelse konkluderede,
at de ikke gik ud over de normale erhvervsrisici, der er forbundet med denne virksomhed.
Retten konkluderede, at sagsøgerne ikke havde godtgjort, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at fastslå,
at omstændighederne i sagen ikke udgjorde særlige forhold. Da der ikke forelå en sådan situation, var det ufornødent at tage
stilling til den anden betingelse om fravær af urigtigheder og åbenlys forsømmelse. Derfor forkastede Retten det andet anbringende
som ugrundet.
Endelig forkastede Retten ligeledes anmodningen om delvis fritagelse for told vedrørende de konfiskerede forarbejdede tobaksvarer,
idet den bl.a. fastslog, at spørgsmålet om ophør af toldskylden ved konfiskation af en del af de toldbelagte varer ikke er
omfattet af anvendelsesområdet for artikel 13 i forordning nr. 1430/79.
Da Kommissionen således blev frikendt, iværksatte sagsøgerne appel den 10. februar 2005.

Parternes påstande
Appellanterne har nedlagt følgende påstande for Domstolen:
–        Annullation af den anfægtede beslutning, hvorved Kommissionen erklærede, at der ikke er grundlag for fritagelse for importafgifter
for et beløb af 497 589 687 ITL.
–        Det fastslås derimod, at der i henhold til artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 1430/79 kan ske fritagelse i det foreliggende
tilfælde til fordel for appellanterne, idet der er tale om særlige forhold, og idet der ikke foreligger forsømmeligheder eller
urigtigheder.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger i første instans og i appelsagen ved Domstolen.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Appellen forkastes i det hele.
–        Appellanterne tilpligtes at bære deres egne omkostninger samt at betale Kommissionens omkostninger i første instans og i appelsagen
ved Domstolen.

Om appelsagen
Til støtte for deres appel har appellanterne gjort fire anbringender gældende.

Første anbringende
Med henvisning til artikel 36, stk. 3, i forordning nr. 222/77 har appellanterne bestridt eksistensen af toldskylden, idet
ikke alle betingelser for toldskyldens opståen er opfyldt, navnlig den betingelse, der følger af retspraksis, og som er knyttet
til meddelelsen til den hovedforpligtede (dom af 21.10.1999, sag C-233/98, Lensing & Brockhausen, Sml. I, s. 7349, præmis
31, og af 20.1.2005, sag C-300/03, Honeywell Aerospace, Sml. I, s. 689, præmis 26). Det tilkommer Domstolen af egen drift
at fastslå, at denne betingelse ikke er opfyldt forud for inddrivelsen af toldskylden, eftersom Retten ikke selv traf en sådan
afgørelse af egen drift.
Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringende skal afvises, fordi det ikke er blevet gjort gældende for Retten.
Det følger af fast retspraksis, at en parts adgang til først for Domstolen at fremføre et anbringende, der ikke er blevet
fremført for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen – der har en begrænset kompetence i appelsager
– en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage
stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender, som er blevet behandlet i første instans
(jf. bl.a. dom af 26.10.2006, sag C-68/95 P, Koninklijke Coöperatie Cosun mod Kommissionen, Sml. I, s. 10367, præmis 96, og
af 27.2.2007, sag C-354/04 P, Gestoras Pro Amnistía m.fl. mod Rådet, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 30).
I den foreliggende sag skal det fastslås, at selv om appellanterne af grunde, der ikke vedrører det foreliggende anbringende,
bestred toldskyldens nøjagtige størrelse for Retten, har de aldrig gjort et argument gældende for den om, hvorvidt toldskylden
i det hele taget eksisterede.
Hvad angår den processuelle kvalifikation af det af appellanterne påberåbte argument skal det bemærkes, at artikel 13 i forordning
nr. 1430/79 alene har til formål at gøre det muligt, såfremt der foreligger visse særlige omstændigheder, og såfremt der ikke
foreligger forsømmeligheder eller urigtigheder, at fritage erhvervsdrivende for betaling af skyldige afgifter, hvorimod den
ikke giver adgang til at bestride, at kravet principielt er forfaldent (jf. bl.a. dom af 6.7.1993, forenede sager C-121/91
og C-122/91, CT Control (Rotterdam) og JCT Benelux mod Kommissionen, Sml. I, s. 3873, præmis 43). Det fremgår heraf, at appellanterne
mod den anfægtede beslutning kun med føje kan påberåbe sig anbringender, der i det foreliggende tilfælde tilsigter at godtgøre
eksistensen af særlige forhold, samt at de ikke har udvist forsømmelighed eller urigtighed, men ikke anbringender, som tilsigter
at godtgøre ulovligheden af beslutninger fra de kompetente nationale myndigheder, som har pålagt dem at betale de omtvistede
afgifter (jf. dommen i sagen CT Control (Rotterdam) og JCT Benelux mod Kommissionen, præmis 44). Retten kunne således ikke
af egen drift tage stilling til en bestemmelse, som den ikke havde kompetence til at anvende.
