CELEX: 61989TJ0145
Konkurrence
overtrædelse af EØF-traktatens artikel 85

Sagens faktiske omstaendigheder
1 Naervaerende sag vedroerer Kommissionens beslutning 89/515/EOEF af 2. august 1989 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.553 ° Armeringsnet, EFT L 260, s. 1, herefter benaevnt "beslutningen"), hvorved fjorten producenter af armeringsnet blev paalagt en boede for overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1. Det produkt, der er genstand for Kommissionens beslutning, er armeringsnet. Armeringsnet er praefabrikerede armeringer af glat eller profileret koldtrukken staaltraad, som ved punktsvejsning i rette vinkler forbindes til et net. Det benyttes inden for naesten alle anvendelsesomraader for armeret jernbetonkonstruktion.
2 Fra 1980 udviklede der sig inden for denne sektor paa det tyske og franske marked samt Benelux-markedet en raekke aftaler og forskellige former for praksis, som ligger til grund for beslutningen.
3 Med hensyn til det tyske marked gav Bundeskartellamt den 31. maj 1983 tilladelse til et strukturkrisekartel bestaaende af de tyske producenter af armeringsnet. Tilladelsen blev forlaenget én gang og udloeb i 1988. Formaalet med kartellet var en kapacitetsnedskaering, men kartelaftalen indeholdt ogsaa bestemmelser om kvoter og prisarrangementer, idet der dog kun blev givet tilladelse hertil i de foerste to aar (126. og 127. betragtning til beslutningen).
4 Den franske Commission de la concurrence afgav den 20. juni 1985 en udtalelse vedroerende konkurrencesituationen paa det franske marked for armeringsnet, som blev fulgt op af den franske oekonomi-, finans- og budgetministers beslutning nr. 85-6 DC af 3. september 1985, hvorved der blev paalagt en raekke franske selskaber boeder for i perioden 1982-1984 at have truffet foranstaltninger og ivaerksat en praksis, som havde til formaal og til foelge at begraense eller fordreje konkurrencen og at hindre, at markedet kunne fungere normalt.
5 Den 6. og 7. november 1985 foretog tjenestemaend fra Kommissionen i medfoer af artikel 14, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter benaevnt "forordning nr. 17"), samtidigt og uden forudgaaende varsel kontrolundersoegelser hos syv virksomheder og to sammenslutninger af virksomheder, nemlig Tréfilunion SA, Sotralentz SA, Tréfilarbed Luxembourg-Saarbruecken SARL, Ferriere Nord SpA (Pittini), Baustahlgewebe GmbH (BStG), Thibo Draad- en Bouwstaalprodukten BV (Thibodraad), Bekaert NV, Syndicat national du tréfilage d' acier (STA) og Fachverband Betonstahlmatten eV. Den 4. og 5. december 1985 blev der foretaget yderligere kontrolundersoegelser hos ILRO SpA, G.B. Martinelli, Usines Gustave Boël NV (afdeling Trébos), Tréfileries de Fontaine-l' Évêque (TFE), Frère-Bourgeois Commerciale SA (FBC), Van Merksteijn Staalbouw BV og ZND Bouwstaal BV.
6 Paa grundlag af det materiale, som blev fundet ved kontrolundersoegelserne, og de oplysninger, som blev indhentet i medfoer af artikel 11 i forordning nr. 17, fandt Kommissionen, at de paagaeldende producenter fra 1980 til 1985 havde overtraadt traktatens artikel 85 ved en raekke aftaler og forskellige former for samordnet praksis vedroerende fastsaettelse af leveringskvoter og priser for armeringsnet. Kommissionen indledte derfor proceduren i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, og den 12. marts 1987 fremsendte den meddelelse af klagepunkter til de paagaeldende virksomheder. Virksomhederne har besvaret disse klagepunkter. Den 23. og 24. november 1987 fandt der en hoering sted med deltagelse af repraesentanter for virksomhederne.
7 Efter afslutningen af denne procedure vedtog Kommissionen beslutningen. Det fremgaar heraf (22. betragtning), at konkurrencebegraensningerne havde form af en raekke aftaler og/eller samordnet praksis (herefter under ét benaevnt "aftaler") med det formaal at fastsaette priser og/eller leveringskvoter samt at opdele markederne for armeringsnet. Aftalerne vedroerte forskellige delmarkeder (de franske og tyske markeder samt Benelux-markedet), men paavirkede samtidig handelen mellem medlemsstater, fordi der deltog virksomheder fra flere medlemsstater. Det anfoeres i beslutningen: "I det foreliggende tilfaelde er der ikke saa meget tale om en global aftale mellem samtlige producenter i alle de paagaeldende medlemsstater, som om et kompleks bestaaende af flere aftaler med til dels skiftende deltagere. Aftalekomplekset har dog ved at regulere de enkelte delmarkeder foert til en vidtgaaende regulering af en betydelig del af faellesmarkedet."
8 Beslutningen har foelgende ordlyd:
"Artikel 1
Virksomhederne Tréfilunion SA, Société métallurgique de Normandie (SMN), CCG (TECNOR), Société de treillis et panneaux soudés (STPS), Sotralentz SA, Tréfilarbed SA, henholdsvis Tréfilarbed Luxembourg-Saarbruecken SARL, Tréfileries de Fontaine-l' Évêque, Frère-Bourgeois Commerciale (nu Steelinter SA), Usines Gustave Boël NV, afdeling Trébos, Thibo Draad- en Bouwstaalprodukten BV (nu Thibo Bouwstaal BV), Van Merksteijn Staalbouw BV, ZND Bouwstaal BV, Baustahlgewebe GmbH, ILRO SpA, Ferriere Nord SpA (Pittini) og G.B. Martinelli fu G.B. Metallurgica SpA har overtraadt EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, idet de i perioden fra den 27. maj 1980 til den 5. november 1985 i et eller flere tilfaelde deltog i en eller flere aftaler og/eller samordnet praksis (karteller), som bestod i fastsaettelse af salgspriser, begraensning af afsaetningen, opdeling af markederne og foranstaltninger med henblik paa anvendelse af og kontrol med disse aftaler.
Artikel 2
De i artikel 1 naevnte virksomheder skal ° saafremt de stadig er aktive inden for armeringsnet-sektoren i Faellesskabet ° straks ophoere med de konstaterede overtraedelser (hvis dette endnu ikke er sket) og i fremtiden i forbindelse med deres armeringsnet-aktiviteter afholde sig fra enhver aftale eller samordnet praksis med samme eller lignende formaal eller virkning.
Artikel 3
For de i artikel 1 anfoerte overtraedelser paalaegges der nedenstaaende virksomheder foelgende boeder:
1) Tréfilunion SA (TU) ° en boede paa 1 375 000 ECU
2) Société métallurgique de Normandie (SMN) ° en boede paa 50 000 ECU
3) Société des treillis et panneaux soudés (STPS) ° en boede paa 150 000 ECU
4) Sotralentz SA ° en boede paa 228 000 ECU
5) Tréfilarbed Luxembourg-Saarbruecken SARL ° en boede paa 1 143 000 ECU
6) Steelinter SA ° en boede paa 315 000 ECU
7) Usines Gustave Boël NV, afdeling Trébos ° en boede paa 550 000 ECU
8) Thibo Bouwstaal BV ° en boede paa 420 000 ECU
9) Van Merksteijn Staalbouw BV ° en boede paa 375 000 ECU
10) ZND Bouwstaal BV ° en boede paa 42 000 ECU
11) Baustahlgewebe GmbH (BStG) ° en boede paa 4 500 000 ECU
12) ILRO SpA ° en boede paa 13 000 ECU
13) Ferriere Nord SpA (Pittini) ° en boede paa 320 000 ECU
14) G.B. Martinelli fu G.B. Metallurgica SpA ° en boede paa 20 000 ECU
..."
9 Paa det for sagen relevante tidspunkt var Baustahlgewebe GmbH (herefter benaevnt "BStG") et joint venture-selskab, der ejedes af Thyssen Draht AG (34%), Kloeckner Draht GmbH (33,5%), Arbed (25,001%), Roesler Draht AG, Schwabenthal (7,499%). Selskabskapitalen androg 20 mio. DM. BStG havde egne produktionsanlaeg i Tyskland (Aalen ved Stuttgart og Glinde ved Hamburg). Selskabet ejede endvidere en raekke maskiner, som var installeret i anpartshavernes fabrikker, og solgte i eget navn de produkter, som blev fremstillet paa disse maskiner. Det var navnlig tilfaeldet med fabrikkerne i St. Ingbert (Tyskland) og Roermond (Nederlandene), som tilhoerte Arbed-koncernen. Med et aarligt salg paa ca. 320 000 tons havde BStG langt den stoerste markedsandel (ca. 36%) i Forbundsrepublikken Tyskland.
Retsforhandlinger
10 Sagsoegeren har paa denne baggrund ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 20. oktober 1989 anlagt naervaerende sag med paastand om annullation af beslutningen. Ti af de tretten andre virksomheder, beslutningen er rettet til, har ligeledes anlagt sag.
11 Ved kendelser af 15. november 1989 har Domstolen i medfoer af artikel 14 i Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 319, s. 1) henvist denne sag og de ti andre sager til Retten. Sagerne er registreret under nummer T-141/89 ° T-145/89 og T-147/89 ° T-152/89.
12 Ved kendelse af 13. oktober 1992 har Retten besluttet at forene sagerne med henblik paa den mundtlige forhandling, idet de har forbindelse med hinanden, jf. procesreglementets artikel 50.
13 Ved skrivelser indgivet til Rettens Justitskontor i perioden mellem den 22. april og den 7. maj 1993 har parterne besvaret de spoergsmaal, Retten havde stillet dem.
14 Paa grundlag af svarene paa spoergsmaalene og den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
15 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal under den mundtlige forhandling, der fandt sted fra den 14. til den 18. juni 1993.
Parternes paastande
16 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Beslutningen annulleres, for saa vidt den vedroerer sagsoegeren.
° Subsidiaert nedsaettes den boede paa 4,5 mio. ECU, der ved beslutningens artikel 3, nr. 11, er paalagt sagsoegeren, til et rimeligt beloeb.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
17 Endvidere har sagsoegeren i forbindelse med anbringendet om tilsidesaettelse af retten til kontradiktion nedlagt paastand om, at det paalaegges Kommissionen at give selskabet adgang til at gennemse foelgende dokumenter:
° alle sagens dokumenter, for saa vidt de vedroerer sagsoegeren
° alle dokumenter, skrivelser, moedereferater og notater vedroerende Bundeskartellamt' s orientering til Kommissionen om strukturkrisekartellet
° alle dokumenter, moedereferater og notater vedroerende de tresidede forhandlinger mellem Kommissionen, Bundeskartellamt og repraesentanter for det tyske strukturkrisekartelfaellesskab med hensyn til forlaengelse af kartellet.
18 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Realiteten
19 Sagsoegeren har i det vaesentlige fremfoert tre anbringender til stoette for sine paastande. Det foerste anbringende stoettes paa en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion. Det andet anbringende stoettes paa, at traktatens artikel 85, stk. 1, er tilsidesat, og det tredje paa, at artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 er tilsidesat.
Anbringendet om tilsidesaettelse af retten til kontradiktion
20 Sagsoegeren har opdelt dette anbringende i to led. Foerste led gaar ud paa, at retten til kontradiktion er blevet tilsidesat under den administrative procedure. Det andet led vedroerer en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion efter vedtagelsen af beslutningen. Sagsoegeren har endvidere i forbindelse med dette anbringende nedlagt paastand om, at Retten paalaegger Kommissionen at fremlaegge visse dokumenter.
I ° Anbringendets foerste led
Parternes argumenter
21 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen har tilsidesat selskabets ret til at blive hoert. Kommissionen forsoegte foerst i meddelelsen af klagepunkter at goere den "tyske gruppe" og Fachverband Betonstahlmatten ansvarlige for de paastaaede overtraedelser af konkurrencereglerne, som den undersoegte. Sagsoegeren gik derfor ud fra, at selskabet ikke i foerste raekke var beroert heraf. Sagsoegeren fandt det derfor ikke noedvendigt under den administrative procedure at anmode om aktindsigt eller at lade sig repraesentere ved advokat. Foerst i beslutningen lod Kommissionen Fachverband Betonstahlmatten ude af betragtning, og den "tyske gruppe", hvis medlemmer ikke tidligere var blevet naermere specificeret, blev uden videre erstattet af sagsoegeren. Sagsoegeren har ikke kunnet tage stilling til denne koncentration af alle klagepunkter paa selskabet, og Kommissionen opfordrede det ikke hertil. Hvis Kommissionen fandt, at den maatte rette alle klagepunkter mod sagsoegeren, maatte den have aendret meddelelsen af klagepunkter, fremsende den nye version til selskabet og give det lejlighed til paa ny at fremsaette sine skriftlige og mundtlige bemaerkninger.
22 Kommissionen har anfoert, at meddelelsen af klagepunkter er en akt af sagsforberedende karakter, rettet udelukkende til de virksomheder, mod hvilke proceduren er indledt, for at sikre, at de effektivt kan udnytte retten til at blive hoert. Den faktiske og retlige bedoemmelse, der er indeholdt i meddelelsen, har en rent foreloebig karakter, og det paahviler Kommissionen at aendre denne i lyset af de paagaeldende virksomheders forklaringer (Domstolens kendelse af 18.6.1986, forenede sager 142/84 og 156/84, BAT og Reynolds mod Kommissionen, Sml. s. 1899). Naar Kommissionen, saaledes som den er forpligtet til, tager hensyn til de oplysninger, som fremkommer under den administrative procedure, og opgiver klagepunkter, der har vist sig ikke at vaere tilstraekkeligt underbyggede, i forhold til visse af de oprindeligt beroerte personer, er der ikke tale om en ny vurdering, der goer, at Kommissionen maa supplere de allerede meddelte klagepunkter, hvis bevisstillingen er den samme og klagepunkterne mod de oevrige personer opretholdes. Kommissionen har i retsmoedet forklaret, at den efter den administrative procedure ikke fandt at kunne opretholde klagepunkterne mod Fachverband Betonstahlmatten, men at den under hele forloebet ansaa BStG for en af de ansvarlige for den anfaegtede praksis.
Rettens bemaerkninger
23 Det bemaerkes, at det fremgaar af foelgeskrivelsen til meddelelsen af klagepunkter af 12. marts 1987 fra generaldirektoeren for konkurrence, at Kommissionen fandt, at de virksomheder, meddelelsen var rettet til, havde overtraadt traktatens artikel 85. Det fremgaar af skrivelsen, at virksomhederne kunne udtale sig om klagepunkterne, og der blev fastsat en frist for fremsaettelse af skriftlige bemaerkninger. Ifoelge skrivelsen kunne bemaerkningerne eventuelt vaere ledsaget af dokumenter og forslag om afhoering af vidner, ligesom der kunne fremsaettes begaering om en hoering, saaledes at virksomhederne mundtligt kunne supplere deres skriftlige bemaerkninger. Underskriveren af skrivelsen tilfoejede, at de vaesentligste dokumenter vedroerende sagen var vedlagt, men for ikke at afsloere forretningshemmeligheder fremsendte Kommissionen kun dokumenter, som direkte eller indirekte vedroerte den paagaeldende virksomhed. Det fremgaar endvidere, at virksomhederne med henblik paa udarbejdelsen af deres bemaerkninger kunne faa tilladelse til at gennemse Kommissionens oevrige dokumenter.
