CELEX: 62005CJ0054
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 28 ir 30 straipsniai
Kitoje valstybėje narėje registruotos transporto priemonės įvežimas
Pareiga gauti tranzito leidimą

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad kitoje valstybėje narėje teisėtai įregistruotų
ir naudojamų transporto priemonių atžvilgiu reikalaudama tranzito leidimo, Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal
EB 28 ir 30 straipsnius.

Teisinis pagrindas
1994 m. gruodžio 29 d. Įstatymo Nr. 1482/1994 dėl automobilių mokesčio (autoverolaki 1482/1994) 1 straipsnyje numatyta, kad
šis mokestis („autovero“, toliau – vienkartinis mokestis) mokamas valstybei, prieš įregistruojant arba pradedant eksploatuoti
Suomijoje keleivines transporto priemones.
Pagal šio įstatymo 2 straipsnį „eksploatavimo Suomijoje pradžia laikoma transporto priemonės naudojimo Suomijos teritorijoje
pradžia, net jeigu šalyje ji nėra įregistruota.“
To paties įstatymo 35 straipsnis numato apmokestinimo vienkartiniu mokesčiu išimtis, konkrečiai taikomas tranzito leidimą
turinčioms transporto priemonėms.
Pagal 2002 m. gruodžio 11 d. Įstatymo Nr. 1090/2002 dėl transporto priemonių (ajoneuvolaki 1090/2002) 8 straipsnį „visos motorinės
transporto priemonės ir jų priekabos <...> turi būti įregistruotos ir atlikta jų techninė apžiūra, išskyrus šiuo įstatymu
ar pagal šį įstatymą numatytas išimtis. Motorinių transporto priemonių ir jų priekabų <...>, kurios nebuvo teisėtai įregistruotos
arba kurių techninė apžiūra nebuvo atlikta, negalima pradėti eksploatuoti“.
Pagal to paties įstatymo 64 straipsnį registravimo išimtys gali būti numatytos nutarimu. Šias išimtis nustato 1995 m. gruodžio
18 d. Nutarimo Nr. 1598/1995 dėl transporto priemonių registravimo (asetus ajoneuvojen rekisteröinnistä 1598/1995, toliau
– Nutarimas dėl registravimo) 8 straipsnis.
Pagal šio dekreto 8 straipsnio 2 dalį:
„Užsienyje įregistruotą transporto priemonę arba transporto priemonę, turinčią laikinuosius valstybinio numerio ženklus, galima
pradėti eksploatuoti Suomijoje be registracijos liudijimo laikantis 46–48, 48a, 49–51, 51a, 51b ir 52–56 straipsniuose nustatytų
sąlygų. Tas pats taikoma transporto priemonės, kuriai buvo išduotas tranzito leidimas, eksploatavimui.“
To paties nutarimo 48 straipsnis nustato:
1.      Už registravimą atsakinga institucija ir muitinės tarnyba tam, kad šioje šalyje neregistruota transporto priemonė būtų pristatyta
techninei apžiūrai, tranzito, parodos, dalyvavimo varžybose arba demonstravimo Suomijoje tikslais arba dėl kitos konkrečios
priežasties transporto priemonės tranzito tikslais gali, pateikus prašymą, išduoti rašytinį tranzito leidimą, kad šią priemonę
būtų galima pradėti eksploatuoti. (Priklijuojami) tranzito numeriai suteikiami išduodant tranzito leidimą.
2.      Šis tranzito leidimas yra išduodamas, jei automobilio civilinės atsakomybės draudimas yra galiojantis ir sumokėti metiniai
dyzeliniu kuru varomų transportų priemonių mokestis („moottoriajoneuvovero“) arba benzinu varomų transporto priemonių mokestis
(„ajoneuvovero“).
3.      Tranzito leidimas yra išduodamas reikiamam transporto priemonės eksploatavimo laikotarpiui. Be ypač rimtos priežasties jis
negali būti išduodamas ilgesniam kaip septynių dienų laikotarpiui. Dalyvavimas varžybose negali būti laikomas tokia priežastimi.
