CELEX: 62006CJ0441
Statligt stöd
Skyldighet att återkräva stödet
Skyldighet till lojalt samarbete

Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Frankrike har åsidosatt sina
skyldigheter enligt artiklarna 2 och 3 i kommissionens beslut 2005/709/EG av den 2 augusti 2004 om det statliga stöd som Frankrike
genomfört till förmån för France Télécom (EUT L 269, 2005, s. 30) (nedan kallat det angripna beslutet), artikel 249 fjärde
stycket EG och artikel 10 EG, genom att inte ha verkställt ovannämnda beslut inom den angivna fristen.

Bakgrunden till tvisten
France Télécom (nedan kallat FT) utövar verksamhet som operatör och leverantör av telekommunikationsnät och telekommunikationstjänster.
FT är bland annat verksamt på följande marknader: fast telefoni, mobil telefoni, Internet, samt andra informationstjänster,
företagstjänster, TV-sändning och kabel-TV.
Genom undantag från ordningen avseende kommunal företagsskatt i den allmänna lag som var tillämplig i Frankrike (artiklarna 1147
och följande i den franska allmänna skattelagen (code général des impôts)) (nedan kallad CGI) enligt vilken enskilda och juridiska
personer som normalt bedriver egenföretagarverksamhet årligen skall erlägga kommunal företagsskatt, har två efter varandra
följande skatteordningar vilka skiljer sig från allmän lag upprättats till förmån för FT. En övergångsordning som gällde från
den 1 januari 1991 till den 31 december 1993 vilken följdes av en slutgiltig ordning som gällde från och med den 1 januari 1994.
Denna sistnämnda ordning avskaffades med verkan från och med den 31 december 2002.
I övergångsordningen (1991–1993) föreskrevs, med tillämpning av artikel 19 i lag nr 90-568 av den 2 juli 1990 om organisationen
av den offentliga post- och telekommunikationsverksamheten (loi n° 90-568 du 2 juillet 1990, relative à l’organisation du
service public de la poste et des télécommunications) (JORF av den 8 juli 1990, s. 8069), att FT under denna period i likhet
med staten, inte omfattades av skatteplikt avseende skatter såsom kommunal företagsskatt, fastighetsskatt eller bolagsskatt.
I den slutliga ordningen (1994–2002) föreskrevs att FT, i enlighet med artikel 18 i den nämnda lagen och artikel 1654 i CGI,
omfattades av den allmänna skattelagstiftningen från och med den 1 januari 1994, med undantag för direkta lokala skatter för
vilka det i de tillämpliga bestämmelserna föreskrevs särskilda villkor avseende skattesatsen, underlaget och reglerna för
beskattning.
Dessa ordningar har varit föremål för ett formellt granskningsförfarande enligt artikel 88.2 EG i enlighet med det beslut
som kommissionen underrättade Republiken Frankrike om den 31 januari 2003 (EUT C 57, s. 5).
I punkterna 33 och 53 i det angripna beslutets skäl har kommissionen fastslagit att övergångsordningen inte utgjorde statligt
stöd. Däremot fastslog kommissionen i punkterna 42 och 60 i dessa skäl att skillnaden mellan den kommunala företagsskatt som
FT faktiskt betalat och den som borde ha betalats enligt allmän skattelagstiftning mellan den 1 januari 1994 och den 31 december 2002
utgjorde statligt stöd som olagligt genomförts i strid med artikel 88.3 i EG‑fördraget.
Det exakta belopp som skulle återkrävas fastställdes inte i det angripna beslutet. Kommissionen uppskattade dock, i punkt 59
i skälen till det sistnämnda beslutet, att det berörda beloppet borde ligga inom ett intervall från 798 till 1 140 miljoner euro
i kapital jämte ränta från den dag det ställdes till mottagarens förfogande, fram till dagen då det återkrävs. I detta avseende
anges i samma punkt att det exakta stödbelopp som skall återkrävas skall fastställas av kommissionen i samarbete med de franska
myndigheterna inom ramen för förfarandet för återkrav av stöd, senast den 1 november 2004.