24 Det maa fastslaas, at sagsoegeren var en af de virksomheder, meddelelsen af klagepunkter var rettet til [jf. punkt 11, litra a), og punkt 16], og at selskabet er naevnt ved navn flere gange i sagsfremstillingen og i den retlige vurdering i meddelelsen af klagepunkter [jf. bl.a. punkt 96, 97, 98, 100, 101, 104, 143, 144, 146, punkt 148, litra a), punkt 175, 181, 182, 183 og 187], ligesom selskabet modtog en hel raekke bilag, som Kommissionen stoettede klagepunkterne paa. Endvidere bemaerkes, at indholdet af meddelelsen af klagepunkter kan goeres gaeldende over for hver enkelt af de virksomheder, beslutningen er rettet til, herunder sagsoegeren, medmindre det i meddelelsen er anfoert, at det ikke forholder sig saaledes, hvilket ikke er tilfaeldet for saa vidt angaar sagsoegeren. Spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen i beslutningen har fastholdt disse klagepunkter over for sagsoegeren, og hvorvidt de faktiske omstaendigheder, der er paaberaabt til stoette for disse klagepunkter, i givet fald kan anses for bevist, henhoerer under Rettens undersoegelse af, om der er foert bevis for overtraedelsen (jf. Rettens dom af 17.12.1991, sag T-6/89, Enichem Anic mod Kommissionen, Sml. II, s. 1623, praemis 37 og 40).
25 Endvidere maa det fastslaas, at sagsoegeren har fremsendt en skrivelse af 29. maj 1987 til Kommissionen, hvori selskabet har fremsat sine skriftlige bemaerkninger til meddelelsen af klagepunkter. I skrivelsen har sagsoegeren subsidiaert anmodet om, at "der afholdes en hoering, saaledes at vi kan forklare og supplere nedenstaaende stillingtagen". Sagsoegeren tilfoejede, at selskabet forbeholdt sig at fremlaegge andre beviser og at lade sig bistaa af en af selskabet valgt advokat. Hoeringen, hvorunder sagsoegeren var repraesenteret af selskabets direktoer, Michael Mueller, der deltog baade som BStG' s administrerende direktoer og som repraesentant og formand for Fachverband Betonstahlmatten, fandt sted den 23. og 24. november 1987.
26 Retten kan derfor ikke tiltraede sagsoegerens argument om, at selskabet ikke var omfattet af meddelelsen af klagepunkter, og at meddelelsen skulle have vaeret aendret, saaledes at alle klagepunkterne var blevet rettet mod selskabet. Det maa saaledes fremhaeves, at sagsoegeren udtrykkeligt var naevnt i meddelelsen af klagepunkter som en af de beroerte personer, selskabet modtog de vedlagte dokumenter, for saa vidt de vedroerte det, selskabet fremsendte sine skriftlige bemaerkninger og var repraesenteret ved Kommissionens hoering, og at selskabet, der udtrykkeligt havde forbeholdt sig ret til at lade sig repraesentere ved advokat under den administrative procedure, selv valgte ikke at lade sig bistaa af en advokat. Sagsoegeren har saaledes ved flere lejligheder og i tilstraekkeligt omfang kunnet fremsaette sine bemaerkninger under den administrative procedure for Kommissionen.
27 Anbringendets foerste led maa herefter forkastes.
II ° Anbringendets andet led
Parternes argumenter
28 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen i forbindelse med selskabets udarbejdelse af staevningen tilsidesatte dets ret til kontradiktion, navnlig retten til at blive hoert, idet Kommissionen i det vaesentlige afslog selskabets anmodning af 30. august 1989 om aktindsigt. I denne skrivelse anmodede sagsoegeren Kommissionen om at give selskabet adgang til de dokumenter, som dannede grundlag for meddelelsen af klagepunkter og beslutningen. Sagsoegeren foerte en korrespondance med Kommissionen, hvorunder selskabet gjorde den opmaerksom paa, at den grundlaeggende ret til aktindsigt ogsaa gaelder efter vedtagelsen af den formelle beslutning, og Kommissionen svarede, at den til selskabet som bilag til meddelelsen af klagepunkter havde fremsendt de dokumenter, som dannede grundlag herfor. Ved telefax af 11. oktober 1989 tilboed Kommissionen sagsoegeren at fremsende kopi af visse dokumenter, og sagsoegeren anmodede herefter ved telefax af 16. oktober 1989 under henvisning til Kommissionens tilbud om fremsendelse af rapporten og dokumenterne vedroerende kontrolundersoegelserne den 6. og 7. november 1985 i selskabets kontorer og rapporten vedroerende den samtidige kontrolundersoegelse hos Fachverband Betonstahlmatten. Endvidere anmodede sagsoegeren om tilladelse til at gennemse referaterne og andre dokumenter vedroerende Bundeskartellamt' s orientering til Kommissionen om det strukturkrisekartel, der fandtes i Tyskland. Kommissionen havde ikke besvaret denne skrivelse, da naervaerende sag blev anlagt den 20. oktober 1989.
29 Kommissionen har anfoert, at sagsoegerens anbringende stoettes paa en overtraedelse, som Kommissionen paastaas at have begaaet efter meddelelsen af beslutningen, men en beslutnings lovlighed kan ikke afhaenge af begivenheder, der indtraeder efter meddelelsen. Selv om retten til kontradiktion indebaerer, at den paagaeldende virksomhed skal have vaeret i stand til paa hensigtsmaessig maade at tilkendegive sit standpunkt vedroerende de dokumenter, som Kommissionen har anvendt til at tilvejebringe de resultater, som ligger til grund for dens beslutning, er Kommissionen efter Domstolens praksis ikke forpligtet til at fremsende sagens akter til de beroerte parter (dom af 17.1.1984, forenede sager 43/82 og 63/82, VGVB og VBBB mod Kommissionen, Sml. s. 19, praemis 25). Da dette princip finder anvendelse under den administrative procedure, maa det saa meget mere gaelde, naar denne er afsluttet, saaledes som det er tilfaeldet i denne sag.
Rettens bemaerkninger
30 Det bemaerkes, at sagsoegerens anmodning om paa ny at faa aktindsigt er fremsat over for Kommissionen efter vedtagelsen af beslutningen. Der er saaledes tale om et forhold, som ligger efter vedtagelsen af beslutningen, og dennes lovlighed paavirkes derfor hverken af Kommissionens afslag paa den oenskede aktindsigt eller af dens undladelse af at fremsende visse dokumenter inden for fristen for sagsanlaeg.
31 Anbringendets andet led maa herefter forkastes.
III ° Den af sagsoegeren begaerede foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse
32 Sagsoegeren har i staevningen udtrykkeligt nedlagt paastand om, at det paalaegges Kommissionen at give selskabet adgang til at gennemse foelgende dokumenter:
° alle sagens dokumenter, for saa vidt de vedroerer sagsoegeren
° alle dokumenter, skrivelser, moedereferater og notater vedroerende Bundeskartellamt' s orientering til Kommissionen om strukturkrisekartellet
° alle dokumenter, moedereferater og notater vedroerende de tresidede forhandlinger mellem Kommissionen, Bundeskartellamt og repraesentanter for det tyske strukturkrisekartelfaellesskab.
33 Retten finder, at sagsoegerens paastand maa forstaas som en begaering om, at der traeffes en foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, jf. procesreglementets artikel 64, stk. 3, litra d).
34 Ved Rettens vurdering af hensigtsmaessigheden af en saadan foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse maa der foerst tages stilling til begaeringen om fremlaeggelse af alle sagens akter, for saa vidt de vedroerer sagsoegeren. Det bemaerkes i denne forbindelse, at sagsoegeren ikke bestrider under den administrative procedure ved Kommissionen at have modtaget alle de dele af sagens akter, som direkte eller indirekte vedroerer selskabet, og paa grundlag af hvilke meddelelsen af klagepunkter var udarbejdet. Herudover har sagsoegeren ikke sandsynliggjort, at andre dokumenter kunne have vaeret af betydning for, at selskabet kunne varetage sine interesser. Retten finder derfor, at sagsoegeren var i stand til at fremfoere sit synspunkt, saaledes som selskabet oenskede det, vedroerende alle de klagepunkter, Kommissionen over for sagsoegeren fremfoerte i den til selskabet fremsendte meddelelse af klagepunkter, og vedroerende alle de beviser, som skulle underbygge klagepunkterne, og som Kommissionen har naevnt i meddelelsen af klagepunkter eller vedlagt denne, og sagsoegeren var saaledes i stand til at varetage sine interesser (Domstolens dom af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, praemis 7, og Rettens dom af 10.3.1992, sag T-15/89, Chemie Linz mod Kommissionen, Sml. II, s. 1275, praemis 51, og af 18.12.1992, forenede sager T-10/92, T-11/92, T-12/92 og T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2667, praemis 38 og 39). Det foelger heraf, at sagsoegerens advokater baade ved udarbejdelsen af staevningen og under sagens behandling ved Retten med fuldt kendskab til denne har kunnet undersoege beslutningens lovlighed og fuldt ud sikre, at sagsoegerens interesser blev varetaget. Kommissionen findes derfor ikke at burde paalaegges at fremlaegge de naevnte dokumenter.
35 Retten skal dernaest tage stilling til sagsoegerens paastand om fremlaeggelse af de af Bundeskartellamt fremsendte dokumenter, for saa vidt de vedroerer strukturkrisekartellet, og dokumenterne vedroerende de tresidede forhandlinger mellem Kommissionen, Bundeskartellamt og repraesentanter for det tyske strukturkrisekartelfaellesskab. Hertil bemaerkes, at sagsoegeren ikke har redegjort for, hvorfor selskabet i mangel af disse dokumenter ikke har kunnet imoedegaa de klagepunkter, som er fremfoert mod det, og sagsoegeren har ikke sandsynliggjort, at disse dokumenter kunne have betydning for denne sags udfald. Det tilfoejes, at det under alle omstaendigheder drejer sig om dokumenter vedroerende strukturkrisekartellet, der ikke som saadant er et integreret led i de overtraedelser, der fastslaas i beslutningen (jf. nedenfor, praemis 55 ff.), saaledes at dokumenterne vedroerende dette kartel udgoer bevismateriale, som ikke staar i forbindelse med denne sags genstand. Der er saaledes ikke grundlag for at traeffe den af sagsoegeren begaerede foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse.
Anbringendet om tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1
I ° Det relevante marked
Parternes argumenter
36 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at det er forkert, naar det i tredje betragtning til beslutningen anfoeres, at standardnet og katalognet i vid udstraekning kan erstatte hinanden. Sagsoegeren har i denne forbindelse anfoert, at i modsaetning til standardnet er det, der benaevnes katalognet ("Listenmatten"), armeringsnet, der er tilpasset det enkelte byggeprojekt, og at katalognet som udgangspunkt ikke kan anvendes i en anden bygning end den, nettene specielt er fremstillet til. Ifoelge sagsoegeren maa der sondres mellem katalognet ("Listenmatten") og de armeringsnet, der fremstilles i Nederlandene ("Lettermatten"), som i virkeligheden er halv-standardiserede net. Standardnet og katalognet er paa grund af prisforskellene ikke substituerbare (standardnet: 760 DM pr. ton, katalognet: 850-1 500 DM pr. ton). Naar der findes et standardnet med de rette maal, vil brugeren anvende det paa grund af den meget konkurrencedygtige pris og ville aldrig anvende det meget dyrere katalognet i stedet for standardnet. Katalognet udsaettes snarere for konkurrence fra rundt betonstaal (EKSF-produkt), som saelges i detailleddet, tilpasset det enkelte byggeprojekt i samraad med entreprenoeren. Med henblik paa at foere bevis herfor har sagsoegeren foreslaaet, at der indhentes en sagkyndig erklaering.
37 Kommissionen har anfoert, at prisen for standardnet ikke kunne vaere ligegyldig for sagsoegeren, idet prisen paa standardnet har indflydelse paa prisen for katalognet (3. og 114. betragtning til beslutningen). Som eksportoer af katalognet maa sagsoegeren noedvendigvis have oensket at holde prisniveauet for standardnet i et vist forhold til prisen paa katalognet. Dette var netop formaalet med fastlaeggelsen af mindstepriser som led i prisaftalerne for Benelux-markedet.
Rettens bemaerkninger
38 Retten finder, at sagsoegerens beskrivelse af markedet paa ingen maade er i modstrid med Kommissionens. Sagsoegeren sondrer saaledes mellem standardnet, katalognet af "Lettermatten"-typen eller halv-standardiserede net, katalognet af "Listenmatten"-typen og specialnet og goer paa grundlag af denne sondring gaeldende, at de to foerste typer ligger meget taet op ad hinanden, og at de to sidste typer ligeledes ligger taet op ad hinanden, men paa vaesentlige punkter er forskellige fra de to foerste. Efter Rettens opfattelse er det det samme, der fastslaas i beslutningen, naar det i tredje betragtning anfoeres, at "isaer standardnet og katalognet ... i vid udstraekning [kan] erstatte hinanden", og at man "i forbindelse med det paagaeldende produktmarked ... generelt [kan] tale om et marked for armeringsnet, inden for hvilket der findes et delmarked for specialnet".
39 For saa vidt angaar priserne paa standardnet og katalognet ("Listenmatten"), som sagsoegeren har henvist til, maa det fastslaas, at de ikke ligger ret langt fra hinanden. Det er aabenbart, at denne tilnaermelse af priserne skyldes objektive faktorer, som paavirker de to markeder for armeringsnet, nemlig prisen paa raavaren til begge produkter, valstraad, og udviklingen i efterspoergslen i byggefagene, som udgoer brugermarkedet. Denne udvikling afspejler den almindelige konjunkturudvikling.
40 Naar dette er fastslaaet, maa et spoergsmaal, der er taet forbundet hermed, undersoeges, nemlig spoergsmaalet om, hvilken indflydelse priserne paa standardnet har paa priserne paa "Listenmatten" og specialnet. Med andre ord maa det undersoeges, om et fald i prisen paa standardnet kan medfoere, at de kan substituere "Listenmatten" og specialnet, og medfoere en forskydning i efterspoergslen mod standardnet. Det bemaerkes i denne forbindelse, at paa visse byggepladser, hvor der skulle have vaeret anvendt "Listenmatten" eller specialnet, kan standardnet kun anvendes, hvis den armeringsopgave, der skal udfoeres, goer det muligt, og under alle omstaendigheder kun, saafremt der paa byggepladsen ikke skal traeffes foranstaltninger, som medfoerer tekniske problemer eller for store ekstraomkostninger. Endvidere bemaerkes, at det kom frem under retsmoedet, at der paa en byggeplads, hvor specialnet normalt skulle anvendes, faktisk kan anvendes standardnet, naar prisen herfor er saa lav, at bygherren opnaar en saadan besparelse, at denne daekker ekstraomkostningerne og opvejer de tekniske problemer, der opstaar ved anvendelse af andet materiale, og at dette faktisk har vaeret tilfaeldet i en del af den periode, aftalerne omfatter.