4.      Transporto priemonė negali būti naudojama su tranzito leidimu, jeigu ji negali būti eksploatuojama dėl jos būklės, gabaritų
ar svorio.“
Nutarimo dėl registravimo 48 straipsnio 2 dalyje nurodyti metiniai mokesčiai buvo pakeisti 2003 m. gruodžio 30 d. Įstatymu
Nr. 1281/2003 dėl metinio transporto priemonių mokesčio (ajoneuvoverolaki 1281/2003) įvestu nauju metiniu mokesčiu („ajoneuvovero“).
Pagal šio įstatymo 12 straipsnio 10 dalį transporto priemonės, kurioms išduotas tranzito leidimas, nuo šio metinio mokesčio
yra atleidžiamos.
2003 m. gruodžio 18 d. Nutarimo Nr. 1116/2003 dėl transporto priemonių registrui teikiamų duomenų (valtioneuvoston asetus
ajoneuvoliikennerekisterin tiedoista 1116/2003) 21 straipsnio 2 dalyje išvardijami su tranzito leidimu susiję duomenys, įtraukiami
į transporto priemonių registrą:
„<…> Į registrą įrašomi šie tranzito leidimo duomenys: pavardė arba pavadinimas, adresas, leidimą turinčių asmens kodas arba
įmonės ar asociacijos registracijos numeris, transporto priemonės markė, modelis, gamintojo numeris, registracijos numeris,
automobilio civilinės atsakomybės draudimas, leidimo išdavimo data, leidimą išdavusi institucija, jo galiojimo trukmė, jo
paskirtis, su leidimu susiję mokėjimai ir prireikus maršrutas.“

Ikiteisminė procedūra
Gavusi kelis skundus dėl Suomijos teisės aktų ir kompetentingų valdžios institucijų veiksmų, susijusių su tranzito leidimo,
reikalaujamo įvežant kitoje valstybėje narėje registruotą transporto priemonę, išdavimu, Komisija 2002 m. gegužės 17 d. Suomijos
Respublikai išsiuntė laišką prašydama paaiškinimų dėl aptariamų teisės aktų ir veiksmų.
Atsižvelgusi į minėtos valstybės narės pateiktus atsakymus, kuriuos ji laikė nepakankamais, Komisija pradėjo ikiteisminę procedūrą
išsiųsdama 2003 m. balandžio 18 d. oficialų pranešimą, kuriame nurodė, kad Suomijos rezidentams nustatyta pareiga prašyti
tranzito leidimo kertant Suomijos sieną riboja laisvą prekių judėjimą, o dėl to pažeidžiamas EB 28 straipsnis. Komisija taip
pat nurodė, kad tranzito leidimo septynių dienų galiojimo trukmė yra pernelyg trumpa ir prieštarauja šiai nuostatai.
2003 m. gruodžio 16 d. pagrįsta nuomone Komisija paragino Suomijos Respubliką per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų
priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.
Kadangi Suomijos Respublika pakartojo savo pirmines pastabas ir per nustatytą terminą nesiėmė priemonių, kad į minėtą nuomonę
būtų atsižvelgta, Komisija pagal EB 226 straipsnio antrąją pastraipą pareiškė šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Šalių argumentai
Komisija mano, kad EB 28 ir 30 straipsniai draudžia Nutarimu dėl registravimo įtvirtintą tranzito leidimų tvarką. Be to, tuo
atveju, jei Teisingumo Teismas nepripažintų tokio įsipareigojimų neįvykdymo, ji tvirtina, kad pati šio leidimo galiojimo trukmė,
tai yra septynios dienos, prieštarauja minėtiems straipsniams dėl jos trumpumo.
Komisija tranzito leidimo procedūrą vertina kaip administracinį teisės aktų nustatytą etapą, einantį prieš pačią transporto
priemonės registravimo procedūrą, kai Suomijos rezidentas nori įvežti teisėtai kitoje valstybėje narėje įregistruotą transporto
priemonę.
