CELEX: 62006CJ0002
Galvijų eksportas
Eksporto grąžinamosios išmokos
Galutinis administracinis sprendimas
Teisingumo Teismo sprendimo aiškinimas
Vėliau, palyginti su šiuo sprendimu, priimto Teisingumo Teismo prejudicinio sprendimo poveikis
Persvarstymas ir atšaukimas
Apribojimai laiko atžvilgiu
Teisinis saugumas
Bendradarbiavimo principas
EB 10 straipsnis

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas dėl EB 10 straipsnyje numatyto bendradarbiavimo principo aiškinimo atsižvelgiant į 2004 m. sausio 13 d. Sprendimą
Kühne ir Heitz
(
C-453/00, Rink. p. I-837
).
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp
Willy Kempter KG
(toliau –
Kempter
) ir
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
(pagrindinė muitinės įstaiga, toliau –
Hauptzollamt
) dėl 1976 m. gegužės 25 d. Įstatymo dėl administracinio proceso (
Verwaltungsverfahrensgesetz
; BGBl. 1976 I, p. 1253, toliau –
VwVfG
) 48 ir 51 straipsnių taikymo.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 3665/87, nustatančio bendras išsamias grąžinamųjų eksporto išmokų už žemės ūkio produktus sistemos taikymo taisykles (
OL L 351, p. 1
), 4 straipsnyje nustatyta:
„Nepažeidžiant 5 ir 16 straipsnių, grąžinamoji išmoka mokama tik pateikus įrodymų, kad produktai, įrašyti į priimtas eksporto deklaracijas, iš Bendrijos muitų teritorijos per 60 dienų nuo deklaracijos priėmimo buvo išvežti nepakitusios būsenos.“
Reglamento Nr. 3665/87 5 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Diferencijuota arba nediferencijuota grąžinamoji išmoka, išskyrus atvejus, kai produktas tranzito metu sugenda dėl nenugalimos jėgos aplinkybių, mokama su sąlyga, kad iš Bendrijos muitų teritorijos išvežtas produktas per 12 mėnesių nuo eksporto deklaracijų priėmimo buvo importuotas į trečiąją šalį arba, jei reikia, į nustatytą trečiąją šalį:
a)
jei labai abejojama dėl tikrosios produkto paskirties vietos
<…>“
Nacionalinės teisės aktai
VwVfG
48 straipsnio 1 dalies pirmajame sakinyje numatyta, kad net jei neteisėto administracinio akto nebegalima skųsti, jį galima visiškai ar iš dalies atšaukti ir toks sprendimas gali įsigalioti ateityje arba galioti atgaline data.
VwVfG
51 straipsnyje reglamentuojamas procesų, kurie buvo užbaigti įsigaliojusiu administraciniu aktu, atnaujinimo klausimas. Jo 1 dalyje numatyta, kad atitinkama valdžios institucija pagal suinteresuotojo asmens prašymą privalo nuspręsti dėl visiškai įsigaliojusio administracinio akto panaikinimo arba pakeitimo, jei:
—
faktinės ar teisinės aplinkybės, dėl kurių administracinis aktas buvo priimtas, pasikeitė suinteresuotojo asmens naudai,
—
atsiranda naujų įrodymų, dėl kurių suinteresuotojo asmens atžvilgiu gali būti priimtas palankesnis sprendimas,
—
yra Civilinio proceso kodekso (
Zivilprozessordnung
) 580 straipsnyje numatytų persvarstymo pagrindų.
To paties
VwVfG
straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad toks prašymas turi būti pateiktas per tris mėnesius nuo tos dienos, kai suinteresuotasis asmuo sužinojo apie aplinkybes, dėl kurių galima atnaujinti procesą.
Pagrindinės bylos faktai ir prejudiciniai klausimai
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad 1990–1992 metais
Kempter
eksportavo galvijus į įvairias arabų ir buvusios Jugoslavijos šalis. Šiuo pagrindu, remdamasi tuo metu galiojusiu Reglamentu Nr. 3665/87, ji
Hauptzollamt
paprašė ir gavo eksporto gražinamąsias išmokas.