41 Endvidere maa det fastslaas, at flere af de af beslutningen omfattede virksomheder, herunder sagsoegeren, kan producere forskellige typer armeringsnet, hvorfor det med rimelighed kan laegges til grund, at der inden for denne industrigren er en vis mulighed for at tilpasse produktionsapparatet saaledes, at der kan produceres forskellige typer armeringsnet.
42 Endelig bemaerkes, at de koebekontrakter af 24. november 1976 og 22. marts 1982, som blev indgaaet mellem paa den ene side BStG og paa den anden side Bouwstaal Roermond BV og Arbed SA, afdeling Nederland (bilag 109 og 109 A til meddelelsen af klagepunkter), vedroerte baade standard- og ikke-standardnet.
43 Retten finder herefter, at Kommissionens undersoegelse af produktmarkedet ikke er behaeftet med fejl, og sagsoegerens anbringende maa derfor forkastes, uden at det er fornoedent som foreslaaet af sagsoegeren at traeffe bestemmelse om udarbejdelse af en sagkyndig erklaering.
II ° Beviset for aftalerne
A ° Anbringendet om, at der ikke var tale om en global aftale
44 Sagsoegeren har indledningsvis bestridt, at der fandtes en global aftale. Sagsoegeren har anfoert, at der ikke er foert bevis for, at de tyske producenter under sagsoegerens ledelse tilvejebragte en global samordning paa europaeisk plan vedroerende markedsindtraengning bestaaende af et net af aftaler for de forskellige nationale markeder. Selv om selskabets direktoer ganske vist i strukturkrisekartellets besluttende organ omtalte enkelte kontakter paa internationalt plan, blev der aldrig truffet beslutninger eller udstedt hensigtserklaeringer om begraensninger i den graenseoverskridende handel.
45 Sagsoegeren har i denne forbindelse anfoert, at Kommissionen med urette stoetter sig paa et notat af 15. oktober 1985 fra advokat Guenter Mueller, som var direktoer i Wirtschaftsvereinigung Ziehereien und Kaltwalzwerke og repraesentant for strukturkrisekartellet i henhold til § 36 i den tyske "Gesetz gegen Wettbewerbsbeschraenkungen" (den tyske konkurrencelov), til en af selskabets medarbejdere (bilag 101 (a) til meddelelsen af klagepunkter, 131. betragtning til beslutningen). Advokat Guenter Mueller anmodede heri om en omformulering af udkastet til referat af et moede i markedskommissionen, saaledes at der blev anvendt en mere neutral formulering til at forklare aarsagerne til den daarlige situation i det nordvestlige omraade, som angiveligt skyldtes import og levering af betydelige maengder fra ikke-kartelmedlemmer. Sagsoegeren har foreslaaet, at forskellige virksomhedsrepraesentanter i strukturkrisekartellets besluttende organ og advokat Guenter Mueller foeres som vidner.
46 Det bemaerkes, at Kommissionen aldrig er gaaet ud fra, at der var tale om en global aftale, men om et kompleks bestaaende af flere aftaler (22. betragtning) paa forskellige tidspunkter og forskellige geografiske markeder. I beslutningen (132. og 175. betragtning) goeres det derimod gaeldende, at de tyske producenter i almindelighed og sagsoegeren i saerdeleshed deltog i bilaterale aftaler med producenter i andre medlemsstater.
47 Det maa derfor fastslaas, at det ikke i beslutningen goeres gaeldende, at sagsoegeren deltog i en global aftale, og dette anbringende maa herefter forkastes, uden at det findes fornoedent at foere de af sagsoegeren foreslaaede vidner.
B ° Det tyske marked
1. Hensyntagen til det tyske strukturkrisekartel som et integreret led i de i beslutningen fastslaaede overtraedelser
Parternes argumenter
48 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen under ingen omstaendigheder kan paalaegge selskabet en boede for at have deltaget i det tyske strukturkrisekartel. Da dette ikke var i strid med forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, har sagsoegeren heller ikke overtraadt denne bestemmelse, idet selskabet gik ud fra, at kartellet var lovligt. Over for Kommissionens argument om, at kartelaftalen ikke er et integreret led i de i beslutningen fastslaaede overtraedelser og ikke er indgaaet i udmaalingen af den boede, der er paalagt sagsoegeren, har selskabet anfoert, at dette aabenbart er i strid med det i beslutningen anfoerte, hvoraf det modsatte klart fremgaar. Sagsoegeren har i denne forbindelse henvist til 126. betragtning til beslutningen, hvori anfoeres, at "de aftaler, der vedroerer det tyske marked, fremgaar af selve kartelaftalen". 127., 128. og 129. betragtning vedroerer udelukkende kartellet, og hoejdepunktet naas i 130. betragtning, hvori anfoeres, at "henvisningen (til § 5, stk. 2, og § 7, stk. 1, i kartelaftalen) til leveringskvoterne for det tyske marked og ikke til produktionskvoterne ... blev valgt bevidst og med forsaet for at benytte kartellet som redskab til opnaaelse af bilaterale aftaler med udenlandske producenter om indskraenkning af den gensidige markedsindtraengning (jf. 132. og foelgende betragtninger)".
49 Endvidere har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen i den del af beslutningen, der vedroerer den retlige vurdering, har redegjort for, hvorfor kartellet var i strid med artikel 85, stk. 1, og det naevnes kun i 206. betragtning (vedroerende boedeudmaalingen), at Bundeskartellamt havde godkendt kartellet. Det fremgaar ingen steder af denne betragtning, at der ikke er blevet taget hensyn til kartellet "ved fastsaettelsen af den boede, der er paalagt sagsoegeren, og ikke er en del af den i beslutningen fastslaaede overtraedelse". Hvis Kommissionen ikke havde villet paalaegge en boede for deltagelsen i kartellet, havde det vaeret let for den at lade det fremgaa tydeligere, saaledes som den gjorde i andre tilfaelde (jf. f.eks. beslutningens 133. betragtning in fine).
50 Hertil kommer ifoelge sagsoegeren, at det ikke var noedvendigt at forbyde kartelaftalen og at paalaegge virksomhederne med virkning for fremtiden at bringe denne til ophoer, saaledes som Kommissionen gjorde for hver af de fastslaaede overtraedelser (209. og 210. betragtning til beslutningen), da den periode, for hvilken aftalen var indgaaet, allerede var udloebet. Endvidere fremgaar det af referatet af hoeringen den 24. november 1987, at denne med hensyn til det tyske marked naesten udelukkende vedroerte spoergsmaalet om kartellets virkninger. Da Michael Mueller udtrykkeligt bad Kommissionen om at bekraefte, at kartelaftalen ikke indgik i proceduren, svarede den tjenestemand i Kommissionen, som var ansvarlig for sagen, at Kommissionen ikke havde paataget sig nogen forpligtelse til ikke at inddrage kartelaftalen i proceduren.
51 Ifoelge sagsoegeren er det aabenbart, at kartelaftalen er blevet lagt selskabet til last i beslutningen, og at denne aftale udgoer det vaesentligste grundlag for den boede, der blev paalagt selskabet, og er den eneste forklaring paa, at Kommissionen gentagne gange har anfoert, at sagsoegeren havde et saerligt ansvar, fordi selskabets direktoer var formand for kartelmedlemmernes kontrolorgan.
52 Med henblik paa at foere bevis herfor har sagsoegeren oensket at foere Hohls, der paa det relevante tidspunkt var tilknyttet Bundeskartellamt' s 5. afdeling, Kirschstein, som paa dette tidspunkt var formand for Bundeskartellamt' s 5. afdeling, og advokat Guenther Mueller som vidner.
53 Kommissionen har anfoert, at kartelaftalen ikke er et integreret led i de i beslutningen fastslaaede overtraedelser, og har henvist til, at den har taget hensyn til (206. betragtning), at Bundeskartellamt havde givet tilladelse til kartellet, og at den ikke paa dette punkt paalagde nogen boede. Ifoelge Kommissionen er den ikke afskaaret fra i en formel beslutning at omtale overtraedelser, der er afgjort uformelt, og den omhandlede overtraedelse bliver ikke af den grund et integreret led i den formelle beslutning. Kommissionen har ganske vist i 174. betragtning til beslutningen anset kartelaftalens § 5, stk. 2, og § 7, stk. 1, for uforenelige med artikel 85, stk. 1. Men det fremgaar ligeledes (210. betragtning til beslutningen), at de to bestemmelser ikke officielt blev forbudt. I stedet for i selve beslutningen formelt at fastslaa, at kartelaftalen var uforenelig med konkurrencereglerne og paalaegge sagsoegeren en boede i selskabets egenskab af repraesentant for kartelmedlemmerne, begraensede Kommissionen sig til at foere forhandlinger med Bundeskartellamt og repraesentanter for krisekartellet med henblik paa at faa aendret de paagaeldende bestemmelser (129. betragtning til beslutningen), og disse blev ogsaa faktisk aendret.
54 Hvad angaar hoeringen den 24. november 1987 har Kommissionen understreget, at den tjenestemand i Kommissionen, der er ansvarlig for sagen, efter anmodning fra Michael Mueller "uforbindende og korrekt" oplyste, at Kommissionen paa ingen maade var forpligtet til at lade kartelaftalen udgaa af sagen.
Rettens bemaerkninger
55 Retten finder, at det fremgaar af en gennemgang af beslutningen, at kartellet ikke som saadant indgik som et integreret led i de i beslutningen fastslaaede overtraedelser. Sagsoegeren citerer saaledes 126. betragtning til beslutningen ufuldstaendigt. Betragtningens fjerde afsnit lyder saaledes: "De aftaler, som vedroerer det tyske marked, fremgaar af selve kartelaftalen eller kommer til udtryk i bestraebelserne paa at beskytte kartellet mod ukontrollerede indfoersler." Den egentlige tanke bag dette afsnit kommer allerede til udtryk i foerste afsnit i betragtningen, hvor det anfoeres, at: "Aftalerne vedroerende det tyske marked maa ses paa baggrund af oprettelsen af strukturkrisekartellet for armeringsnet og af den maade, hvorpaa dette fungerede." Denne tanke bekraeftes og uddybes i andre betragtninger til beslutningen. Det anfoeres saaledes i 130. betragtning, at kartelaftalen og navnlig § 5, stk. 2, og § 7, stk. 1, blev benyttet som redskab til opnaaelse af "bilaterale aftaler med udenlandske producenter om indskraenkning af den gensidige markedsindtraengning". I 175. betragtning anfoeres det ligeledes, at de naevnte bestemmelser "endvidere [havde] til formaal eller i hvert fald til foelge, at strukturkrisekartellet blev benyttet som instrument til at naa til bilaterale aftaler mellem tyske producenter paa den ene side og producenter fra andre medlemsstater paa den anden side". Endelig fastslaas det i 206. betragtning, at kartellet blev benyttet til "afskaermning af det tyske marked mod konkurrence fra andre medlemsstater ved hjaelp af foranstaltninger, der strider mod faellesskabsretten".
56 Paa grundlag af denne gennemgang finder Retten, at kartellet i beslutningen er blevet betragtet som et element, der har lettet indgaaelsen af aftalerne mellem de forskellige producenter, og at kartelaftalen ifoelge beslutningen indeholdt bestemmelser, som var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Det kan imidlertid ikke udledes af beslutningen, at kartellet som saadant var et integreret led i de heri fastslaaede overtraedelser. Det anfoeres saaledes klart i 210. betragtning, at Kommissionen alene har anset de naevnte bestemmelser for at vaere i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Denne fortolkning af beslutningen er ikke i strid med 174. betragtning, hvori det blot fastslaas, at kartelaftalen fordrejede konkurrencen for saa vidt angaar samhandelen i Faellesskabet og derfor kunne paavirke handelen mellem medlemsstater. Hvad angaar 206. betragtning til beslutningen vedroerer denne kun de retlige virkninger af kartelaftalen i relation til de forskellige overtraedelser, som er fastslaaet i andre betragtninger til beslutningen. Det maa derfor konkluderes, at naar det i beslutningens artikel 1 fastslaas, at der fandtes overenskomster og/eller samordnet praksis, vedroerer dette ikke krisekartellet.
57 Det er derfor ufornoedent at foere vidner vedroerende den maade, hvorpaa kartellet fungerede og mere praecist var organiseret, saaledes som sagsoegeren har foreslaaet.
58 Det maa herefter fastslaas, at det tyske strukturkrisekartel ikke som saadant udgoer et integreret led i de i beslutningen fastslaaede overtraedelser, og at sagsoegerens deltagelse i dette kartel ikke laegges selskabet til last i beslutningen. Sagsoegerens anbringende forkastes saaledes.
2. Aftalen fra 1985 mellem BStG og Tréfilunion vedroerende den gensidige markedsindtraengning mellem Tyskland og Frankrig
Den anfaegtede retsakt
59 Det anfoeres i beslutningen (135.-143. og 176. betragtning), at sagsoegeren deltog i aftaler vedroerende gensidig markedsindtraengning mellem Tyskland og Frankrig sammen med den franske virksomhed Tréfilunion. Aftalerne blev indgaaet under en samtale den 7. juni 1985 mellem Michael Mueller og Tréfilunion' s direktoer, Marie, saaledes som det fremgaar af et af Marie udarbejdet internt notat af 16. juli 1985 (bilag 106 til meddelelsen af klagepunkter) og et af Michael Mueller udarbejdet internt notat af 27. august 1985 (bilag 107 til meddelelsen af klagepunkter). Ifoelge beslutningen (140. betragtning) blev de gensidige indroemmelser, som blev gjort paa dette moede, ogsaa overholdt, hvilket fremgaar af, at hverken Tréfilunion eller de oevrige franske producenter indgav klage over strukturkrisekartellet, og at der ikke fra sagsoegerens fabrik i Gelsenkirchen (Tyskland) blev eksporteret katalognet til Frankrig. Det fremgaar endvidere af de to notater, at enhver fremtidig eksport skulle vaere undergivet kvoter.
60 Det anfoeres videre i beslutningen (176. betragtning), at de aftaler, som blev indgaaet under samtalen den 7. juni 1985 mellem M. Mueller og Marie vedroerende den gensidige markedsindtraengning mellem Tyskland og Frankrig, udgoer en begraensning af konkurrencen mellem tyske og franske producenter, som kunne paavirke handelen mellem medlemsstater.
Parternes argumenter
61 Sagsoegeren har anfoert, at de konklusioner, Kommissionen har draget paa grundlag af de to naevnte notater, er forkerte, idet det ikke fremgaar heraf, at der blev indgaaet aftaler. Det er den eneste samtale, Michael Mueller og Marie havde i hele den omhandlede periode, og de foerte samtalen i deres egenskab af formaend for brancheorganisationer. Det fremgaar af notaterne, at Marie over for Michael Mueller fremsatte forslag vedroerende en importregulering, og M. Mueller tog blot dette til efterretning. Endvidere finder sagsoegeren, at droeftelserne vedroerende en eventuel indgivelse af en klage til Kommissionen ligger inden for det politiske omraade og naeppe har noget at goere med en konkurrencebegraensning. Sagsoegeren har med henblik paa at foere bevis herfor i staevningen foreslaaet, at selskabets juridiske raadgiver, Pillmann, foeres som vidne, og at Michael Mueller afhoeres som partsrepraesentant.