Den bindande delen i det angripna beslutet har följande ordalydelse:
”Artikel 1
Det statliga stöd som Frankrike olagligt beviljat i strid med artikel 88.3 i EG‑fördraget till förmån för France Télécom genom
den ordning för kommunal företagsskatt som var tillämplig på detta företag under perioden den 1 januari 1994 till den 31 december 2002
(som anges i lag nr 90-568 (artikel 18) och artikel 1654 i den franska skattelagstiftningen) är oförenligt med den gemensamma
marknaden.
Artikel 2
1. Frankrike skall vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att från France Télécom återkräva det stöd som avses i artikel 1.
2. Återkravet skall ske utan dröjsmål och i enlighet med förfarandena i nationell lagstiftning, under förutsättning att dessa
förfaranden möjliggör en omedelbar och effektiv verkställighet av beslutet.
3. Det stöd som skall återkrävas skall innefatta ränta som löper från den dag det stod till stödmottagarens förfogande till
den dag det återbetalas.
4. Räntan skall beräknas på grundval av bestämmelserna i kapitel V i förordning (EG) nr 794/2004 av den 21 april 2004 avseende
genomförandet av rådets förordning (EG) nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG‑fördraget [EUT L 140,
s. 1].
Artikel 3
Frankrike skall inom två månader från delgivningen av detta beslut underrätta kommissionen om vilka åtgärder som har vidtagits
för att följa beslutet. För detta ändamål skall Frankrike använda det frågeformulär som bifogats detta beslut.
…”
Mellan den 17 september 2004 och den 10 augusti 2006 utväxlade kommissionen och de franska myndigheterna åtskilliga skrivelser
avseende de åtgärder som skulle vidtas för att genomföra det angripna beslutet. Ett flertal möten mellan kommissionen och
dessa myndigheter har dessutom anordnats i detta syfte.
Under denna skriftväxling föreslog kommissionen i ett meddelande av den 23 december 2005 att stödbeloppet som FT hade erhållit
skulle fastställas
–        till ett belopp om 635 miljoner euro exklusive ränta för perioden1994–1999, och
–        till ett belopp om 293 miljoner euro exklusive ränta för perioden 2000–2002.
Enligt kommissionen uppgick således stödbeloppet till 928 miljoner euro exklusive ränta. I samma meddelande uppmanade kommissionen
de franska myndigheterna att vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva beloppet jämte ränta från mottagaren och informera
kommissionen härom senast den 20 januari 2006.
I det nämnda meddelandet uppgav kommissionen även för de franska myndigheterna att om de ville lämna förtydliganden eller
göra konkreta och konstruktiva ändringar avseende det antagna beslutet skulle de inkomma med dessa senast samma dag.
Eftersom kommissionen ansåg att de nämnda myndigheternas uppföljning av begäran var otillfredsställande beslutade kommissionen
att väcka talan vid domstolen.

Talan

Parternas argument
Kommissionen har konstaterat att det ifrågavarande stödet mer än två år efter det angripna beslutet inte har återbetalats.
Det nationella genomförandeförfarandet av detta beslut har inte inletts, ens avseende det belopp som svarar mot den undre
gränsen av intervallet som avses i punkt 59 i den bindande delen av det angripna beslutet, det vill säga 798 miljoner euro
jämte ränta.
Kommissionen har erinrat om att uteblivna återkrav av stöd inte kan motiveras av praktiska svårigheter som tillstöter vid
fastställandet av det belopp som skall återkrävas. I ett sådant fall skall kommissionen och den berörda medlemsstaten samarbeta
lojalt för att övervinna sådana svårigheter i enlighet med den skyldighet som föreskrivs i artikel 10 EG.
Kommissionen har framhållit att den har lämnat förslag avseende stödbeloppet som skall återkrävas och uppmanat de franska
myndigheterna att lämna lämpliga förslag i detta avseende. Dessa myndigheter har emellertid inskränkt sig till att ifrågasätta
den antagna ståndpunkten utan att föreslå alternativa lösningar.