Atlikusi tyrimą, Fribūro regioninės finansų direkcijos
(Oberfinanzdirektion)
muitinės kontrolės tarnyba
(Betriebsprüfungsstelle Zoll)
nustatė, kad prieš importuojant į šias trečiąsias šalis dalis gyvūnų jau buvo kritę ar skubiai paskersti transportuojant arba dėl karantino paskirties šalyse.
1995 m. rugpjūčio 10 d. Sprendimu
Hauptzollamt
pareikalavo
Kempter
grąžinti gautas eksporto grąžinamąsias išmokas.
Kempter
šį sprendimą apskundė, tačiau nenurodė Bendrijos teisės pažeidimų. 1999 m. birželio 16 d.
Finanzgericht Hamburg
atmetė šį skundą dėl to, kad skundą pateikusi šalis nepateikė įrodymų, jog šie gyvūnai per 12 mėnesių nuo eksporto deklaracijų priėmimo buvo importuoti į trečiąją šalį, o būtent tokia gražinamųjų išmokų mokėjimo sąlyga nustatyta Reglamento Nr. 3665/87 5 straipsnio 1 dalies a punkte. 2000 m. gegužės 11 d. Nutartimi
Bundesfinanzhof
, kaip paskutinės instancijos teismas, atmetė
Kempter
dėl šio sprendimo pateiktą apeliacinį skundą.
1995 m. rugpjūčio 10 d.
Hauptzollamt
sprendimas dėl išieškojimo tapo galutinis.
2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimu
Emsland-Stärke
(
C-110/99, Rink. p. I-11569
, 48 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, jog skiriant Bendrijos reglamente numatytas eksporto grąžinamąsias išmokas nustatyta sąlyga, kad prekės būtų importuotos į trečiąją šalį, išmokų gavėjo atžvilgiu galima remtis tik prieš jas paskiriant.
Kitoje byloje 2002 m. kovo 21 d.
Bundesfinanzhof
priėmė sprendimą, kuriuo jis taikė šį Teisingumo Teismo išaiškinimą.
Kempter
teigia, kad apie šį sprendimą sužinojo 2002 m. liepos 1 dieną.
2002 m. rugsėjo 16 d., praėjus beveik 21 mėnesiui po minėto sprendimo
Emsland-Stärke
priėmimo,
Kempter
, remdamasi šiuo
Bundesfinanzhof
sprendimu ir vadovaudamasi
VwVfG
51 straipsnio 1 dalimi, paprašė
Hauptzollamt
iš naujo išnagrinėti ir atšaukti aptariamą sprendimą dėl išieškojimo.
2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimu
Hauptzollamt
atmetė
Kempter
prašymą nurodydama, kad šis teismo praktikos pasikeitimas nėra toks teisės pokytis, dėl kurio vieno galima būtų atnaujinti procesą pagal
VwVfG
51 straipsnio 1 dalies pirmąją įtrauką. 2003 m. kovo 25 d. buvo atmestas ir administracinis skundas dėl šio sprendimo.
Kempter
iš naujo kreipėsi į
Finanzgericht Hamburg
, teigdama, be kita ko, kad šiuo atveju buvo įvykdytos minėtame Teisingumo Teismo sprendime
Kühne ir Heitz
išvardytos galutinio administracinio sprendimo persvarstymo sąlygos ir todėl 1995 m. rugpjūčio 10 d.
Hauptzollamt
sprendimas dėl išieškojimo turėjo būti atšauktas.
Finanzgericht Hamburg
prašyme priimti prejudicinį sprendimą visų pirma konstatuoja, kad, atsižvelgiant į minėtą sprendimą
Emsland-Stärke
ir į 2002 m. kovo 21 d.
Bundesfinanzhof
sprendimą, 1995 m. rugpjūčio 10 d.