Det følger heraf, at det første anbringende skal afvises.

Andet anbringende
Appellanterne har gjort gældende, at ved at foretage en indholdsmæssigt ukorrekt og ufuldstændig vurdering af omstændighederne
ved afsløringen af cigaretladningen og ved at gengive beviserne urigtigt har Retten foretaget en fejlagtig anvendelse af artikel
13 i forordning nr. 1430/79 for så vidt angår vurderingen af, om der forelå særlige forhold. I den appellerede doms præmis
29 lage Retten en fejlagtig gengivelse af de faktiske omstændigheder til grund, idet den bekræftede, at toldkontoret i Fernetti
havde kontrolleret ladningen svarende til angivelsen af 16. november 1991 fra Guardia di Finanza, selv om kontrollen i virkeligheden
skete uden for toldområdet, efter at toldformaliteterne var afsluttet, og efter at lastvognen havde tilbagelagt adskillige
kilometer på italiensk område. Den præcise tidsmæssige rækkefølge af de faktiske omstændigheder og de egentlige grunde til,
at lastvognens ladning blev beordret undersøgt, fremgår af dom afsagt af Tribunale penale di Trieste (Italien) den 4. november
1998, hvorved de personer, der stod bag den pågældende smuglervirksomhed, blev dømt. Denne rækkefølge bekræftes ligeledes
af en skriftlig erklæring fra hr. Portale, som var chef for toldkontoret i Fernetti på tidspunktet for de faktiske omstændigheder
i sagen, og som er dateret 15. januar 2005.
Derimod har Kommissionen gjort gældende, at Retten ikke har begået nogen fejl i sin gengivelse af de faktiske omstændigheder
eller i sin vurdering, at den anfægtede beslutning ikke var behæftet med faktiske fejl, og at det var helt klart på hvilket
tidspunkt kontrollen med cigaretladningen var foregået. Kommissionen har videre gjort gældende, at erklæringen fra hr. Portale
udgør et nyt bevis inden for rammerne af denne sag, og at det derfor skal afvises.
I denne henseende er det tilstrækkeligt at fastslå, at Rettens gengivelse af de faktiske omstændigheder vedrørende afsløringen
af cigaretladningen svarer nøjagtigt til den tidsmæssige rækkefølge, som appellanterne har gjort gældende. Af den appellerede
doms præmis 11 fremgår således, at »[e]fter at toldformaliteterne […] var gennemført, blev der givet tilladelse til, at lastvognen
kunne køre videre. Kort efter anmodede chefen for toldkontoret i Fernetti told- og skattepolitiet om at foretage en inspektion
af lastvognens ladning. Lastvognen, som allerede havde forladt toldområdet, blev forfulgt og standset af told- og skattepolitiet
nogle kilometer efter grænsen«.
Det andet anbringende om påståede unøjagtigheder eller urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder er således rettet
mod en gengivelse af omstændighederne foretaget af Retten, som i virkeligheden svarer til den, som appellanterne har gjort
gældende skal træde i stedet herfor. Anbringendet skal således forkastes.

Tredje anbringende
Appellanterne har gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 13 i forordning nr. 1430/79. De har støttet dette anbringende
på flere argumenter, som efter deres mening gør det muligt at konkludere, at der foreligger særlige forhold i den forstand,
hvori dette udtryk er anvendt i nævnte bestemmelse, nærmere bestemt:
–        De har været ofre for et tilfælde af svig, som gik ud over de erhvervsrisici, der er forbundet med deres virksomhed.
–        Guardia di Finanza havde kendskab til smuglervirksomheden og lod bevidst de omhandlede smuglerier finde sted med henblik på
at afsløre smuglernes netværk.
–        De var i god tro og havde en berettiget tiltro til de modtagne dokumenter.
–        Toldmyndighederne havde ikke kontrolleret ladningerne.
–        Det var umuligt for dem at kontrollere transporterne.