Kommissionen har understrukit att intervallet som avses i punkt 59 i den bindande delen av det angripna beslutet motiveras
av omständigheten att stödbeloppet som skall återkrävas endast kan ligga mellan beloppen 798 och 1 140 miljoner euro, vilka
är minimi- respektive maximalbeloppen mellan vilka det slutliga beloppet skall fastställas.
Kommissionen anser att endast ett återkrav av ett minimibelopp som svarar mot intervallets nedre gräns, det vill säga 798 miljoner
euro, är godtagbart för att säkerställa ett effektivt återkrav av det statliga stöd som FT har mottagit.
Av detta har kommissionen dragit slutsatsen att Republiken Frankrike inte har vidtagit nödvändiga åtgärder för att säkerställa
att det angripna beslutet genomförs korrekt, omedelbart och effektivt. Ett sådant beteende strider mot skyldigheten att samarbeta
lojalt såsom föreskrivs i artikel 10 EG. De berörda myndigheterna i denna medlemsstat har aldrig visat prov på en konstruktiv
attityd för att fastställa det stödbelopp som skall återbetalas.
Republiken Frankrike har framhållit att det i det angripna beslutet varken fastställs ett belopp avseende stödet som skall
återkrävas eller kriterier eller parametrar för att beräkna detta. I punkt 59 i detta beslut har kommissionen förbehållit
sig behörigheten att fastställa det stödbelopp som skall återkrävas.
Denna medlemsstat har gjort gällande att kommissionen i vart fall skulle ha framlagt en tillräckligt exakt och tillförlitlig
beräkningsmetod som gör det möjligt att fastställa det stödbelopp som skall återkrävas. Eftersom kommissionen inte har gjort
detta har det inte varit möjligt för de nationella myndigheterna att återkräva stödet.
Enligt Republiken Frankrikes mening ändras inte denna tolkning av det angripna beslutet av att de nationella myndigheterna,
i enlighet med artikel 2 i detta beslut, skall vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att återkräva det ifrågavarande stödet.
Den bindande delen i nämnda beslut hör ihop med beslutets skäl och skall tolkas med beaktande av de omständigheter som har
lett fram till att det antogs.
Denna medlemsstat har i detta avseende klargjort att inte ens det belopp som motsvarar den undre gränsen i intervallet som
nämns i punkt 59 i den bindande delen av det angripna beslutet är relevant eftersom detta intervall endast är av vägledande
karaktär. Det är därför inte möjligt att använda de belopp som fastställts i intervallet för att återkräva stödet.
Republiken Frankrike har erinrat om att den till följd av ett förslag från kommissionen hade erhållit FT:s tillstånd att belägga
en betydande summa, nämligen 500 miljoner, eller rent av 600 miljoner euro med kvarstad. Denna kvarstad skulle ha berövat
FT den konkurrensfördel som det ifrågavarande stödet antogs ha gett företaget. Kommissionen underkände emellertid denna lösning.
Republiken Frankrike har tillagt att de nationella myndigheterna har identifierat svagheterna i den beräkningsmetod som kommissionen
har använt. Åtskilliga skriftväxlingar och arbetsmöten mellan medlemsstatens myndigheter och kommissionen ägde för övrigt
rum mellan september 2004 och augusti 2006. Det har följaktligen inte kunnat påvisas att skyldigheten att samarbeta lojalt
som föreskrivs i artikel 10 EG har åsidosatts.

Domstolens bedömning
Åsidosättande av artiklarna 2 och 3 i det angripna beslutet
Det skall inledningsvis erinras om att den enda grund som en medlemsstat kan åberopa till sitt försvar, vid en talan om fördragsbrott
som kommissionen väckt med stöd av artikel 88.2 EG, är att det föreligger ett absolut hinder för verkställighet av det ifrågavarande
beslutet (dom av den 4 april 1995 i mål C‑348/93, kommissionen mot Italien, REG 1995, s. I‑673, punkt 16, av den 22 mars 2001
i mål C‑261/99, kommissionen mot Frankrike, REG 2001, s. I‑2537, punkt 23 och av den 2 juli 2002 i mål C‑499/99, kommissionen
mot Spanien, REG 2002, s. I‑6031, punkt 21).