62 Kommissionen har anfoert, at det fremgaar af notaterne af 16. juli 1985 og 27. august 1985, at konkurrenterne var enige om, at sagsoegeren afstod fra at eksportere katalognet til Frankrig, og at Tréfilunion ikke ville bringe strukturkrisekartellet i fare ved at indgive klage til Kommissionen. Ifoelge Kommissionen fremgaar det ligeledes af notaterne, at der fandtes en aftale om begraensning af den gensidige eksport og opdeling af markedet, saaledes at der blev opnaaet en "balance mellem markedsindtraengningen mellem de to lande i absolutte maengder". Denne aftale udgjorde i sig selv en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, og det er ikke noedvendigt at undersoege, om oensket om at inddrage alle tyske producenter i aftalen blev opfyldt.
Rettens bemaerkninger
63 Det bemaerkes, at sagsoegeren ifoelge beslutningen (140. betragtning) deltog i en generel samordning sammen med Tréfilunion med det formaal at begraense deres produkters gensidige indtraengning paa det tyske og franske marked. Samordningen bestod af tre dele: Tréfilunion afstod fra at indgive klage til Kommissionen over det tyske krisekartel. Der blev ikke fra sagsoegerens fabrik i Gelsenkirchen eksporteret katalognet til Frankrig i en periode paa to-tre maaneder. Endelig enedes de to parter om, at deres fremtidige eksport skulle vaere undergivet kvoter.
64 Retten finder, at gennemgangen af de to naevnte notater (jf. praemis 59) viser, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren havde foretaget en samordning med Tréfilunion paa de to foerste punkter. Marie anfoerer saaledes i sit notat under overskriften "Konklusion", at "der ikke indgives klage over Kartellvertrag i Bruxelles". Michael Mueller' s notat er ligeledes klart paa dette punkt: "Marie paatog sig ikke at indgive klage ... han vil vaere indstillet paa at godkende en tilladelse til Gelsenkirchen paa betingelse af, at den ikke anvendes foer om to-tre maaneder ... Jeg accepterede fristen paa to-tre maaneder." Retten finder, at den forpligtelse, Marie paatog sig til ikke at indgive klage over det tyske krisekartel, maa anses for en adfaerd, der er udvist over for en konkurrent, mod, at denne til gengaeld gav indroemmelser, som led i en mod traktatens artikel 85, stk. 1, stridende aftale.
65 Ordlyden af de to notater viser ligeledes, at de to parter oenskede at naa frem til en ligevaegt og en begraensning af deres produkters gensidige indtraengning i de to lande. Det maa saaledes fastslaas, at Michael Mueller i sit notat anfoerer, at "vi for vort vedkommende er meget interesseret i en begraensning af den gensidige markedsindtraengning. Dette er imidlertid svaerere at regulere paa grund af det store antal deltagere, end det er tilfaeldet paa nationalt plan, og er under alle omstaendigheder foerst sikkert, naar prisniveauet er det samme paa de involverede markeder". Michael Mueller anfoerer i samme notat, at Marie fremsatte nogle forslag og gav udtryk for visse oensker, herunder at der blev opnaaet "balance mellem markedsindtraengningen mellem de to lande i absolutte maengder". Paa den anden side anfoerer Marie i sit notat under overskriften "Konklusion", at "BStG hurtigst muligt og i afventning af det naeste moede tager kontakt med de oevrige tyske producenter for at lette de franske producenter adgangen til Tyskland ved ophaevelse af visse bestemmelser og at aftale et tal for markedsindtraengningen, for at forsoege at begraense Moselstahl' s aktiviteter (via Stiness) og at undersoege muligheden for, at Gelsenkirchen integreres i den samlede tyske volumen, idet den maengde, der skal opnaas paa det franske marked, endnu ikke er fastsat".
66 Paa grundlag af denne gennemgang finder Retten, at der kun er foert bevis for, at de to parter paataenkte at indgaa en kvoteaftale, som var afhaengig af de oevrige tyske virksomheders reaktion.
67 Kommissionen findes herefter at have foert tilstraekkeligt bevis for de faktiske omstaendigheder, som er beskrevet i beslutningens 140. betragtning, foerste afsnit, nemlig at Tréfilunion forpligtede sig til ikke at indgive klage over strukturkrisekartellet, og at BStG afstod fra at eksportere katalognet til Frankrig i en periode paa to-tre maaneder. Retten finder imidlertid ikke, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for, at der fandtes en aftale, hvorefter parternes fremtidige eksport skulle vaere undergivet kvoter, saaledes som beskrevet i beslutningens 140. betragtning, andet afsnit.
68 Herefter, og uden at vidnefoersel eller partsforklaring findes paakraevet, maa sagsoegerens anbringende for saa vidt angaar de aftaler, der er beskrevet i beslutningens 140. betragtning, foerste afsnit, forkastes, og det maa tiltraedes, at Kommissionen ansaa aftalerne for en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1. Derimod maa sagsoegerens anbringende tiltraedes for saa vidt angaar de i beslutningens 140. betragtning, andet afsnit, omtalte faktiske omstaendigheder. Da der ikke er foert bevis for disse faktiske omstaendigheder, er de ikke omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1.
3. Aftalerne mellem BStG og Sotralentz
Den anfaegtede retsakt
69 Det anfoeres i beslutningen (144., 145., 146. og 177. betragtning) i forbindelse med behandlingen af aftalerne til beskyttelse af det tyske strukturkrisekartel mod ukontrolleret import af armeringsnet, at sagsoegeren deltog i en aftale med Sotralentz om regulering af dette selskabs eksport til Tyskland. Der henvises i beslutningen til et telex fra BStG til Sotralentz af 24. oktober 1985, hvori meddeles, hvilke maengder der er leveret til det tyske marked, og til Sotralentz' svar ved telex af 4. november 1985, hvori der gives oplysninger om de maengder, selskabet eksporterede til Tyskland i september og oktober 1985. Ifoelge beslutningen, der paa dette punkt er baseret paa Michael Mueller' s udtalelser til Kommissionens tjenestemaend i forbindelse med kontrolundersoegelserne den 6. og 7. november 1985, fandt denne informationsudveksling sted hver maaned og udgjorde i hvert fald en samordnet praksis, som kunne paavirke handelen mellem medlemsstater (144. og 177. betragtning). Det fastslaas i beslutningen, at informationsudvekslingen ikke blot vidner om, at der fandtes en kvoteaftale, men ogsaa om sagsoegerens bestraebelser paa noeje at kontrollere importen fra Frankrig paa maanedsbasis (146. betragtning). Denne beregningsmetode laa ogsaa til grund for kartelaftalen.
70 Ifoelge beslutningen forsoegte BStG og Sotralentz at begrunde denne korrespondance med, at der fandtes en patentlicensaftale mellem de to virksomheder, hvorefter Sotralentz havde ret til at fremstille katalognet i Frankrig i henhold til BStG-patentet. Oplysningerne om Sotralentz' eksportmaengder blev ifoelge selskabet givet med henblik paa, at det kunne opfylde de meddelelses- og betalingsforpligtelser, der paahvilede det i henhold til aftalen. Ifoelge beslutningen (145. betragtning) taler herimod dog foelgende: a) En licenstagers meddelelsespligt vedroerer hans samlede produktion og ikke kun leverancerne til et bestemt marked, b) BStG gav oplysninger om de noejagtige leverancer til det tyske marked, hvilket kun kan forklares med, at der fandtes en kvoteordning, og c) BStG' s patenter var udloebet, inden de omhandlede oplysninger blev meddelt, saaledes at Sotralentz ikke laengere havde nogen meddelelses- eller betalingspligt.
Parternes argumenter
71 Sagsoegeren har bestridt, at der fandtes en kartelaftale med Sotralentz. Det drejede sig blot om en patentlicensaftale i form af et laengerevarende bilateralt kontraktforhold, der var kombineret med en betalingsforpligtelse fra Sotralentz' side, og ikke om et samarbejde som led i et omfattende aftalenet vedroerende markedsindtraengning.
72 Kommissionen har anfoert, at det forhold, at BStG gav Sotralentz oplysning om selskabets samlede leverancer til Tyskland, er et indicium for, at der fandtes en kvoteaftale. Da informationsudvekslingen skete paa maanedsbasis, og naar henses til andre oplysninger i sagen, har Kommissionen med rette kunnet fastslaa, at den i beslutningen anfaegtede informationsudveksling ikke skete i henhold til forpligtelserne i licensaftalen.
73 I besvarelse af de spoergsmaal, som Retten har stillet under den skriftlige forhandling og i retsmoedet, har parterne oplyst, hvilke patenter der var omfattet af licensaftalen mellem sagsoegeren og Sotralentz, og hvornaar de udloeb.
Rettens bemaerkninger
74 Det maa undersoeges, om de af Kommissionen paapegede forhold ° den maanedlige informationsudveksling og det forhold, at BStG gav Sotralentz oplysning om de totale maengder, som blev leveret i Tyskland ° udgoer en sammenhaengende raekke af alvorlige og praecise indicier for, at der fandtes et kvoteaftale. PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM : 689A0145.1
75 Der bemaerkes i denne forbindelse, at sagsoegeren har imoedegaaet disse indicier ved at henvise til, at den fastslaaede informationsudveksling var begrundet med, at selskabet havde indgaaet en patentlicensaftale med Sotralentz. Retten maa derfor undersoege, om de af Kommissionen fremfoerte indicier vil kunne forklares paa anden maade end med, at der fandtes en kvoteaftale, og navnlig med, at der fandtes en patentlicensaftale mellem BStG og Sotralentz (jf. Domstolens dom af 31.3.1993, forenede sager C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 og C-125/85 ° C-129/85, Ahlstroem m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1307, praemis 70, 71 og 72).
76 Indledningsvis bemaerkes, at Kommissionen ikke har udtalt sig om, hvorvidt patentlicensaftalen mellem BStG og Sotralentz var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Dette spoergsmaal er derfor uden betydning for Rettens vurdering.
77 Med hensyn til antallet af patenter, som er omfattet af licensaftalen af 28. juni 1979, og disses varighed maa det paa grundlag af parternes svar paa de spoergsmaal, som Retten har stillet under den skriftlige og mundtlige forhandling, fastslaas, at BStG var indehaver af patenter paa det franske, nederlandske og tyske omraade. Med hensyn til det franske omraade var BStG indehaver af patent nr. 1 578 746 ("procédé pour l' obtention d' une barre d' armature de béton" ° metode til fremstilling af betonarmeringsstang) og patent nr. 6 920 045 ("treillis d' armature soudé par points" ° punktsvejset betonstaalvaev). Paa det nederlandske omraade var BStG indehaver af patent nr. 135 455 ("werkwijze voor het vervaardigen van een stalen wapeningsstaaf voor beton" ° metode til fremstilling af betonarmeringsstang), og paa det tyske omraade var BStG indehaver af patent nr. 1 609 605 ("Verfahren und Vorrichtung zum Herstellen eines Betonbewehrungsstabes" ° metode til fremstilling af betonarmeringsstang), der var gyldigt indtil den 3. januar 1985, og patent nr. 1 759 969 ("Punktgeschweisste Bewehrungsmatte" ° punktsvejset betonstaalvaev), der var gyldigt indtil den 25. juni 1986.
78 Ifoelge § 5 i licensaftalen af 28. juni 1979 mellem BStG og Sotralentz kunne BStG for hvert kalenderaar begraense antallet af de af aftalen omfattede produkter, som Sotralentz maatte saelge. Det var dog sikret Sotralentz, at den maksimale aarlige maengde ikke kunne fastsaettes lavere end til 1% af det samlede salg af armeringsnet og afstandsholdere i Tyskland og 2,5% af det samlede salg af armeringsnet og afstandsholdere i Nederlandene. Ifoelge aftalen var der for 1979 fastsat et loft paa 12 500 tons for Tyskland og 4 000 tons for Nederlandene for saa vidt angik salget af de af patenterne omfattede produkter.
79 Det fremgaar af licensaftalen, at der hvert kvartal skulle betales en licensafgift paa 1,50 DM pr. ton for de af Sotralentz solgte maengder af aftaleprodukterne (§ 6, stk. 1 og 5). Det kom frem under retsmoedet, at denne licensafgift ikke blev betalt, men i stedet blev der taget hensyn hertil, naar Sotralentz koebte vaerktoej hos BStG' s "maskin"-afdeling. Der var i aftalen fastsat en konventionalbod, der skulle betales, saafremt den fastsatte aarlige maengde blev overskredet med 200 tons (§ 8). Endvidere fremgaar det af aftalen, at Sotralentz skulle foere et forskriftsmaessigt bogholderi over salget af aftaleprodukter, som BStG til enhver tid kunne kontrollere (§ 6, stk. 6 og 7). Endelig fremgaar det, at aftalen traadte i kraft den 1. marts 1979 for ubegraenset tid, men at den senest skulle ophoere ved udloebet af den sidste af de af aftalen omfattede rettigheder (§ 9).
80 Retten finder paa grundlag af denne gennemgang, at Kommissionens konstatering af, at informationsudvekslingen var resultatet af en kvoteaftale, ikke er den eneste mulige forklaring. Informationsudvekslingen var saaledes i overensstemmelse med bestemmelserne i den patentlicensaftale, som paa det for sagen relevante tidspunkt fandtes mellem BStG og Sotralentz, og denne aftale udgoer saaledes en plausibel begrundelse herfor. Naermere betegnet kunne det forhold, at der var paalagt Sotralentz et aarligt maksimum for leverancer til Tyskland, som paa den anden side ikke maatte vaere under 1% af det samlede salg i Tyskland, BStG' s ret til indseende med Sotralentz leverancer med henblik paa at sikre overholdelsen af begraensningen, og betalingen af de kvartalsvise licensafgifter goere det noedvendigt af hensyn til en hensigtsmaessig planlaegning af produktionen, at der paa maanedsbasis blev udvekslet oplysninger, fra BStG om det samlede salg i Tyskland og fra Sotralentz om omfanget af selskabets egne leverancer. Med hensyn til varigheden af informationsudvekslingen bemaerkes, at da kontrakten skulle loebe indtil udloebet af den sidste af de af aftalen omfattede rettigheder, var den i kraft indtil den 25. juni 1986, saaledes at den ogsaa daekkede den i beslutningen anfaegtede informationsudveksling, som fandt sted i oktober og november 1985.
81 Da den i beslutningen anfaegtede informationsudveksling saaledes kan forklares med patentlicensaftalen mellem BStG og Sotralentz, maa det fastslaas, at Kommissionen ikke har foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren deltog i en aftale om regulering af Sotralentz' eksport til Tyskland.