Komisija mano, kad tokio leidimo įvedimas turi kiekybinio importo apribojimo arba lygiaverčio poveikio priemonės EB 28 straipsnio
prasme požymių, nes Suomijos rezidentas neturi jokios teisės aktais nustatytos garantijos, kad galėtų pradėti eksploatuoti
Suomijoje teisėtai kitoje valstybėje narėje įregistruotą transporto priemonę, kurią jis įveža į Suomiją.
Komisijos nuomone, iš Nutarimo dėl registravimo 48 straipsnio, be kita ko, matyti, kad tranzito leidimo išdavimas yra paliktas
kompetentingų valdžios institucijų nuožiūrai, todėl prašymą jį gauti pateikęs asmuo neturi jokios garantijos, kad šis leidimas
jam bus išduotas.
Ji teigia, jog transporto priemonės valdytojas paprastai turi sustoti Suomijos pasienyje tam, kad paprašytų tranzito leidimo
ir bet kuriuo atveju tam, kad pateiktų prašymą išduoti leidimą, net jei jis pateikiamas iš anksto prieš kertant sieną, transporto
priemonę norintis įvežti asmuo turi nuvykti į muitinės įstaigą. Be to, tranzito leidimo išdavimas susijęs su tam tikromis
išlaidomis.
Galiausiai Komisija pripažįsta, kad tranzito leidimo išdavimo nepateisina jokie privalomieji bendrojo intereso pagrindai,
kaip jie suprantami pagal EB 30 straipsnį. Konkrečiai tariant, jis netenkina nei mokesčių kontrolės veiksmingumo reikalavimų,
nei kelių eismo saugos tikslo.
Suomijos Respublika visų pirma teigia, kad tranzito leidimų tvarka, kuri skiriasi nuo pačios transporto priemonių registravimo
procedūros, nėra importo apribojimas EB 28 straipsnio prasme.
Pagrįsdama savo nuomonę ji tvirtina, kad ši tvarka taikoma tiek laikinam neįregistruotų ir neapmokestinamų transporto priemonių
naudojimui Suomijoje, tiek tais atvejais, kai asmuo, kurio įprastinė gyvenamoji vieta yra Suomijoje, įveža iš užsienio transporto
priemonę, kuri šioje valstybėje narėje nebuvo įregistruota. Ji patikslina, kad šio leidimo išdavimas neturi tiesioginio ryšio
su sienos kirtimu, nes jis susijęs tik su transporto priemonės eksploatavimo pradžia, todėl tranzito leidimo reikalavimas
vienodai taikomas visoms Suomijoje dar neįregistruotoms transporto priemonėms.
Suomijos Respublika nurodo ne tik nedideles su tranzito leidimo išdavimu susijusias išlaidas, bet ir šio leidimo gavimo procedūros
greitumą ir paprastumą, nes jis išduodamas be išankstinės transporto priemonės techninės apžiūros, o be to, pareiškėjas neprivalo
turėti transporto priemonės, kai pateikia prašymą išduoti tranzito leidimą.
Be to, ji pažymi, kad yra nustatytos tranzito leidimo išdavimo sąlygos ir todėl kompetentingų valdžios institucijų sprendimas
negali būti pagrįstas savavališku vertinimu.
Papildomai Suomijos Respublika nurodo, kad tranzito leidimo procedūra yra bet kuriuo atveju pateisinama, nes ji yra papraščiausias
būdas užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumo ir kelių eismo saugos tikslų įgyvendinimą.
Šiuo tikslu ji tvirtina, pirma, kad kai Suomijoje neįregistruota transporto priemonė eksploatuojama Suomijos teritorijoje,
turi egzistuoti galimybė be klaidos rizikos patikrinti, ar tai yra nuo vienkartinio mokesčio atleista transporto priemonė,
ar transporto priemonė, už kurią šis mokestis turi būti sumokėtas. Tranzito leidimo buvimas Suomijoje įprastai gyvenantiems
asmenims priklausančių transporto priemonių atžvilgiu leidžia patikimai nustatyti transporto priemonės eksploatavimo pradžios
datą, nuo kurios skaičiuojama atleisto nuo mokesčio naudojimo trukmė, ir išvengti masinio užsienio numerio ženklus turinčių
transporto priemonių patikrinimo kelyje, o tai būtų būtina nesant šio leidimo.