Det framgår också av domstolens rättspraxis att en medlemsstat, som vid verkställandet av ett kommissionsbeslut angående statligt
stöd möter oförutsedda och oförutsägbara svårigheter, oavsett om de är av politisk, juridisk eller praktisk natur, eller som
blir varse följder som kommissionen inte har förutsett, bör underställa kommissionen dessa problem för bedömning, med förslag
på lämpliga förändringar av det ifrågavarande beslutet. I ett sådant fall bör kommissionen och medlemsstaten samarbeta med
god vilja för att övervinna svårigheterna, med fullt iakttagande av bestämmelserna i EG‑fördraget, i synnerhet bestämmelserna
avseende stödåtgärder (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 24, dom av den 3 juli 2001 i mål C‑378/98,
kommissionen mot Belgien, REG 2001, s. I‑5107, punkt 31, och domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien, punkterna 24
och 25).
Domstolen har dessutom fastslagit att det inte i någon gemenskapsrättslig bestämmelse föreskrivs att kommissionen skall fastställa
det exakta stödbelopp som skall återbetalas när den förordnar att ett stöd som har förklarats vara oförenligt med den gemensamma
marknaden skall återbetalas. Det är tillräckligt att kommissionens beslut innehåller uppgifter som gör det möjligt för beslutets
adressat att själv utan alltför stora svårigheter fastställa detta belopp (se bland annat dom av den 12 oktober 2000 i mål C‑480/98,
Spanien mot kommissionen, REG 2000, s. I‑8717, punkt 25 och av den 12 maj 2005 i mål C‑415/03, kommissionen mot Grekland,
REG 2000, s. I‑3875, punkt 39).
Det är inom den på detta sätt beskrivna rättsliga ram som Republiken Frankrikes argumentation skall bedömas.
Avseende argumentet att kommissionen skulle ha förbehållit sig behörigheten att fastställa det stödbelopp som skall återkrävas
av mottagaren, är det tillräckligt att erinra om att det i punkt 59 i skälen till det angripna beslutet anges att detta belopp
borde ligga inom ett intervall från 798 till 1140 miljoner euro i kapital.
Det följer av punkt 54 i skälen till detta beslut att kommissionen har fastställt det sista av dessa belopp till följd av
de franska myndigheternas meddelande av den 15 maj 2003 avseende underbeskattningen av FT i samband med ordningen för kommunal
företagsskatt mellan år 1994 och år 2002. Enligt punkt 58 i dessa skäl fastställdes det första av dessa belopp utifrån ett
meddelande från dessa myndigheter av den 16 juli 2004. Dessa två belopp har för övrigt delats upp, såsom framgår av tabellerna
i de nämnda punkterna, i årliga belopp avseende perioden som motsvarar åren 1994–2002.
Av detta följer att beloppet om 798 miljoner euro skall anses utgöra det lägsta stödbelopp som skall återkrävas i enlighet
med artikel 2 i det angripna beslutet. Den bindande delen i ett beslut avseende statligt stöd kan inte skiljas från sin motivering,
och om beslutet behöver tolkas skall det således ske med beaktande av de skäl som föranledde att det antogs (se särskilt dom
av den 15 maj 1997 i mål C‑355/95 P, TWD mot kommissionen, REG 1997, s. I‑2549, punkt 21).
Det är förvisso ostridigt att kommissionen i punkt 59 i skälen till det angripna beslutet verkligen hade angett att det exakta
stödbelopp som skall återkrävas skulle fastställas av kommissionen själv. Det angavs emellertid också i nämnda punkt att detta
belopp skall fastställas i samarbete med de franska myndigheterna inom ramen för förfarandet för återkrav av stöd, senast
den 1 november 2004. Genomförandet av förfarandet för återkrav av stöd var följaktligen inte beroende av att det nämnda beloppet
skulle fastställas. Omständigheten att det exakta stödbelopp som skulle återkrävas inte hade fastställts slutgiltigt hindrade
följaktligen varken att dessa myndigheter genomförde förfarandet för återkrav av ett lägsta stödbelopp eller att de samarbetade
effektivt för att fastställa det slutgiltiga stödbeloppet.