82 Der maa herefter gives sagsoegeren medhold i anbringendet, saaledes at beslutningen annulleres, for saa vidt det heri forudsaettes, at sagsoegeren deltog i en aftale om fastsaettelse af kvoter for Sotralentz' eksport til Tyskland.
4. Kvote- og prisaftalerne med producenterne i Benelux
Den anfaegtede retsakt
83 Det anfoeres i beslutningen (147. og 182. betragtning), at sagsoegeren deltog i aftaler vedroerende det tyske marked med det formaal dels at regulere Benelux-producenternes eksport til Tyskland, dels at sikre overholdelsen af de priser, der gjaldt paa det tyske marked. Ifoelge beslutningen deltog sagsoegeren, Tréfilarbed (Roermond), Boël/Trébos, TFE/FBC ° FBC markedsfoerte TFE' s produkter ° og Thibodraad i disse aftaler (150., 153., 154., 179. og 181. betragtning til beslutningen).
Parternes argumenter
S84 Sagsoegeren har bestridt, at der fandtes kvote- og prisaftaler vedroerende det tyske marked. Endvidere har sagsoegeren bestridt rigtigheden af de konklusioner, Kommissionen har draget paa grundlag af de i beslutningen naevnte dokumenter. Beslutningen indeholder intet bevis til stoette for de paastaaede globale aftaler om markedsindtraengning og indeholder ikke oplysninger om de tyske virksomheder, som paastaas at have deltaget i aftalerne, ligesom Kommissionen ikke har holdepunkter for indholdet i eller varigheden af de paastaaede aftaler vedroerende Tyskland.
85 Med hensyn til begraensningen af den belgiske eksport til Tyskland har sagsoegeren anfoert, at telexet af 15. december 1983 ikke indeholder den mindste antydning af en saadan aftale (deltagere, indhold, varighed osv.). Telexet er affattet af Michael Mueller i hans egenskab af formand for kartelmedlemmernes kontrolorgan og for Fachverband Betonstahlmatten og ikke som administrerende direktoer i det sagsoegende selskab. Det fremgaar af den passage i telexet, hvorefter M. Mueller "i alles interesse ... [forsoeger] at tage [sig] af de smaa udbrydere", at M. Mueller netop som formand for Fachverband forsoegte at afvaerge angrebene paa kartellet. Naar der i telexet henvises til "fornuftige samarbejdsdroeftelser", skyldes det, at kartelaftalen ikke aabnede mulighed for retligt bindende bestemmelser om eksport.
86 For saa vidt angaar prisaftalerne har sagsoegeren understreget, at det er betegnende, at Kommissionen ikke har kendskab til deltagerne, indholdet, varigheden eller andre enkeltheder vedroerende de paastaaede aftaler, og at dens beskyldninger beror paa blotte formodninger. Ifoelge sagsoegeren kan Kommissionen ikke udlede af telexet af 17. april 1985 (bilag 111 til meddelelsen af klagepunkter, 153. betragtning til beslutningen) fra den tyske sammenslutning Deutsche Walzstahlvereinigung ° som sagsoegeren ikke har nogen forbindelse til ° til Cockerill Sambre vedroerende "belgiske leverancer af armeringsnet til Tyskland", at "der paa dette tidspunkt eksisterede en prisaftale for armeringsnet paa det tyske marked". Det fremgaar alene af telexet, at der var blevet orienteret om det tyske strukturkrisekartel i Den Internationale Valstraad-Kommission, og at kartellets positive virkninger paa prisomraadet var blevet fremhaevet ved denne lejlighed. Walzstahlvereinigung fandt, at disse positive virkninger blev bragt i fare ved TFE' s eksport til lave priser, og oenskede at goere TFE opmaerksom paa de positive resultater, der var opnaaet i Tyskland, og at anmode selskabet om ikke at bringe disse i fare. Prisaftaler naevnes ikke med ét ord i telexet. Heller ikke telexet af 11. januar 1984 fra Peters, Tréfilunion (bilag 66 til meddelelsen af klagepunkter), udgoer bevis for en paastaaet aftale, idet deltagerne i det moede, der henvises til, alene udvekslede bebrejdelser.
87 Med henblik paa at foere bevis for det anfoerte har sagsoegeren i replikken tilbudt at foere den tidligere formand for "Breda-runden", Broekman, som vidne og at lade Michael Mueller afgive partsforklaring.
88 Kommissionen har anfoert, at de dokumenter, der er naevnt i beslutningen, er tilstraekkelige til at godtgoere, at sagsoegeren deltog i de omhandlede aftaler.
89 Med hensyn til, i hvilken egenskab Michael Mueller deltog, har Kommissionen anfoert, at det ikke blev afkraeftet ved hoeringen den 24. november 1987, at M. Mueller havde flere funktioner ° bl.a. direktoer i BStG, formand for Fachverband Betonstahlmatten og for kartellets kontrolorgan. Michael Mueller oplyste imidlertid ved denne lejlighed, at Fachverband intet havde med sagen at goere. Endvidere har Kommissionen understreget, at Michael Mueller altid benyttede sagsoegerens infrastruktur og handlede i selskabets navn, bl.a. da han sendte telexet af 15. december 1983, selv om der var andre muligheder, og at de i telexet naevnte personer er medarbejdere hos sagsoegeren.
Rettens bemaerkninger
90 Retten finder, at det fremgaar af Michael Mueller' s telex af 15. december 1983 til Thibodraad (bilag 65 (b) til meddelelsen af klagepunkter, 92. betragtning til beslutningen) som opfoelgning af et moede i Breda den 5. december 1983, som sagsoegeren deltog i, at selskabet deltog i aftalerne vedroerende det tyske marked. Det anfoeres i telexet: "Jeg vil dog klart understrege, at den stoerste stigning i den graenseoverskridende handel er stigningen i handelen fra Belgien til Tyskland, som ° i betragtning af den naere kontakt med Boël ° tydeligvis skyldes den belgiske producent nr. 2 ... Vort beredskab til at holde eksporten til nabolandene paa status quo eller ikke at foroege den mere end importen fra disse lande ... [er] uaendret." At sagsoegeren var part i aftalerne, fremgaar ligeledes af det telex, Peters den 11. januar 1984 fremsendte til Marie (bilag 66 til meddelelsen af klagepunkter, 95. og 153. betragtning til beslutningen). Der henvises heri til et moede i Breda den 5. januar 1984, hvori sagsoegeren, Boël/Trébos, FBC, Tréfilarbed, Tréfilunion og andre nederlandske producenter deltog. Det anfoeres i telexet: "De saedvanlige deltagere kraever af repraesentanterne for BStG, at de ikke skaber uro paa markederne i Benelux-landene gennem eksport af betydelige maengder til meget lave priser. Tyskerne henviser heroverfor til, at belgierne (Boël og senest Frère-Bourgeois) eksporterer sammenlignelige maengder til Tyskland. Belgierne anfoerer, at de overholder priserne paa det tyske marked, og at man boer tale om markedsandele og ikke maengder udtrykt i tons. Intet konkret blev besluttet." Disse to beviser underbygges af et internt notat af 24. april 1985 (bilag 112 til meddelelsen af klagepunkter, 153. betragtning til beslutningen), udarbejdet af Debell, FBC, vedroerende et moede samme dag i Bunnik. Det anfoeres heri, at "Ruthotto (BStG' s repraesentant) paa moedet bekraeftede, at begge belgiske producenter noeje overholdt de med BStG indgaaede prisaftaler".
91 Det er ligeledes med rette, at der i beslutningen til stoette for Kommissionens vurdering henvises til den tyske sammenslutning Walzstahlvereinigung' s telex af 17. april 1985 til Cockerill Sambre (bilag 111 til meddelelsen af klagepunkter). Dette telex vedroerer "belgiske leverancer af armeringsnet til Tyskland", og selv om BStG' s deltagelse ikke omtales, viser telexet, at aftalen fandtes. Det anfoeres i telexet, at "alle tyske producenter af armeringsnet udviste disciplin" med hensyn til priser, og det blev bebrejdet Cockerill Sambre' s datterselskab TFE, at selskabet ikke anvendte det generelle prisniveau paa det tyske marked (810 DM pr. ton), men tilboed en pris paa 770 DM pr. ton. Cockerill Sambre anmodes om at henlede datterselskabet TFE' s opmaerksomhed paa "den positive udvikling i priserne paa det tyske marked og tilskynde det til en stoerre disciplin med hensyn til priser".
92 Paa grundlag af disse forskellige omstaendigheder kan Retten ikke tiltraede sagsoegerens argument om, at selskabets direktoer Michael Mueller kun optraadte som formand for Fachverband Betonstahlmatten eller for kartellets kontrolorgan og ikke som direktoer i det sagsoegende selskab. Der er ikke foert bevis til stoette herfor. Der er saaledes ikke holdepunkter for denne konklusion i telexet af 15. december 1983. M. Mueller sendte skrivelsen paa sagsoegerens telex og paa dets vegne, og det anfoeres ingen steder, at han er formand for Fachverband Betonstahlmatten eller kartellets kontrolorgan. Endvidere anfoeres i skrivelsen af 16. december 1983 (bilag 65 (a) til meddelelsen af klagepunkter), hvorved Thibodraad fremsendte Mueller' s telex til Tréfilarbed Gentbrugge: "Vedlagt fremsendes en kopi af telexet fra M. Mueller, BStG ... Bilag: kopi af BStG' s telex." Hertil kommer, at som Kommissionen understregede under hoeringen, haevdede M. Mueller, at han "i kartellets loebetid aldrig havde optraadt paa Fachverband' s vegne i noget spoergsmaal hverken vedroerende det tyske marked eller andre markeder".
93 Kommissionen findes saaledes at have foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren deltog i pris- og kvoteaftaler paa det tyske marked.
94 Herefter, og uden at det findes fornoedent at foere det af sagsoegeren foreslaaede vidne eller at lade Michael Mueller afgive partsforklaring, forkastes sagsoegerens anbringende. Endvidere er sagsoegerens forslag om bevisfoerelse, der er fremsat i replikken, fremkommet for sent, og da sagsoegeren ikke har paaberaabt sig omstaendigheder, som har forhindret selskabet i at fremsaette forslaget i staevningen, kan der i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 1, ikke meddeles tilladelse til bevisfoerelsen (jf. Rettens dom af 11.2.1992, sag T-16/90, Panagiotopoulou mod Parlamentet, Sml. II, s. 89, praemis 57).
5. Eneforhandlingsaftalerne mellem BStG paa den ene side og Bouwstaal Roermond BV og Arbed SA, afdeling Nederland, paa den anden side
Den anfaegtede retsakt
95 Det anfoeres i beslutningen (148. betragtning), at BStG' s interesse i at begraense eller regulere udenlandsk import til Tyskland, for saa vidt angaar importen fra Nederlandene, kom til udtryk i de to salgsaftaler mellem BStG paa den ene side og Bouwstaal Roermond BV (senere Tréfilarbed Bouwstaal Roermond) og Arbed SA, afdeling Nederland, paa den anden side af henholdsvis 24. november 1976 (bilag 109 til meddelelsen af klagepunkter) og 22. marts 1982 (bilag 109 A til meddelelsen af klagepunkter). Sidstnaevnte var vedlagt et underskrevet notat af samme dato, hvori Arbed SA, afdeling Nederland, forpligtede sig til i aftalens loebetid ikke direkte eller indirekte at levere til Tyskland. Ifoelge aftalerne overtog BStG eneforhandlingen i Tyskland af en naermere fastsat aarlig maengde armeringsnet fra fabrikken i Roermond til en pris, som skulle fastsaettes efter bestemte kriterier. Bouwstaal Roermond BV og Arbed SA, afdeling Nederland, forpligtede sig til i aftalernes loebetid hverken direkte eller indirekte at levere til Tyskland.
96 Endvidere anfoeres det i beslutningen (189. betragtning), at eneforhandlingsaftalerne ikke opfyldt betingelserne i Kommissionens forordning nr. 67/67/EOEF af 22. marts 1967 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af eneforhandlingsaftaler (EFT 1967, s. 9, herefter benaevnt "forordning nr. 67/67"), i hvert fald ikke efter indgaaelsen af aftalerne om gensidig markedsindtraengning mellem Tyskland og Benelux. Efter dette tidspunkt maatte aftalerne betragtes som del af en samlet aftale om markedsopdeling med deltagelse af mere end to virksomheder, og forordning nr. 67/67 fandt saaledes ikke anvendelse herpaa (artikel 1, jf. artikel 8, i forordning nr. 67/67). Endelig anfoeres det i beslutningen (178. betragtning), at eneforhandlingsaftalerne medfoerte en saadan begraensning af konkurrencen mellem to konkurrerende virksomheder, der var etableret i to medlemsstater, at handelen mellem medlemsstater kunne blive paavirket.
Parternes argumenter
97 Sagsoegeren har anfoert, at det er overraskende, at Kommissionen forsoeger at forklare "BStG' s interesse i at begraense eller regulere udenlandsk import til Tyskland" med eneforhandlingsaftalerne mellem BStG og Bouwstaal Roermond BV, som var datterselskab af Arbed, som selv var anpartshaver i BStG med en andel paa 25,001%. Paa fabrikken i Roermond, som tilhoerte Arbed, var der baade maskiner, der tilhoerte BStG ° og produktionen herfra tilhoerte dette selskab ° og maskiner, der tilhoerte Arbed, og produktionen herfra var omfattet af eneforhandlingsaftaler. Aftaleforholdet mellem BStG og Bouwstaal Roermond BV blev bestemt af de selskabsretlige relationer mellem Arbed som anpartshaver i BStG og BStG. Ifoelge sagsoegeren havde samarbejdet med Bouwstaal Roermond BV karakter af et koncerninternt forhold og var baseret paa selskabsretlige aftaler.
98 Endvidere har sagsoegeren anfoert, at der kun var tale om almindelige leveringsaftaler mellem selskabet og en af dets anpartshavere, hvorefter aftaleparterne alene havde paataget sig paa aftaleomraadet ° dvs. Tyskland ° ikke at levere til andre virksomheder end sagsoegeren. Det drejede sig ikke om at forhindre parallelimport. Ifoelge sagsoegeren var aftalerne, som blev indgaaet i slutningen af 1976 i forbindelse af Arbed' s koeb af fabrikken i Roermond, omfattet af fritagelsen i henhold til artikel 1, stk. 1, litra a), i forordning nr. 67/67. Endvidere har sagsoegeren anfoert, at aftalerne, som var indgaaet flere aar forinden, hverken havde tidsmaessig eller indholdsmaessig forbindelse med de globale aftaler vedroerende markedsindtraengning, som de tyske producenter og Benelux-producenterne angiveligt skulle have deltaget i. Det forekommer derfor sagsoegeren uforstaaeligt, at Kommissionen fandt, at eneforhandlingsaftalerne ikke var omfattet af forordning nr. 67/67, idet de var et led i en samlet aftale om markedsopdeling.