Antra, Suomijos Respublika teigia, kad tranzito leidimo tvarka garantuoja, jog duomenys, susiję su naudojama transporto priemone
ir šio leidimo turėtoju, bus pateikti transporto priemonių registrui. Šio registro atnaujinimas yra būtinas siekiant kontroliuoti
metinio mokesčio rinkimą. Be to, šie duomenys yra būtini atsižvelgiant į kelių eismo saugos tikslą, ypač kelių taisyklių pažeidimo
ar avarijos atveju.
Kalbant apie tranzito leidimo galiojimo trukmę, ši valstybė narė mano, kad ji atitinka proporcingumo principą ir todėl neprieštarauja
EB 28 ir 30 straipsniams. Ji pažymi, kad pateikus prašymą galiojimo trukmė gali būti pratęsta.

Teisingumo Teismo vertinimas
Komisija kaltina Suomijos Respubliką, kad ji neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 ir 30 straipsnius reikalaudama, jog Suomijoje
gyvenamąją vietą turintis asmuo, kuris nori įvežti teisėtai kitoje valstybėje narėje įregistruotą transporto priemonę, prašytų
išduoti tranzito leidimą tam, kad jis galėtų pradėti eksploatuoti šią transporto priemonę prieš ją įregistruojant Suomijoje
ir prieš sumokant transporto priemonių mokesčius.
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, EB 28 straipsnyje numatytas apribojimams lygiaverčio poveikio priemonių draudimas
apima bet kokius valstybių narių teisės aktus, galinčius tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai sudaryti kliūčių
prekybai Bendrijos viduje (be kita ko, žr. 2003 m. birželio 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑420/01, Rink. p. I‑6445, 25 punktą; 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
, C‑192/01, Rink. p. I‑9693 39 punktą; 2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑41/02, Rink. p. I‑11375 39 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
De Groot en Slot Allium ir Bejo Zaden
, C‑147/04, Rink. p. I‑245, 71 punktą).
Be to, Teisingumo Teismas jau turėjo progą nuspręsti, kad santykiuose Bendrijos viduje EB 28 straipsnis neleidžia taikyti
nacionalinės teisės aktų, kurie palieka galioti, nors ir visiškai formalų, importo licencijos reikalavimą ar kitą panašią
procedūrą (šiuo klausimu žr. 1983 m. vasario 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, pavadinto „Pienas UHT“, 124/81, Rink. p 203, 9 punktą; 1990 m. liepos 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑304/88, Rink. p. I‑2801, 9 punktą ir 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo
Ahokainen ir Leppik
, C‑434/04, Rink. p. I‑0000, 20 punktą).
Akivaizdu, kad tranzito leidimų tvarka, teisėtai kitoje valstybėje narėje įregistruotos ir Suomijos rezidento įvežtos transporto
priemonės eksploatavimo pradžiai Suomijoje nustatanti formalius reikalavimus, gali sudaryti kliūčių automobilių prekybai Bendrijos
viduje ir trukdyti prekių, kurios teisėtai pagamintos ir (arba) kuriomis teisėtai prekiaujama kitose valstybėse narėse, patekimą
į rinką.
Kliūtį ypač sudaro veiksmai, kurių turi imtis kitos valstybės narės kilmės automobilio valdytojas, iki ši transporto priemonė
galės būti teisėtai naudojama Suomijos teritorijoje, t. y. veiksmai, dėl kurių suinteresuotasis asmuo gali būti įpareigotas
sustoti pasienio poste tam, kad gautų tranzito leidimą, ir kurie bet kuriuo atveju susiję su išlaidomis, nes šis leidimas
nėra nemokamas. Be to, neturint tokio leidimo kertant sieną, transporto priemonės iš esmės negalima pradėti eksploatuoti.