Under dessa omständigheter kan Republiken Frankrikes argument att de belopp som nämns i punkt 59 i skälen till det angripna
beslutet endast är av vägledande karaktär, utan bindande rättslig verkan, inte heller godtas.
Avseende argumentet att kommissionen inte har framlagt någon tillförlitlig beräkningsmetod som gör det möjligt att fastställa
det stödbelopp som skall återkrävas, är det tillräckligt att konstatera att jämförelsen mellan å ena sidan den beskattning
som verkligen har tillämpats avseende FT och å andra sidan den som skulle tillämpats avseende FT i enlighet med allmänna bestämmelser
om kommunal företagsskatt har varit föremål för fördjupade analyser alltsedan granskningsförfarandet som föreskrivs i artikel 88.2 EG
inleddes.
Inom ramen för detta förfarande har kommissionen utformat parametrar som har möjliggjort för de franska myndigheterna att
lämna ett slutgiltigt förslag avseende det stödbelopp som skall återbetalas.
Kommissionen har lämnat erforderliga anvisningar i detta hänseende i synnerhet i punkterna 25–38, 60–67 och 72–80 i beslutet
om att inleda det formella granskningsförfarandet av den 31 januari 2003 och särskilt i punkterna 34–44 i skälen till det
angripna beslutet.
De nationella myndigheterna förfogade följaktligen över [tillräcklig] information för att föreslå kommissionen ett exakt belopp
som skulle ha visat att FT underbeskattats mellan åren 1994 och 2002. Det är de nationella myndigheterna som har de bästa
möjligheterna att fastställa såväl lämpliga metoder för att återkräva ett otillbörligt utbetalat statligt stöd som de exakta
belopp som skall återkrävas (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Belgien, punkterna 50–51).
Kommissionens beslut innehåller ändamålsenliga anvisningar för att Republiken Frankrike själv, utan överdrivna svårigheter,
skall kunna fastställa det slutgiltiga stödbelopp som skall återkrävas. Det nämnda beloppet skall ligga inom det intervall
som kommissionen har fastställt.
Av detta följer att Republiken Frankrikes argument, att kommissionen inte har framlagt någon tillförlitlig beräkningsmetod
som gör det möjligt att fastställa det stödbelopp som skall återkrävas, inte kan godtas.
Vad slutligen gäller den nämnda medlemsstatens argument att det är omöjligt att med säkerhet fastställa det stödbelopp som
skall återkrävas, skall det erinras om att domstolen, i fall då ett stort antal företag ingår i ett sådant återkravsförfarande
i kombination med åtskilliga individuella beräkningsfaktorer, har fastslagit att sådana svårigheter att genomföra berörda
beslut inte utgör ett absolut hinder i den mening som avses i ovannämnda rättspraxis (se särskilt dom av den 29 januari 1998
i mål C‑280/95, kommissionen mot Italien, REG 1998, s. I‑259, punkterna 18 och 23, och domen i det ovannämnda målet kommissionen
mot Belgien, punkterna 41 och 42). Det har inte visats genom handlingarna i målet att problemen som förekommer, i förevarande
fall, avseende beräkningen av stödbeloppet som skall återkrävas, är allvarligare än de som var för handen i de fall som ledde
fram till de ovannämnda domarna.
Det skall också framhållas att farhågor om interna svårigheter vid genomförandet av ett beslut om statligt stöd inte motiverar
att en medlemsstat inte uppfyller de skyldigheter som ankommer på den i enlighet med gemenskapsrätten (se, för ett liknande
resonemang, dom av den 7 december 1995 i mål C‑52/95, kommissionen mot Frankrike, REG 1995, s. I‑4443, punkt 38, av den 9 december 1997
i mål C‑265/95, kommissionen mot Frankrike, REG 1997, s. I‑6959, punkt 55, samt domen i det ovannämnda målet av den 29 januari 1998,
kommissionen mot Italien, punkt 16).