99 Kommissionen har anfoert, at de to aftaler har en faelles bestemmelse, hvorefter Bouwstaal Roermond BV og Arbed SA, afdeling Nederland, paatog sig i aftalens loebetid hverken direkte eller indirekte at levere til Tyskland. I begyndelsen fandtes bestemmelsen i selve aftalen af 24. november 1976. Ved indgaaelsen af aftalen af 22. marts 1982 blev den optaget i et saerskilt notat, der var dateret samme dag og underskrevet af de samme parter som selve eneforhandlingsaftalen. I dette notat omtales der udtrykkeligt et "afkald paa at foretage leverancer" fra Arbed SA' s side. Ifoelge Kommissionen er et saadant fuldstaendigt afkald paa at foretage leverancer ikke omfattet af fritagelsen i henhold til forordning nr. 67/67. Da forordningen bygger paa det princip, at parallelimporten ikke maa blive bragt i fare, er det alene leverandoerens forpligtelse til udelukkende at levere aftaleprodukterne til eneforhandlere med henblik paa videresalg i en bestemt del af faellesmarkedet, der er fritaget. En aftalemaessig bestemmelse, hvorefter leverandoerer afstaar at foretage leverancer paa aftaleomraade med det formaal at opnaa en territorial beskyttelse, er ikke omfattet af fritagelsen. Desuden var der ikke tale om bilaterale aftaler, efter at de omhandlede aftaler var blevet en del af andre, mere omfattende aftaler med konkurrenter (189. betragtning til beslutningen). Endvidere har Kommissionen bemaerket, at det i en skrivelse af 26. september 1979 fra sagsoegeren til Arbed SA, afdeling Nederland (bilag 110 til meddelelsen af klagepunkter, 148. betragtning til beslutningen), hvori Michael Mueller og Ruthotto beklagede sig over leverancer af standardnet, som i strid med de indgaaede aftaler havde fundet sted til Tyskland, anfoeres: "Naturligvis skal den indgaaede aftale bidrage til ro paa det tyske marked, saaledes at man uden ulempe for Dem undgaar, at De underbyder unoedigt."
100 Endelig har Kommissionen i beslutningen (178. betragtning) anfoert, at den ikke har kunnet acceptere BStG' s og Tréfilarbed' s opfattelse af, at der var tale om et rent koncerninternt anliggende, idet Arbed ejede 25,001% af indskudskapitalen i BStG. En andel paa blot 25,001% kan i betragtning af andre selskabsdeltageres stoerre andel (Thyssen 34% og Kloeckner 33,5%) ikke medfoere, at der foreligger et moder-datterselskabsforhold, som indebaerer, at enhver konkurrencebegraensende aftale mellem disse to virksomheder falder uden for traktatens artikel 85, stk. 1.
Rettens bemaerkninger
101 Det bemaerkes, at sagsoegeren anfaegter, at Kommissionen dels har afslaaet at anvende forordning nr. 67/67 paa de paagaeldende aftaler, dels har afslaaet at anse dem for aftaler indgaaet internt i en koncern, de beroerte virksomheder tilhoerte.
102 Retten finder ikke, at de omhandlede eneforhandlingsaftaler opfylder betingelserne i forordning nr. 67/67. Det anfoeres saaledes i artikel 9 i aftalen af 24. november 1976 mellem BStG og Bouwstaal Roermond, at "Bouwstaal Roermond i naervaerende aftales loebetid hverken direkte eller indirekte leverer til Forbundsrepublikken Tyskland". For saa vidt angaar aftalen af 22. marts 1982 (bilag 109 A til meddelelsen af klagepunkter) mellem BStG og Arbed SA, afdeling Nederland, bemaerkes, at der i et bilag til denne aftale findes en bestemmelse (bilag 109 B til meddelelsen af klagepunkter), hvorefter "parterne er enige om, at Arbed SA i aftalens loebetid hverken direkte eller indirekte leverer til Forbundsrepublikken Tyskland. Som vederlag herfor modtager Arbed ...".
103 Retten finder, at ordene "direkte eller indirekte" i dette tilfaelde har en videre betydning end blot en forpligtelse for leverandoeren til udelukkende til BStG at levere varer med henblik paa videresalg. Denne vurdering stoettes paa to forhold. For det foerste havde Tréfilarbed Roermond udtrykkeligt givet afkald paa retten til enhver form for leverance ° og havde til gengaeld herfor modtaget et vederlag, saaledes som det fremgaar af det saerskilte dokument, der er vedlagt aftalen af 22. marts 1982 ° ogsaa til leverancer, der ikke skete med henblik paa videresalg. For det andet kunne forhandleren forstaa ordet "indirekte" saaledes, at leverandoeren paatog sig at traeffe foranstaltninger med henblik paa at undgaa leverancer til Tyskland fra andre lande, dvs. at kontrollere de oevrige eneforhandlere for at forhindre dem i at eksportere til Tyskland.
104 Det bemaerkes, at formaalet med forordning nr. 67/67, saaledes som det fremgaar af betragtningerne og artikel 3, litra b), nr. 2, er, at den med forordningen indroemmede fritagelse er betinget af, at forbrugerne i kraft af muligheden for parallelimport sikres en rimelig andel af de ved eneforhandlingen opnaaede fordele. Dette er i overensstemmelse med fast retspraksis, hvorefter en eneforhandlingsaftale, som ikke indeholder et eksportforbud, ikke er omfattet af gruppefritagelsen i henhold til forordning nr. 67/67, naar de paagaeldende virksomheder deltager i en samordnet praksis med henblik paa at begraense parallelimport til en ikke-autoriseret forhandler (jf. Domstolens dom af 21.2.1984, sag 86/82, Hasselblad mod Kommissionen, Sml. s. 883, praemis 35, og Rettens dom af 7.7.1994, sag T-43/92, Dunlop Slazenger mod Kommissionen, Sml. II, s. 441, praemis 88).
105 Dette gaelder saa meget desto mere i denne sag, hvis de ovennaevnte aftalebestemmelser fortolkes i lyset af sagsoegerens klage i skrivelse af 26. september 1979 (bilag 110 til meddelelsen af klagepunkter, 148. betragtning til beslutningen), hvori selskabet over for Arbed SA beklagede sig over indirekte leverancer til Tyskland "gennem selskabet Eurotrade, Alkmaar". Det maa paa grundlag heraf anses for bevist, at der fandtes en absolut territorial beskyttelse i strid med aanden bag og ordlyden af forordning nr. 67/67.
106 Det foelger heraf, at de omhandlede aftaler ikke opfyldte betingelserne i forordning nr. 67/67.
107 For saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt aftalerne maa anses for koncerninterne aftaler, finder Retten, at Arbed-koncernens andel paa 25,001% i BStG ikke er tilstraekkelig til, at de aftaler, der var indgaaet mellem de to selskaber, faldt uden for traktatens artikel 85, stk. 1. Det bemaerkes i denne forbindelse, at traktatens artikel 85 ikke finder anvendelse paa aftaler eller samordnet praksis mellem virksomheder, der i egenskab af moder- og datterselskab tilhoerer samme koncern og udgoer en oekonomisk enhed, inden for hvilken datterselskabet ikke har nogen reel selvstaendighed ved fastlaeggelsen af sin markedspolitiske linje (Domstolens dom af 14.7.1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 151, org. ref.: Rec. s. 619, praemis 134, og af 11.4.1989, sag 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen og Silver Line Reisebuero, Sml. s. 803, praemis 35). I dette tilfaelde svarede Arbed' s kontrol over BStG til selskabets andel i indskudskapitalen, dvs. til 25,001%, hvilket er langt fra flertallet. En saadan deltagelse er ikke tilstraekkelig til, at det kan fastslaas, at Arbed og BStG tilhoerte samme koncern, inden for hvilken de udgjorde en oekonomisk enhed, saaledes at en konkurrencebegraensende aftale mellem disse to virksomheder ikke skulle vaere omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1.
108 Under alle omstaendigheder har BStG selv i retsmoedet anfoert, at selskabet var en selvstaendig og uafhaengig virksomhed, og at selskabet ikke kan anses for at indgaa i en koncern, idet selskabets fire anpartshavere kun havde minoritetsposter.
109 Det maa herefter fastslaas, at Kommissionen med rette fandt, at eneforhandlingsaftalerne var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, og det af sagsoegeren anfoerte kan herefter ikke tiltraedes.
6. Aftalen mellem BStG og Tréfilarbed (St. Ingbert)
Den anfaegtede retsakt
110 Ifoelge beslutningen (152. og 180. betragtning) deltog sagsoegeren sammen med Tréfilarbed i en aftale med det formaal at bringe reeksporten af armeringsnet fra fabrikken i St. Ingbert til Tyskland via Luxembourg til ophoer. Denne aftale udgjorde en konkurrencebegraensning, som kunne paavirke handelen mellem medlemsstater.
Parternes argumenter
111 Sagsoegeren har henvist til, at selskabet indtil 1972 var et salgsselskab, der markedsfoerte anpartshavernes produkter, herunder Arbed' s. I 1972 begyndte BStG efter henstilling fra Bundeskartellamt selv at producere og erhvervede nogle af de maskiner, der befandt sig i anpartshavernes fabrikker, herunder Arbed' s fabrik i St. Ingbert, hvor de blev staaende. Fra dette tidspunkt producerede anpartshaverne, herunder Arbed, paa grundlag af produktionskontrakter for BStG' s regning paa dette selskabs maskiner. Hele den del af produktionen i St. Ingbert, som blev fremstillet paa BStG' s maskiner, tilhoerte saaledes dette selskab. Samtidig havde fabrikken i St. Ingbert egne maskiner, og de armeringsnet, som blev fremstillet herpaa, var bestemt til eksport, navnlig til Frankrig.
112 Sagsoegeren har anfoert, at Tréfilarbed i henhold til produktionskontrakterne havde ret til at udtage begraensede maengder standardnet med henblik paa at forsyne det luxembourgske marked, hvor de tyske normer finder anvendelse. Disse net blev fremstillet paa BStG' s maskiner, som var de eneste i St. Ingbert, der fremstillede net svarende til de tyske normer. Tréfilarbed' s ledelse, som havde set muligheden for at tjene penge paa det tyske marked, hvor priserne paa grund af krisekartellet var forholdsvis hoeje, udtog fra BStG' s lagre armeringsnet, som om de var beregnet til det luxembourgske marked. Gennem en luxembourgsk handelsvirksomhed blev disse net solgt fra Luxembourg til Tyskland. I det omfang, Tréfilarbed fremstillede armeringsnet til det tyske marked paa maskiner, som ikke tilhoerte dette selskab, og uden at oplyse det, var der ikke blot tale om overtraedelse af kartelaftalen, men ligeledes af aftalen med BStG, idet der var tale om BStG' s produkter.
113 Endvidere har sagsoegeren anfoert, at kartelaftalen indeholdt bestemmelser om leveringskvoter for de tyske fabrikker. Saafremt de ikke blev noeje overholdt, kunne man ikke naa den oenskede kapacitetsnedsaettelse, og sagsoegeren kunne ikke omgaa disse leveringskvoter ved at foregive, at selskabet eksporterede varer (officiel eksport med efterfoelgende reimport til Tyskland). Michael Mueller maatte som formand for Fachverband Betonstahlmatten over for medlemsvirksomhederne og som direktoer i BStG over for selskabets fabrikker sikre, at forpligtelserne ifoelge kartelaftalen blev overholdt. Det er grunden til, at Michael Mueller i svaret paa meddelelsen af klagepunkter beskrev indstillingen af reeksport og paalaeggelsen af boeder som foranstaltninger, der skulle udelukke foregivet eksport. Sagsoegeren har anfoert, at denne eksport, der kun fandt sted paa papiret, i virkeligheden var leverancer, som var bestemt til det indenlandske marked, og disse produkter opnaaede ikke den pris paa 80 DM pr. ton, som var fastsat i kartelaftalen. Til stoette herfor har sagsoegeren i replikken foreslaaet at lade Michael Mueller afgive partsforklaring.
114 Kommissionen har anfoert, at aftalen mellem sagsoegeren og Tréfilarbed, hvis formaal var at undgaa reimport af armeringsnet til Tyskland, blev godkendt ved Michael Mueller' s skrivelse af 27. april 1984 (bilag 110 (a) til meddelelsen af klagepunkter) til Rimbeaux, Tréfilarbed St. Ingbert, og Schuerr, Tréfilarbed. Michael Mueller klagede i denne skrivelse over reeksport af armeringsnet fra fabrikken i St. Ingbert
° som var paafoert BStG' s valsningsmaerker ° via Luxembourg til Tyskland "til priser, som ligger under kartellets minimumspriser". Michael Mueller betegnede reeksporten som overtraedelser af "de i denne henseende trufne klare og entydige aftaler foranlediget af lignende haendelser sidste aar". Michael Mueller anfoerte, at en saadan adfaerd udvist af en fabrik tilhoerende BStG ikke er acceptabel, og truede med at traeffe passende forholdsregler for at forhindre saadanne forstyrrelser, herunder at anvende boeder.
Rettens bemaerkninger
115 Det bemaerkes, at sagsoegeren har erkendt, at selskabet indgik en aftale med Tréfilarbed, hvorefter dette selskab havde ret til at udtage visse maengder armeringsnet, som var fremstillet i St. Ingbert paa BStG' s maskiner, paa betingelse af, at de blev solgt i Luxembourg. Formaalet hermed var at undgaa reeksport af armeringsnet til Tyskland. Dette fremgaar klart af ordlyden af Michael Mueller' s skrivelse af 27. april 1984 til Tréfilarbed, hvori han klager over reeksport til Tyskland "til priser, der ligger under kartellets minimumspriser" i strid med "de i den henseende trufne klare og entydige aftaler" (bilag 110 (a) til meddelelsen af klagepunkter).
116 Der henvises til, at Domstolen har fastslaaet, at eksportbestemmelser i koebekontrakter, hvorefter videreforhandleren skal eksportere den paagaeldende vare til et bestemt land, er i strid med traktatens artikel 85, naar formaalet hermed i det vaesentlige er at forhindre, at varen reeksporteres til produktionslandet, saaledes at der kan opretholdes et system af dobbeltpriser i faellesmarkedet, hvorved konkurrencen inden for dette begraenses (Domstolens dom af 28.3.1984, forenede sager 29/83 og 30/83, Compagnie Royale asturienne des mines og Rheinzink mod Kommissionen, Sml. s. 1679, praemis 24 og 28).
117 Det maa i denne forbindelse fastslaas, at de aftaler, der er indgaaet mellem sagsoegeren og Tréfilarbed, havde til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen og paavirkede handelen mellem medlemsstater, idet de sikrede, at prisforskellene paa faellesmarkedet kunne opretholdes. Aftalerne er saaledes i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
118 Retten kan ikke tiltraede sagsoegerens argument om, at de armeringsnet, der ikke maatte reimporteres til Tyskland, var produkter, som var undergivet selskabets raaderet, da de var fremstillet paa maskiner tilhoerende selskabet. Naar Tréfilarbed har udtaget de paagaeldende produkter, er ejendomsretten til de maskiner, der er anvendt ved fremstillingen heraf, uden betydning og kan ikke give ejeren ret til at bestemme, hvor produkterne kan saelges.