Be to, tranzito leidimo išdavimas, kuriam netaikomas joks terminas nuo prašymo gauti šį leidimą pateikimo, pagal Nutarimo
dėl registravimo 48 straipsnio 1 dalį nėra atitinkamų tarnybų pareiga, o tai, beje, patvirtino Suomijos Respublika per teismo
posėdį.
Taigi, atsižvelgiant į kompetentingų institucijų turimus įgaliojimus, prašymą pateikusiam asmeniui nėra garantuojama, kad
per protingą terminą jis gaus tranzito leidimą, būtiną transporto priemonei pradėti eksploatuoti pagal teisės aktais įtvirtintus
reikalavimus. Galimybė pareikšti ieškinį dėl administracinio sprendimo atmesti pateiktą prašymą išduoti šį leidimą šiuo atveju
įtakos neturi.
Taigi laisvas judėjimas yra teisė, naudojimasis kuria negali priklausyti nuo nacionalinės tarnybos diskrecijos ar tolerancijos
(žr. minėto sprendimo
Pienas

UHT
10 punktą).
Galiausiai neginčytina, kad nagrinėjamas dokumentas galioja tik trumpą laikotarpį ir kad egzistuoja pavojus, jog pasibaigus
Suomijos teisės aktuose numatytam septynių dienų terminui transporto priemonė negalės būti naudojama, kol nebus atlikta galutinė
registracija ir sumokėtas mokestis.
Nors nagrinėjamas tranzito leidimas patenka į EB 28 straipsnio taikymo sritį, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti,
kad nacionalinės teisės aktai, kurie sudaro kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonę, gali būti pateisinami
EB 30 straipsnyje išvardytais bendrojo intereso pagrindais arba imperatyviais reikalavimais (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑420/01 29 punktą ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑270/02, Rink. p. I‑1559, 21 punktą). Abiem atvejais nacionalinė nuostata turi būti tinkama užtikrinti jos siekiamo tikslo
įgyvendinimą ir neturi viršyti to, kas būtina jam pasiekti (be kita ko, žr. 2002 m. birželio 20 d. Sprendimo
Radiosistemi
, C‑388/00 ir C‑429/00, Rink. p. I‑5845, 40–42 punktus ir 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo
ATRAL
, C‑14/02, Rink. p. I‑4431, 64 punktą).
Šiuo atžvilgiu kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi įrodyti, pirma, kad jų teisės aktai yra būtini vienam
ar keliems EB 30 nurodytiems tikslams arba imperatyviems reikalavimams įgyvendinti, ir, antra, kad šie teisės aktai atitinka
proporcingumo principą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
ATRAL
67 punktą; minėto 2003 m. birželio 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
30 ir 31 punktus bei 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑270/02, 22 punktą).
Kalbant visų pirma apie Suomijos Respublikos pateiktą argumentą, kad tranzito leidimas yra būtinas kelių eismo saugos tikslui
pasiekti, nes, be kita ko, jis leidžia tiksliai identifikuoti aptariamas transporto priemones dėl transporto priemonių registre
esančių duomenų atnaujinimo, neginčijama, jog kelių eismo sauga yra privalomasis bendrojo intereso pagrindas, galintis pateisinti
kliūtį laisvam prekių judėjimui (be kita ko, žr. 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo
Van Schaik
, C‑55/93, Rink. p. I‑4837, 19 punktą; 2000 m. spalio 12 d. Sprendimo
Snellers
, C‑314/98, Rink. p. I‑8633, 55 punktą ir 2002 m. kovo 21 d. Sprendimo
Cura Anlagen
, C‑451/99, Rink. p. I‑3193, 59 punktą).