–        Der er i den anfægtede beslutning ikke foretaget en afvejning af de foreliggende hensyn.
Første klagepunkt
–       Parternes argumenter
Appellanternes første konkrete klagepunkt angår den retlige fejl, som Retten skulle have begået ved fortolkningen af overenskomsten
om gensidig bistand. I modsætning til det, som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 79, havde de slovenske toldmyndigheder
pligt til at forebygge smuglerier ved at informere de italienske myndigheder om transport af varer, der er pålagt særlige
afgifter, idet overenskomsten ellers ville blive berøvet sin virkning.
Appellanterne har flere gange henvist til overenskomsten om gensidig bistand og til den fejlagtige fortolkning heraf, som
skulle have haft konsekvenser for vurderingen af flere af deres argumenter. Appellanterne har således henvist til, at de var
i god tro med hensyn til de dokumenter, der blev overgivet til dem, og til deres berettigede forventning om, at de var korrekte.
Appellanterne fæstede ubetinget lid til, at de slovenske toldmyndigheder ville opfylde deres internationale forpligtelse til
i forbindelse med transport af varer, der er pålagt særlige afgifter, at give meddelelse herom. Hvad angår deres erhvervsrisiko
har appellanterne gjort gældende, at situationen for dem ikke svarer til situationen for alle andre toldspeditører, men kun
til situationen for speditører, der kan stole på, at en international forpligtelse bliver opfyldt. Hvad angår konklusionen,
hvorefter det forhold, at virksomhedsudøvelse i grænseområdet og den manglende mulighed for at undersøge lastvognen selv ikke
udgjorde særlige forhold, eftersom dette gælder for et ubegrænset antal erhvervsdrivende, er den fejlagtig, for så vidt som
Retten ved denne vurdering burde have taget hensyn til den usædvanlige situation, der fulgte af den manglende iagttagelse
af meddelelsespligten i henhold til overenskomsten om gensidig bistand.
I forbindelse med deres bemærkninger vedrørende Guardia di Finanzas påståede kendskab til smuglervirksomheden har appellanterne
bl.a. gjort gældende, at det princip, der blev fastsat i De Haan-dommen, der er anført i denne doms præmis 19, under alle
omstændigheder skal finde anvendelse i det foreliggende tilfælde, eftersom de slovenske myndigheder har tilsidesat overenskomsten
om gensidig bistand ved ikke selv at underrette deres italienske modpart om transporten af ladninger, der indeholdt cigaretter.
Kommissionen har gjort gældende, at det fremgår af ordlyden af overenskomsten om gensidig bistand, og navnlig dens artikel
4, sidste led – at særlig overvågning af varer, der er pålagt særlige afgifter, kun kan ske på anmodning fra de italienske
myndigheder, og at der ikke kan udledes nogen meddelelsespligt heraf. Denne overenskomst indebærer ikke nogen generel pligt
for de slovenske myndigheder til at underrette de italienske myndigheder om ladningens art. Kommissionen har følgelig gjort
gældende, at appellanterne ikke kan gøre deres berettigede forventning gældende, idet denne forventning kun beskyttes, såfremt
det er de kompetente myndigheder selv, der har skabt det grundlag, hvorpå afgiftsskyldnernes forventning hvilede, hvilken
betingelse ikke kan anses for opfyldt, når de kompetente myndigheder er blevet vildledt af afgiftsskyldners urigtige angivelser
(Rettens dom af 10.5.2001, forenede sager T-186/97, T-187/97, T-190/97 – T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97, T-218/97,
T-279/97, T-280/97, T-293/97 og T-147/99, Kaufring m.fl., Sml. II, s. 1337).
–       Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 1430/79 indeholder en generel billighedsklausul, som har til formål
at dække en usædvanlig situation, som anmelderen befinder sig i i forhold til andre erhvervsdrivende, der udøver samme aktivitet
(De Haan-dommen, præmis 52). Appellanterne har gjort gældende, at det må antages, at der er opstået særlige forhold i nævnte
doms forstand som følge af den manglende iagttagelse af de forpligtelser, der udspringer af den overenskomst om gensidig bistand,
som Retten imidlertid skulle have fortolket fejlagtigt. For at kunne tage stilling til, om dette anbringende er velbegrundet,
er det derfor nødvendigt at afgøre, om overenskomsten om gensidig bistand virkelig pålægger toldmyndighederne en pligt til
at give meddelelse om enhver transport af varer, der er pålagt særlige afgifter, navnlig cigaretter.