119 Kommissionen findes herefter at have foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren deltog i en aftale med Tréfilarbed med det formaal at forbyde reeksport af armeringsnet fra fabrikken i St. Ingbert til Tyskland, og at denne aftale var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
120 Herefter, og uden at det findes fornoedent at traeffe bestemmelse om sagsoegerens personlige fremmoede, forkastes sagsoegerens anbringende. Hertil kommer, at da sagsoegeren ikke har paaberaabt sig omstaendigheder, som har forhindret selskabet i fremsaette forslaget om bevisfoerelse i staevningen, kan der i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 1, ikke meddeles tilladelse til bevisfoerelsen, da forslaget er fremsat for sent (jf. den naevnte dom i sagen Panagiotopoulou mod Parlamentet, praemis 57).
121 Retten finder imidlertid, at selv om forbuddet mod reeksport til Tyskland var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, kunne det forklares med aftalen om strukturkrisekartellet. Det var saaledes i strid med kartellet blot at transportere armeringsnet fremstillet af BStG og med dette selskabs valsningsmaerker i transit gennem Luxembourg til Tyskland, idet disse varer herved blev unddraget kontrollen med de leveringskvoter, der var tildelt sagsoegeren. Sagsoegeren stod saaledes over for foelgende alternativ: Enten skulle selskabet overholde bestemmelserne i kartelaftalen, hvorefter det skulle kontrollere og angive, hvor mange varer der blev afsat paa det tyske marked, eller overholde traktatens konkurrenceregler, hvorefter selskabet ikke kunne paalaegge Tréfilarbed et eksportforbud. Tréfilarbed har erkendt, at selskabet disponerede over de omhandlede produkter uden BStG' s kendskab eller samtykke. Dette var i strid med baade aftalen mellem sagsoegeren og Tréfilarbed, hvorefter Tréfilarbed kun kunne raade over en del af BStG' s produktion, og kartelaftalen, idet de produkter, som blev reeksporteret til Tyskland, laa ud over BStG' s leveringskvoter.
122 Paa grundlag heraf og henset til, at parterne paa dette tidspunkt kunne gaa ud fra, at krisekartellet var lovligt, idet Kommissionen ikke havde udtalt sig herimod, finder Retten, at de saerlige omstaendigheder i denne sag maa anses for en formildende omstaendighed for sagsoegeren, og at den boede, der paa grund af denne overtraedelse er paalagt selskabet, maa nedsaettes.
C ° Benelux-markedet: kvote- og prisaftalerne
Den anfaegtede retsakt
123 Ifoelge beslutningen [78. betragtning, litra b), 163. og 168. betragtning] har sagsoegeren deltaget i aftaler mellem de tyske producenter, som eksporterer til Benelux, og de oevrige deltagere paa Benelux-markedet, om overholdelse af de for Benelux-markedet fastsatte priser. Ifoelge beslutningen blev aftalerne indgaaet ved de moeder, som blev afholdt i Breda og Bunnik fra august 1982 til november 1985, og hvori i hvert fald Thibodraad, Tréfilarbed, Boël/Trébos, FBC, Van Merksteijn, ZND, Tréfilunion og blandt de tyske producenter i hvert fald BStG deltog (168. betragtning). Beslutningen bygger paa dette punkt paa en raekke telexer, som Tréfilunion' s agent i Benelux-landene sendte til selskabet. Disse telexer indeholder praecise oplysninger om hvert moede (dato, sted, deltagere, fravaerende, emne (droeftelse af markedsforholdene, forslag og beslutninger vedroerende priser), fastsaettelse af tid og sted for naeste moede).
124 Det anfoeres endvidere i beslutningen [78. betragtning, litra b), og 171. betragtning], at sagsoegeren deltog i aftaler mellem de tyske producenter og Benelux-producenterne ("Breda-runden") om anvendelse af kvantitative begraensninger i den tyske eksport til Belgien og Nederlandene samt meddelelse af eksporttal fra visse tyske producenter til den belgisk-nederlandske gruppe.
Parternes argumenter
125 Sagsoegeren har bestridt at have deltaget i prisaftaler. Selskabet har erkendt, at nogle af selskabets medarbejdere deltog i fem af de 23 moeder vedroerende Benelux-markedet, hvorunder der blev udvekslet oplysninger om priser, og at der ved disse lejligheder kan vaere indgaaet aftaler om priserne paa visse typer armeringsnet. Sagsoegeren har imidlertid anfoert, at selskabets medarbejdere deltog i moederne som indbudte tilhoerere og repraesentanter for kartellet og Fachverband Betonstahlmatten og ikke som repraesentanter for selskabet. Formaalet med moederne, som havde karakter af enkeltstaaende tilfaelde, var at droefte klager over det tyske strukturkrisekartel. Sagsoegeren havde ikke nogen interesse i at deltage i aftaler, idet selskabet kun eksporterer katalognet af "Listenmatten"-typen, og selskabet eksporterede kun en yderst begraenset del heraf ° mindre end 2% af de varer, selskabet fremstillede ° til det oprindelige Faellesskabs seks medlemsstater. Ifoelge Peters' notater vedroerte aftalerne kun priserne paa standardnet og katalognet af "Lettermatten"-typen, til dels standardiserede.
126 Med hensyn til anvendelsen af kvantitative begraensninger i den tyske eksport til Belgien og Nederlandene og navnlig til telexet af 15. december 1983, som Michael Mueller sendte til Thibodraad efter moedet den 5. december 1983, og som er Kommissionens vaesentligste bevis paa dette punkt, har sagsoegeren gjort gaeldende, at Michael Mueller skrev dette telex som formand for Fachverband Betonstahlmatten og for kartellets kontrolorgan og ikke som administrerende direktoer i det sagsoegende selskab. Telexet var et led i en politik, som gik ud paa at faa de udenlandske producenter til at acceptere kartellet og overbevise dem om, at det ikke havde negative virkninger over for dem. Telexet er ikke bevis for, at der fandtes aftaler, idet formaalet hermed var at fjerne Benelux-producenternes betaenkeligheder. Michael Mueller lovede saaledes at tage sig at mulige "udbrydere", hvilket han var forpligtet til i henhold til kartelaftalen.
127 Med henblik paa at foere bevis for det anfoerte har sagsoegeren i replikken tilbudt at foere Broekman som vidne og at lade selskabets tidligere direktoer, Michael Mueller, afgive partsforklaring.
128 Kommissionen har anfoert, at moederne i Breda og Bunnik havde det til faelles, at man oenskede at gennemfoere et kontinuerligt, naermest institutionaliseret samarbejde med henblik paa at fastsaette priser paa standardnet og katalognet i Nederlandene og Belgien. Sagsoegeren deltog i hvert fald i seks moeder, og det er derfor ukorrekt, naar selskabet anfoerer, at det drejede sig om enkeltstaaende tilfaelde.
129 Med hensyn til, at sagsoegeren ikke skulle have haft interesse i at deltage i de omhandlede aftaler har Kommissionen for det foerste anfoert, at naar der er tale om et konkurrencebegraensende maal, saaledes som det navnlig var tilfaeldet med prisaftalerne vedroerende Benelux, spiller motiverne ingen rolle. Begrebet "formaal" i traktatens artikel 85, stk. 1, har en objektiv karakter. Det er i sig selv en konkurrencebegraensning at aftale minimumspriser. Endvidere finder Kommissionen ikke, at sagsoegeren var saa uinteresseret, som selskabet giver indtryk af. Selskabet eksporterede katalognet, og aftalerne vedroerende priserne i Benelux drejede sig bl.a. om katalognet. Paa grund af forholdet mellem priserne paa de forskellige typer armeringsnet kan priserne paa standardnet heller ikke have vaeret uden betydning for sagsoegeren.
130 Med hensyn til, i hvilken egenskab Michael Mueller deltog, kan Kommissionen af de samme grunde, der er naevnt i praemis 89, ikke tiltraede sagsoegerens anbringender.
Rettens bemaerkninger
131 Det bemaerkes, at sagsoegeren har erkendt at have deltaget i moederne, men bestrider at have tilsluttet sig prisaftaler. Det maa imidlertid fastslaas, at sagsoegeren ikke bestrider, at formaalet med de moeder, selskabet deltog i, var at fastsaette priser. Det maa saaledes undersoeges, om Kommissionen med rette af sagsoegerens deltagelse i moederne har udledt, at selskabet deltog i aftalerne.
132 Det maa fastslaas, at sagsoegeren deltog i seks moeder i Breda og Bunnik: den 5. december 1983 i Breda (bilag 64 til meddelelsen af klagepunkter, 90. betragtning til beslutningen), den 5. januar 1984 i Breda (bilag 66 til meddelelsen af klagepunkter, 95. betragtning til beslutningen), den 28. februar 1984 i Bunnik (bilag 67 til meddelelsen af klagepunkter, 96. betragtning til beslutningen), den 29. marts 1984 i Breda (bilag 70 til meddelelsen af klagepunkter, 99. betragtning til beslutningen), den 24. april 1985 (bilag 112 til meddelelsen af klagepunkter, 108. og 153. betragtning til beslutningen) og den 24. oktober 1985 i Breda (bilag 80 til meddelelsen af klagepunkter, 111. betragtning til beslutningen). Naar henses til moedernes klart konkurrencebegraensende formaal, som fremgaar af Peters' telexer til Tréfilunion, finder Retten, at sagsoegeren under alle omstaendigheder ved at deltage i moederne uden klart at tage afstand fra deres indhold gav de oevrige deltagere det indtryk, at selskabet tilsluttede sig og rettede sig efter resultatet af moederne (Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, praemis 232, og af 10.3.1992, sag T-12/89, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 907, praemis 98, 99 og 100). Det er i denne forbindelse uden betydning, at de oevrige producenter ved moederne udtrykte kritik af de tyske producenter. Det fremgaar af Peters' telexer (bl.a. bilag 64 og 67 til meddelelsen af klagepunkter), at sagsoegeren blev betragtet som den virksomhed, som skulle faa og faktisk fik visse tyske producenter til at respektere priserne paa Benelux-markedet.
133 Med hensyn til kvoteaftalerne finder Retten, at der er foert bevis herfor ved BStG' s direktoer, Michael Muellers telex af 15. december 1983 til Thibodraad (bilag 65 (b) til meddelelsen af klagepunkter) og Peters' telex af 11. januar 1984 (bilag 66 til meddelelsen af klagepunkter). I telexet af 15. december 1983 anfoeres: "Som De ved, forsoeger jeg i alles interesse ogsaa at tage mig af de smaa udbrydere ... Jeg vil hermed ikke bestride, at isaer én tysk producent af net har oeget sine leverancer til nabolandene ... Den tyske kartelaftale tillader i oevrigt heller ikke nogen retligt bindende bestemmelser i forbindelse med eksport. Der kan altsaa kun blive tale om fornuftige samarbejdsdroeftelser mellem vore grupper, og disse droeftelser skulle ikke vaere blevet vanskeligere paa grund af kartelaftalen i Tyskland, men derimod lettere ... Jeg forstaar, at det naeste moede Nederlandene/Belgien skal finde sted den 5. januar 1984 i Breda. Hvis det oenskes, er jeg rede til at deltage i dette moede, og jeg regner med at raade over temmelig noejagtige eksporttal for de paagaeldende tyske producenter. Vort beredskab til at holde eksporten til nabolandene paa status quo eller ikke at foroege den mere end importen fra disse lande er i princippet uaendret."
134 At sagsoegeren deltog i aftalerne, bekraeftes af telexet af 11. januar 1984 vedroerende moedet den 5. januar 1984. Det anfoeres heri: "De saedvanlige deltagere kraever af repraesentanterne for BStG, at de ikke skaber uro paa markederne i Benelux-landene gennem eksport af betydelige maengder til meget lave priser. Tyskerne henviser heroverfor til, at belgierne (Boël og senest Frère-Bourgeois) eksporterer sammenlignelige maengder til Tyskland. Belgierne anfoerer, at de overholder priserne paa det tyske marked, og at man boer tale om markedsandele og ikke maengder udtrykt i tons. Intet konkret blev besluttet." Dette telex viser saaledes, at naar de belgiske producenter overholdt priserne paa det tyske marked, var det som modydelse for en begraensning i BStG' s eksport til Benelux og for, at BStG anvendte en mindstepris paa markedet.
135 Paa grundlag af disse forskellige omstaendigheder kan Retten af de samme grunde som anfoert ovenfor i praemis 92 ikke tiltraede sagsoegerens argument om, at selskabets direktoer, Michael Mueller, kun optraadte som formand for Fachverband Betonstahlmatten eller for kartellets kontrolorgan og ikke som direktoer i det sagsoegende selskab.
136 Retten kan heller ikke tiltraede sagsoegerens anbringende om, at selskabet ikke havde nogen interesse i at deltage i prisaftalerne, fordi selskabet kun eksporterede ubetydelige maengder katalognet. For det foerste bemaerkes, at eksporten ikke var saa ubetydelig i absolutte tal. Ifoelge en skrivelse fra sagsoegeren af 24. marts 1989 androg eksporten 18 000 tons i 1985, heraf 5 128 tons til det oprindelige Faellesskabs seks medlemsstater, svarende til en omsaetning ved eksport paa Faellesskabets omraade paa 4 969 032 DM. For det andet bemaerkes, at der er en forbindelse mellem prisen paa de forskellige typer armeringsnet, idet prisen paa standardnet har en afsmittende virkning paa prisen paa katalognet og specialnet (jf. ovenfor, praemis 38 ff.). Som eksportoer af katalognet maa sagsoegeren noedvendigvis have oensket at holde prisniveauet for standardnet i et vist forhold til prisen paa katalognet. Endelig maa det fastslaas, at de aftaler, sagsoegeren deltog i, byggede paa gensidighed. BStG overholdt priserne og kvoterne paa Benelux-markedet, og Benelux-producenterne gjorde det samme paa det tyske marked.
137 Kommissionen findes saaledes at have foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren deltog i aftalerne paa Benelux-markedet vedroerende priser og i aftalerne vedroerende kvantitative begraensninger i den tyske eksport til Benelux samt meddelelse af eksporttal.
138 Herefter, og uden at det findes fornoedent at foere det af sagsoegeren foreslaaede vidne eller at lade Michael Mueller afgive partsforklaring, forkastes sagsoegerens anbringende. Endvidere er sagsoegerens forslag om bevisfoerelse, der er fremsat i replikken, fremkommet for sent, og da sagsoegeren ikke har paaberaabt sig omstaendigheder, som har forhindret selskabet i fremsaette forslaget i staevningen, kan der i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 1, ikke meddeles tilladelse til bevisfoerelsen (jf. den naevnte dom i sagen Panagiotopoulou mod Parlamentet, praemis 57).
Anbringendet om tilsidesaettelse af artikel 15 i forordning nr. 17
139 Det bemaerkes, at sagsoegeren goer gaeldende, at Kommissionen i forbindelse med udmaalingen af den boede, der er paalagt selskabet, med urette har ladet selskabets deltagelse i strukturkrisekartellet indgaa som en overtraedelse. Sagsoegeren har anfoert, at strukturkrisekartellet ikke udgjorde en overtraedelse, og at Kommissionen derfor ikke af denne grund kan paalaegge selskabet en boede. Endvidere har sagsoegeren anfoert, at den boede, der er paalagt selskabet for at have deltaget i strukturkrisekartellet, er i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og princippet om personlig skyld.