Domstolen finner följaktligen att Republiken Frankrike har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 2 och 3 i det angripna
beslutet liksom artikel 249 fjärde stycket EG.
Åsidosättande av artikel 10 EG
Det skall inledningsvis erinras om att medlemsstaterna genom artikel 10 EG åläggs att underlätta att gemenskapens uppgifter
fullgörs och att avstå från varje åtgärd som kan äventyra att fördragets mål uppnås (se dom av den 14 juli 2005 i mål C‑433/03,
kommissionen mot Tyskland, REG 2005, s. I‑6985, punkt 63).
Avseende den anmärkning som kommissionen har gjort i detta avseende i förevarande mål skall det noteras att kommissionen,
under den skriftväxling med de franska myndigheterna som har ägt rum sedan det angripna beslutet antogs, i åtskilliga meddelanden
har bett om ett visst antal upplysningar för att i samförstånd med dessa myndigheter fastställa det slutliga stödbelopp som
skall återkrävas.
Det skall tilläggas att kommissionen, inom ramen för förhandlingarna med de franska myndigheterna som syftade till att genomföra
det angripna beslutet, i ett meddelande av den 23 december 2005 fastställde stödbeloppet som skall återbetalas till 928 miljoner euro
utan ränta.
De franska myndigheterna har varken ansett det lämpligt att tydligt ta ställning i denna fråga eller att ge kommissionen ett
konkret motförslag på belopp.
Även om Republiken Frankrike under hela sin skriftväxling med kommissionen sedan det angripna beslutet antogs har bestritt
detsamma (och i synnerhet kvalificeringen av den skatteordning som var tillämplig avseende FT mellan år 1994 och år 2002 såsom
statligt stöd) befriade detta inte Republiken Frankrike på något sätt från att genomföra det nämnda beslutet.
Republiken Frankrike har även framfört åtskilliga förfrågningar avseende nödvändiga beräkningsparametrar för att fastställa
det stödbelopp som skall återkrävas. Den har dessutom upprepade gånger uttalat att det var tekniskt omöjligt att fastställa
en precis och tillförlitlig metod och följaktligen att på ett exakt och obestridligt sätt beräkna de belopp avseende den kommunala
företagsskatten som FT skulle ha erlagt om allmänna bestämmelser om kommunal företagsskatt hade varit tillämpliga på FT. Härav
drog denna medlemsstat slutsatsen, vilken upprepas i flera meddelanden skrivna mellan år 2005 och år 2006, att det inte fanns
någon hållbar rättslig grund för att kunna inleda ett återkravsförfarande utan betydande risk för rättsliga tvister.
Med beaktande av dessa slutsatser och mot bakgrund av det ovanstående fastslår domstolen att Republiken Frankrike i förhållande
till kommissionen har visat prov på bristande samarbete och inte medverkat i tillräcklig utsträckning för att genomföra det
angripna beslutet.
Nämnda myndigheters handlande skall därför anses utgöra ett åsidosättande av artikel 10 EG.
Kommissionens talan är följaktligen välgrundad i dess helhet.
Av detta följer att Republiken Frankrike har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 2 och 3 i det angripna beslutet,
artikel 249 fjärde stycket EG och artikel 10 EG, genom att inte ha genomfört ovannämnda beslut inom den angivna fristen.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Republiken Frankrike skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Frankrike
har tappat målet, skall denna stat förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:
1)
Republiken Frankrike har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 2 och 3 i kommissionens beslut 2005/709/EG av den 2 augusti 2004
om det statliga stöd som Frankrike genomfört till förmån för France Télécom, artikel 249 fjärde stycket EG och artikel 10
EG, genom att inte ha genomfört ovannämnda beslut inom den angivna fristen.
2)
Republiken Frankrike skall ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.