Ganske vist udtrykkes der i artikel 1 i overenskomsten om gensidig bistand på generel måde viljen til at forebygge, afsløre
og bekæmpe overtrædelser af toldlovgivningen, men det fremgår imidlertid af ordlyden af denne bestemmelse, at denne gensidige
bistand sker efter de regler og på de betingelser, der er fastsat i denne overenskomst. De efterfølgende mere specifikke bestemmelser
skal derfor undersøges nærmere.
I henhold til artikel 4, stk. 1, i overenskomsten om gensidig bistand foretager toldmyndighederne en særlig overvågning af
personer, varer og køretøjer, der anses for suspekte, og dette sker i videst muligt omfang, enten på eget initiativ eller
efter anmodning fra den anden kontraherende parts toldmyndigheder. Denne dobbelte præcisering peger på, at der ikke gælder
en generel forpligtelse for toldmyndighederne til på eget initiativ at foretage en særlig overvågning.
Artikel 4, stk. 2, andet afsnit, angår nærmere bestemt udførsel af varer, der på den anden kontraherende parts område er pålagt
særtold og forhøjet told. Da dette er tilfældet i forbindelse med udførsel af cigaretter til Italien, er denne bestemmelse
relevant i det foreliggende tilfælde. Bestemmelsen angiver, at der på anmodning udføres særlig overvågning af disse varer.
Der er imidlertid ingen oplysninger, som peger på, at der skulle være blevet fremsat en sådan anmodning.
Som generaladvokaten desuden har anført i punkt 103 i forslaget til afgørelse, ville det gå langt videre end hvad der med
rimelighed kan forventes af sådan en overenskomst om gensidig bistand, såfremt en kontraherende stat skulle anses for forpligtet
til systematisk at overvåge og give meddelelse – uden særlig anmodning herom – om enhver oplysning vedrørende varer, der er
pålagt særlige afgifter. Det cirkulære af 14. januar 1985, der er bekendtgjort af det italienske finansministerium, og som
vedrører anvendelsen af denne overenskomst, indeholder desuden ingen holdepunkter for, at der skulle gælde en så indgribende
forpligtelse.
Det følger heraf, at Retten med føje fastslog, at overenskomsten om gensidig bistand ikke pålægger de slovenske toldmyndigheder
en pligt til at give meddelelse om enhver transport af cigaretter til Italien. Det første klagepunkt skal derfor forkastes
som ugrundet.
Andet klagepunkt
–       Parternes argumenter
Appellanterne har gjort gældende, at i modsætning til det, som Retten fastslog, var kontrollen af 16. november 1991 på ingen
måde tilfældig, men derimod resultatet af en målrettet kontrol, der blev foretaget efter modtagelsen af oplysninger om ladningens
egentlige art. Hr. Portales erklæring bekræfter i øvrigt dette forhold. Ifølge appellanterne havde Guardia di Finanza kendskab
til handelen med forarbejdede tobaksvarer og havde bevist ladet smuglerierne finde sted med henblik på at afsløre smuglernes
netværk. Dette forklarer bl.a., hvorfor de italienske myndigheder meget kort tid efter afsløringen af cigaretladningen allerede
rådede over tilstrækkelige oplysninger til at kunne anholde adskillige andre personer med tilknytning til denne transaktion
samt at foretage en ransagning af lagerbygningen, hvor de omhandlede cigaretter var opbevaret. I De Haan-dommen anså Domstolen
tilsvarende faktiske omstændigheder for omstændigheder, der udgør særlige forhold.
Ifølge Kommissionen var det først efter kontrollen den 16. november 1991 og den efterfølgende undersøgelse, at de tidligere
uregelmæssigheder blev opdaget. Følgelig var det med rette, at Retten fastslog, at betingelserne for anvendelse af det princip,
der blev fastslået i De Haan-dommen, ikke var opfyldt.
–       Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at det følger af artikel 225, stk. 1, EF, at en appel er begrænset til retsspørgsmål. Det er derfor alene Retten,
der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere beviserne, medmindre
disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet (jf. i denne retning dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen
mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 49 og 66, og dom af 10.12.2002, sag C-312/00 P, Kommissionen mod Camar
og Tico, Sml. I, s. 11355, præmis 69).
Det bemærkes, at i det foreliggende tilfælde ønsker appellanterne med deres argumentation ikke at påvise, at Retten har gengivet
de faktiske omstændigheder urigtigt, men har begrænset sig til at bestride de faktiske omstændigheder, som Retten har konstateret
foreligger.