Tačiau nėra įrodyta, kad išduodant tranzito leidimą, kartu ant transporto priemonių priklijuojant pirminę registraciją pakeičiančius
tranzito lipdukus bei įtraukiant su šiuo leidimu susijusius duomenis į transporto priemonių registrą, iš tikrųjų siekiama
įgyvendinti kelių eismo saugos tikslą, nes šio leidimo reikalavimas taikomas ne visoms kitoje valstybėje narėje įregistruotoms
transporto priemonėms, eksploatuojamoms Suomijos teritorijoje.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kaip pastebėjo ir generalinis advokatas savo išvados 72 punkte, kad Suomijoje, laukiant,
kol transporto priemonės bus įregistruotos galutinai, gali būti identifikuoti pastarųjų techniniai duomenys, nepaisant to,
kokioje valstybėje narėje jos yra įregistruotos, nes visos valstybės narės turi transporto priemonių registravimo sistemą
(šiuo klausimu žr. 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo
Komisija prieš Suomiją
, C‑232/03, Rink. p. I‑0000, 51 punktą).
Iš to, kas pasakyta, matyti, jog Suomijos vyriausybė neįrodė, jog kelių eismo saugos tikslas gali pateisinti tranzito leidimo
procedūrą.
Antra, kalbant apie argumentą, susijusį su būtinybe tranzito leidimu užtikrinti veiksmingą mokesčių kontrolę, nes toks tikslas
pagal nusistovėjusią teismo praktiką yra imperatyvus reikalavimas, galintis pateisinti EB 28 straipsniu draudžiamą lygiaverčio
poveikio priemonę (be kita ko, žr. 1987 m. kovo 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, 176/84, Rink. p. 1193, 25 punktą), neginčijama, jog Suomijos Respublika gali teisėtai nustatyti kontrolės procedūras, leidžiančias
patikrinti, kurios transporto priemonės, nors jos ir turi būti įregistruotos Suomijoje, laikinai gali būti atleidžiamos nuo
transporto priemonių mokesčio.
Tačiau dėl vertinimo, pateiktino dėl ginčijamų teisės aktų proporcingumo, ir klausimo, ar siekiamas tikslas gali būti pasiektas
mažiau prekybą Bendrijos viduje paveikiančiais apribojimais, reikia konstatuoti, kad Suomijos Respublika konkrečiai neįrodo
aptariamo laisvo prekių judėjimo apribojimo proporcingumo siekiamo tikslo atžvilgiu.
Iš tikrųjų mažiau ribojančios priemonės galėtų užtikrinti panašų rezultatą ir leistų nustatyti transporto priemonės naudojimo
pradžią, kol transporto priemonių mokesčiai dar nesumokėti. Šiuo atžvilgiu ypač iš pareiškimų, kuriais pasikeista, ir teisminių
ginčų per teismo posėdį bei generalinio advokato išvados 83 punkto matyti, kad viena iš šių priemonių yra nustatyti privalomą
tvarką transporto priemonės savininkui arba valdytojui savo iniciatyva pranešti apie eksploatavimo pradžią kartu nustatant
atitinkamas sankcijas, jei šis administracinis formalumas būtų neįvykdytas. Tokio pranešimo atveju būtų tinkama nustatyti
protingą terminą, prasidedantį nuo pranešimo apie eksploatavimo pradžią, per kurį mokesčio mokėtojui būtų leidžiama naudoti
transporto priemonę nesumokėjus transporto priemonių mokesčių.
Atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta, reikia konstatuoti, kad, kitoje valstybėje narėje teisėtai įregistruotoms ir naudojamoms
transporto priemonėms pradėti eksploatuoti reikalaudama tranzito leidimo, kaip antai numatytas Nutarime dėl registravimo,
Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 ir 30 straipsnius.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Suomijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji turi
jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Kitoje valstybėje narėje teisėtai įregistruotoms ir naudojamoms transporto priemonėms pradėti eksploatuoti reikalaudama tranzito
leidimo, kaip antai numatytas 1995 m. gruodžio 18 d. Nutarime Nr. 1598/1995 dėl transporto priemonių registravimo (asetus
ajoneuvojen rekisteröinnistä (1598/1995)), Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 ir 30 straipsnius.
2.
Priteisti iš Suomijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: suomių.