140 Hertil bemaerkes, at det er fastslaaet ovenfor, at strukturkrisekartallet ikke som saadant indgaar som et integreret led i de overtraedelser, der er fastslaaet i beslutningen (jf. ovenfor, praemis 55 ff.). Det er derfor ufornoedent at tage stilling til sagsoegerens anbringender.
I ° Manglende individualisering af kriterierne for fastlaeggelse af overtraedelsernes grovhed
Parternes argumenter
141 Sagsoegeren har henvist til, at det fremgaar af fast retspraksis (Domstolen dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825), at en boede maa fastsaettes og begrundes for hver enkelt virksomhed paa grundlag af dennes personlige deltagelse og skyld, og der maa navnlig tages hensyn til virksomhedens adfaerd, den rolle, den spillede, den opnaaede avance samt antallet og vaerdien af de paagaeldende varer. Ifoelge sagsoegeren er beslutningens 197. og foelgende betragtninger, som vedroerer boedeudmaalingen, saa generelt og saa ubestemt affattet, at det ikke er muligt at udlede, hvorfor Kommissionen har paalagt selskabet en boede, som er lige saa stor som summen af de boeder, der er paalagt de tre andre virksomheder. Den manglende differentiering af overvejelserne vedroerende boedeudmaalingen er ikke kun i strid med det grundlaeggende princip om personlig skyld, men der er ogsaa tale om manglende begrundelse.
142 Herudover har sagsoegeren henvist til, at det fremgaar af 203. betragtning til beslutningen, at der ved fastsaettelsen af de enkelte boeder er taget hensyn til overtraedelsernes grovhed og varighed samt virksomhedernes finansielle og oekonomiske situation. Endvidere fremgaar det af beslutningen, at det er anset for en formildende omstaendighed for de ikke-tyske producenter, at det tyske strukturkrisekartel fandtes (206. betragtning). Sagsoegeren har anfoert, at selskabet betragtede kartellet som lovligt, dels fordi det var godkendt af Bundeskartellamt, dels fordi Kommissionen, efter officielt at vaere blevet orienteret herom, ikke gjorde indsigelse. Efter princippet om beskyttelse af den berettigede forventning maatte enhver sanktion derfor vaere udelukket, og man kan ikke generelt tale om en "forsaetlig" overtraedelse (197. betragtning til beslutningen). Beslutningen er saaledes ikke tilstraekkelig begrundet, for saa vidt angaar overtraedelsernes grovhed.
143 Endvidere har sagsoegeren anfoert, at selv om det antages, at Kommissionens antagelser vedroerende selskabets deltagelse i aftaler med de franske producenter og Benelux-producenter er korrekte ° hvilket sagsoegeren paa det bestemteste afviser ° er varigheden af selskabets deltagelse under alle omstaendigheder yderst begraenset.
144 For saa vidt angaar sagsoegerens oekonomiske og finansielle stilling har selskabet anfoert, at den er vaesentlig ringere, end det er tilfaeldet for de oevrige virksomheder, som er 100% ejet af koncerner. Sagsoegeren er en selvstaendig og uafhaengig virksomhed, og da hver af selskabets fire anpartshavere kun har minoritetsposter, kan det ikke anses for at indgaa i en koncern, hvilket Kommissionen imidlertid synes at have gjort ved boedeudmaalingen.
145 Kommissionen har anfoert, at den paa grundlag af de overvejelser, der fremgaar af 198.-202. betragtning til beslutningen, trods overtraedelsernes grovhed har fastsat boederne til et beloeb, som ligger vaesentligt under det beloeb, der normalt ville vaere berettiget. Kommissionen har forklaret, hvilke formildende omstaendigheder den har taget hensyn til, bl.a., at prisen paa armeringsnet for 75-80%' s vedkommende afhaenger af prisen paa valstraad, at der var tale om en konjunkturbestemt nedgang i efterspoergslen paa armeringsnet, oprettelsen af det tyske strukturkrisekartel, de boeder, de franske myndigheder havde paalagt visse franske virksomheder, og det forhold, at nogle af de virksomheder, som oprindelig deltog i de forbudte aftaler, trak sig tilbage og dermed mindskede virkningerne af disse. Det fremgaar af 207. betragtning, at virksomheder saasom sagsoegeren, hvis ledere ligeledes havde betydningsfulde hverv i brancheorganisationerne, blev paalagt hoejere boeder end de oevrige paa grund af deres saerlig aktive rolle. Ifoelge Kommissionen er boederne derfor differentierede.
Rettens bemaerkninger
146 Retten finder, at sagsoegeren laeser beslutningen paa en maade, hvorved en del af denne kunstigt udskilles, men beslutningen udgoer et hele, og hver del maa laeses i lyset af de oevrige dele. Retten finder, at beslutningen set under ét giver sagsoegeren de oplysninger, der er noedvendige, for at selskabet har kunnet faa kendskab til de forskellige overtraedelser, der goeres gaeldende over for det, og de saerlige omstaendigheder vedroerende selskabets adfaerd, navnlig med hensyn til varigheden af selskabets deltagelse i de forskellige overtraedelser. Retten finder ligeledes, at Kommissionen i den del af beslutningen, der vedroerer den retlige vurdering, har redegjort for de kriterier, den har anvendt ved vurderingen af grovheden af de overtraedelser, sagsoegeren anses for at have begaaet, og de forskellige omstaendigheder, som har mindsket de oekonomiske virkninger af aftalerne.
147 Hvad angaar de formildende omstaendigheder bemaerkes, at Kommissionen i det skriftlige svar paa Rettens spoergsmaal har oplyst, at den ikke har antaget, at der i forhold til sagsoegeren forelaa individuelle formildende omstaendigheder. Retten finder, at Kommissionen med rette ikke har anset det for en formildende omstaendighed for sagsoegeren, at selskabet ikke tilhoerer en betydelig oekonomisk enhed. Det er tilstraekkeligt i denne forbindelse at bemaerke, at med en omsaetning paa det relevante tidspunkt paa ca. 320 000 tons havde sagsoegeren langt den stoerste markedsandel paa det tyske marked (ca. 36%).
148 Endvidere finder Retten, at bortset fra Rettens vurdering i praemis 122 har Kommissionen i forhold til sagsoegeren med rette ikke anset det for en generel formildende omstaendighed, at det tyske strukturkrisekartel fandtes. For det foerste har sagsoegeren ikke udnyttet den mulighed, selskabet havde for efter traktatens artikel 85, stk. 3, at anmelde kartelaftalen til Kommissionen med henblik paa at opnaa en erklaering om, at stk. 1 ikke fandt anvendelse, og for det andet brugte sagsoegeren kartellet til at beskytte det tyske marked mod konkurrence fra producenter i andre medlemsstater ved foranstaltninger, som ikke var i overensstemmelse med faellesskabsretten.
149 For saa vidt angaar de omstaendigheder, der er anset for skaerpende i forhold til sagsoegeren, finder Retten, at sagsoegeren ikke har fremfoert oplysninger, der imoedegaar de af Kommissionen fremlagte beviser for den aktive rolle, selskabet spillede i aftalerne, saaledes som det fremgaar af telexet af 15. december 1983 (bilag 65 (b) til meddelelsen af klagepunkter, 93. og 94. betragtning til beslutningen) og Peters' telex af 4. marts 1984 vedroerende moedet den 28. februar 1984 (bilag 67 til meddelelsen af klagepunkter, 96. betragtning til beslutningen).
150 Med hensyn til sagsoegerens anbringende om, at selskabet ikke handlede forsaetligt, bemaerkes, at for at en tilsidesaettelse af traktatens konkurrenceregler kan anses for forsaetlig, er det ikke noedvendigt, at virksomheden har vaeret vidende om, at den overtraadte reglerne, men det er tilstraekkeligt, at den ikke kunne vaere uvidende om, at dens adfaerd havde til formaal at begraense konkurrencen (Domstolens dom af 11.7.1989, sag 246/86, Belasco m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2117, praemis 41, og af 8.2.1990, sag C-279/87, Tipp-Ex mod Kommissionen, Sml. I, s. 261, samt Rettens naevnte dom i sagen Chemie Linz mod Kommissionen, praemis 350).
151 Retten finder herefter, at beslutningen set under ét giver sagsoegeren de oplysninger, der er noedvendige, for at selskabet har kunnet vurdere, om beslutningen var begrundet, og Retten har paa grundlag heraf kunnet udoeve sin legalitetskontrol.
152 Sagsoegerens anbringende forkastes herefter.
II ° Spoergsmaalet, om boeden er uforholdsmaessig stor
Parternes argumenter
153 Sagsoegeren har anfaegtet boeden, der efter selskabets opfattelse er uforholdsmaessig stor. Der er tale om en boede paa 4,5 mio. ECU (9,2 mio. DM), hvilket udgoer naesten 50% af selskabets egenkapital, og boeden vil bringe selskabets overlevelse i fare.
154 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen ikke har angivet, hvorfor den har paalagt selskabet en boede paa 3% af omsaetningen, selv om selskabets deltagelse i de paastaaede overtraedelser var begraenset, og selv om dets deltagelse i kartellet ifoelge Kommissionen ikke har medfoert en boede. Endvidere er det aabenbart i strid med ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet at paalaegge en eksorbitant boede paa 4,5 mio. ECU.
155 Kommissionen har anfoert, at beregningsgrundlaget for en boede efter artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 er omsaetningen og ikke egenkapitalen, saaledes som sagsoegeren synes at mene. Ifoelge Domstolens praksis (den naevnte dom i sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen) kan der baade tages hensyn til den samlede omsaetning, som giver et indtryk af virksomhedens stoerrelse og oekonomiske styrke, og til den del af omsaetningen, som vedroerer de varer, der er genstand for overtraedelsen, og som altsaa kan indicere omfanget af overtraedelsen. Kommissionen har i dette tilfaelde med hensyn til alle de beroerte parter taget hensyn til den omsaetning, der er opnaaet ved salg af armeringsnet, og sagsoegerens omsaetning oversteg langt de oevrige konkurrenters.
156 Med hensyn til den anvendte procentsats har Kommissionen anfoert, at den boede, der er paalagt sagsoegeren, udgoer 3,15% af selskabets omsaetning ved salg af armeringsnet. Denne procentsats svarer til antallet og omfanget af de overtraedelser, selskabet er anset for at have begaaet, og til selskabets stoerre ansvar, som er anset for en individuel skaerpende omstaendighed (207. betragtning). Den boede, der er paalagt sagsoegeren, er relativt kun meget lidt hoejere (0,15%) end den, der er paalagt en af de nederlandske virksomheder, som har betalt boeden uden at anlaegge sag.
157 Hertil kommer ifoelge Kommissionen, at dens praksis med Domstolens indforstaaelse siden 1979 generelt er blevet skaerpet. I "Tipp-Ex"-sagen fastslog Domstolen, at en boede paa 3% af omsaetningen i Faellesskabet ligger langt under den oevre graense paa 10%, der er fastsat i forordning nr. 17, og ikke kan anses for at vaere for hoej (den naevnte dom i sagen Tipp-Ex mod Kommissionen).
Rettens bemaerkninger
158 Det bemaerkes, at ifoelge artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kan Kommissionen paalaegge boeder paa mindst 1 000 ECU og hoejest 1 000 000 ECU, idet sidstnaevnte beloeb dog kan forhoejes til 10% af omsaetningen i det sidste regnskabsaar i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtraedelsen. Ved udmaalingen af boeden inden for disse graenser skal der ifoelge bestemmelsen tages hensyn til overtraedelsens grovhed og varighed. Da Domstolen har fortolket begrebet omsaetning som den samlede omsaetning (den naevnte dom i sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, praemis 119), maa det fastslaas, at Kommissionen, som ikke har taget hensyn til sagsoegerens samlede omsaetning, men kun omsaetningen vedroerende armeringsnet i det oprindelige Faellesskab bestaaende af seks lande, og som ikke har overskredet graensen paa 10%, ikke, naar henses til overtraedelsens grovhed og varighed, har tilsidesat bestemmelserne i artikel 15 i forordning nr. 17.
159 Med hensyn til anbringendet om forholdet mellem sagsoegerens selskabskapital og boeden bemaerkes, at naar selskabet har en begraenset indskudskapital, er der tale om en af selskabet truffet oekonomisk beslutning, der ikke kan have betydning for boeden, som udmaales paa grundlag af omsaetningen.
160 Hvad endelig angaar procentsatsen paa 3,15% er det tilstraekkeligt at bemaerke, at der, bortset fra, hvad der er fastslaaet i praemis 122, ikke foreligger formildende omstaendigheder i forhold til sagsoegeren, men at der derimod er tale om en skaerpende omstaendighed ° paa samme maade som for Tréfilunion, over for hvem der blev anvendt en hoejere procentsats (3,60%) ° der, som Kommissionen med rette har anfoert, svarer til antallet og omfanget af de overtraedelser, sagsoegeren maa anses for at have begaaet.
161 Sagsoegerens anbringende forkastes herefter.
162 Paa grundlag af det anfoerte, og naar henses til, at sagsoegeren ikke deltog i en aftale med Tréfilunion med det formaal, at deres fremtidige eksport skulle vaere undergivet kvoter, at selskabet ikke deltog i en aftale med Sotralentz med det formaal at fastsaette kvoter for dette selskabs eksport til det tyske marked, og at der foreligger en formildende omstaendighed med hensyn til aftalen mellem sagsoegeren og Tréfilarbed med det formaal at bringe reeksporten fra St. Ingbert til Tyskland til ophoer, finder Retten, der har fuld proevelsesret, at den boede paa 4,5 mio. ECU, der er paalagt sagsoegeren, boer nedsaettes til 3 mio. ECU.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
163 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Retten kan imidlertid i henhold til artikel 87, stk. 3, fordele sagens omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder paa et eller flere punkter. Da sagsoegeren til dels har faaet medhold, og begge parter har paastaaet den anden part tilpligtet at betale sagens omkostninger, finder Retten, at sagsoegeren boer betale sine egne omkostninger og en tredjedel af Kommissionens.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Foerste Afdeling)
1) Artikel 1 i Kommissionens beslutning 89/515/EOEF af 2. august 1989 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.553 ° Armeringsnet) annulleres, for saa vidt det heri forudsaettes, at sagsoegeren deltog i en aftale med Sotralentz SA med det formaal at fastsaette kvoter for dette selskabs eksport til det tyske marked, og for saa vidt det heri forudsaettes, at selskabet deltog i en aftale med Tréfilunion SA med det formaal, at deres fremtidige eksport skulle vaere undergivet kvoter.
2) Den boede, der er paalagt sagsoegeren ved beslutningens artikel 3, fastsaettes til 3 mio. ECU.
3) I oevrigt frifindes Kommissionen.
4) Sagsoegeren baerer sine egne omkostninger og en tredjedel af Kommissionens.
5) Kommissionen baerer to tredjedele af sine egne omkostninger.