Endvidere og under alle omstændigheder skal det bemærkes, at uanset spørgsmålet, om hr. Portales erklæring kan antages til
realitetsbehandling, giver erklæringens indhold ikke nogen oplysninger, der viser, at de italienske myndigheder skulle have
haft kendskab til smuglerierne på et tidligere tidspunkt. Hr. Portale hævder derimod i erklæringen, at det var efter den uofficielle
modtagelse af oplysninger fra sin slovenske kollega, at toldmyndighederne i Fernetti øjeblikkeligt kunne skride til kontrol
af den pågældende lastvogn. Følgelig kan denne erklæring ikke danne grundlag for at påvise, at de italienske myndigheder bevidst
skulle have ladet smuglerierne finde sted med henblik på at afsløre smuglernes netværk.
Det skal således fastslås, at i det omfang dette andet klagepunkt til støtte for det tredje anbringende anfægter den fastlæggelse
af de faktiske omstændigheder, som Retten foretog, skal det afvises.
Om appellanternes øvrige argumenter
Det skal videre bemærkes, at appellanterne har fremsæt en hel række øvrige argumenter vedrørende bl.a. toldmyndighedernes
manglende tilsyn med ladningerne, det forhold, at det var umuligt for appellanterne at overvåge transporten og afvejningen
af de foreliggende hensyn.
Det skal imidlertid fastslås, at appellanterne i deres argumentation i denne henseende ikke har fremført et eneste klagepunkt
mod den appellerede dom, men har begrænset sig til at gentage de argumenter, som de allerede gjorde gældende for Retten, og
til at fremføre deres synspunkter vedrørende Kommissionens anfægtede beslutning. I deres replik har appellanterne eksempelvis
foreholdt Kommissionen, at den ikke ved afvejningen af de foreliggende hensyn har taget hensyn til den aftale, som Kommissionen
har indgået med selskabet Philip Morris, som har påtaget sig at betale 1,25 mia. USD i kompensation for det tab, som Fællesskabet
havde lidt som følge af den smuglervirksomhed, der var begået, inden aftalen blev indgået, uden at appellanterne dog gør det
klart, hvad de kritiserer Retten for.
Det fremgår imidlertid af artikel 225 EF, artikel 58, stk. 1, i Domstolens statut og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens
procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt
de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. Dette krav er ikke opfyldt, når appelskriftet – endog uden at indeholde
en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede dom angiveligt er behæftet med –
blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten. En sådan appel har i realiteten kun
til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens
kompetence (dom af 4.7.2000, sag C-352/98 P, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, Sml. I, s. 5291, præmis 34 og 35, og af
30.9.2003, sag C-76/01 P, Eurocoton m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 10091, præmis 46 og 47).
Da de argumenter, som appellanterne har fremsat til støtte for deres tredje anbringende, således ikke indeholder præcise klagepunkter
vedrørende den appellerede dom, skal disse argumenter afvises. Det første og det andet klagepunkt skal for deres del henholdsvis
forkastes som ugrundede og afvises.

Fjerde anbringende
Med deres fjerde anbringende har appellanterne gjort gældende, at hvis Domstolen i overensstemmelse med deres påstand fastslår,
at der foreligger særlige forhold i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 13 i forordning nr. 1430/79, er den
anden betingelse vedrørende anvendelsen af denne bestemmelse om fravær af »urigtigheder og åbenlys forsømmelse« udvist af
den pågældende erhvervsdrivende ligeledes opfyldt.
Det skal fastslås, at eftersom det tredje anbringende er blevet forkastet, og Retten således med føje fastslog, at der ikke
forelå særlige forhold i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 i det foreliggende
tilfælde, skal dette anbringende ligeledes forkastes, da det er uden betydning for sagens afgørelse.
Det følger af samtlige ovenstående bemærkninger, at appellen dels bør afvises, dels er uden betydning for sagens afgørelse,
og dels bør forkastes som ugrundet.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der ifølge artikel 118 finder anvendelse på appelsager, pålægges det
den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om,
at appellanterne bør betale sagens omkostninger, og da appellanterne har tabt sagen, bør det pålægges dem at betale omkostningerne
i appelsagen.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, under konkurs, samt Livio Danielis og Domenico D’Alessandro betaler sagens omkostninger.
Underskrifter
*
Processprog: italiensk.