Hauptzollamt
sprendimas dėl išieškojimo yra neteisėtas. Jam kyla klausimas, ar dėl to
Hauptzollamt
turi pareigą šį sprendimą, kuris tuo metu tapo galutinis, persvarstyti, jei pareiškėja nei
Finanzgericht Hamburg
, nei
Bundesfinanzhof
nesirėmė klaidingu Bendrijos teisės, t. y. Reglamento Nr. 3665/87 5 straipsnio 1 dalies, aiškinimu.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad minėtame sprendime
Kühne ir Heitz
Teisingumo Teismas nusprendė:
„EB 10 straipsnyje numatytas bendradarbiavimo principas numato administracinės įstaigos pareigą, gavus atitinkamą prašymą, persvarstyti jau galutinį sprendimą tam, kad būtų atsižvelgta į tuo metu Teisingumo Teismo pateiktą šios nuostatos aiškinimą, jei:
—
ši įstaiga pagal nacionalinę teisę gali persvarstyti tokį sprendimą,
—
aptariamas sprendimas tapo galutinis, nes buvo priimtas nacionalinio teismo, kurio sprendimai negali būti toliau apskundžiami teismine tvarka, sprendimas,
—
šis sprendimas grindžiamas Bendrijos teisės aiškinimu, kuris, remiantis vėlesne jo atžvilgiu Teisingumo Teismo praktika, yra klaidingas ir priimtas nepateikus prejudicinio klausimo Teisingumo Teismui pagal EB 234 straipsnio 3 dalyje numatytas sąlygas, ir
—
suinteresuotasis asmuo nedelsdamas kreipėsi į administracinę įstaigą po to, kai sužinojo apie šią teismo praktiką.“
Finanzgericht Hamburg
mano, kad dvi pirmosios ankstesniame punkte išvardytos sąlygos šioje byloje yra įvykdytos, atsižvelgiant į tai, kad, viena vertus,
Hauptzollamt
pagal
VwVfG
48 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį turi įgaliojimus atšaukti 1995 m. rugpjūčio 10 d. Sprendimą dėl išieškojimo ir, kita vertus, šis sprendimas tapo galutinis 2000 m. gegužės 11 d.
Bundesfinanzhof,
sprendžiančiam kaip galutinė instancija, nutartimi.
Dėl trečiosios minėtame sprendime
Kühne ir Heitz
nurodytos sąlygos
Finanzgericht Hamburg
kyla klausimas, ar ją reikia aiškinti taip, kad, viena vertus, suinteresuotasis asmuo administracinį teisės aktą teisme turėjo ginčyti remdamasis Bendrijos teise ir, kita vertus, nacionalinis teismas turėjo atmesti šį administracinį skundą nesikreipdamas į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo. Jei aiškintina būtent taip, ši sąlyga negali būti laikoma įvykdyta šioje byloje ir pareiškėjos pagrindinėje byloje administracinis skundas turėtų būti atmestas, nes
Kempter
nesirėmė klaidingu Bendrijos teisės aiškinimu nei
Finanzgericht Hamburg
, nei
Bundesfinanzhof
.
Finanzgericht Hamburg
iš minėto sprendimo
Kühne ir Heitz
mano vis dėlto galintis padaryti išvadą, kad ir toje byloje, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, pareiškėja taip pat neprašė, jog Teisingumo Teismui būtų užduotas prejudicinis klausimas.
Motyvuodamas savo sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą
Finanzgericht Hamburg,
be kita ko, mano, kad kai patys nacionaliniai teismai nesupranta Bendrijos teisės išaiškinimo svarbos, tuo nereikėtų kaltinti ir asmens, kurio interesai buvo pažeisti.
Kalbėdamas apie ketvirtą minėtame sprendime
Kühne ir Heitz
nurodytą sąlygą
Finanzgericht Hamburg
mano, kad ji yra įvykdyta, jei asmuo, kurio interesai buvo pažeisti su Bendrijos teise nesuderinamu administraciniu sprendimu, po to, kai „realiai sužino“ apie tokią Teisingumo Teismo praktiką, „nedelsdamas“ ar „be pateisinamo priežasties nevėluodamas“ prašo administracinės įstaigos persvarstyti šį sprendimą.
Pagrindinėje byloje susiklosčiusiomis aplinkybėmis, nors
Kempter
prašymą persvarstyti
Hauptzollamt
pateikė praėjus 21 mėnesiui po minėto sprendimo
Emsland-Stärke
paskelbimo, jis neturėtų būti laikomas pavėluotai pateiktu, atsižvelgiant į tai, kad buvo paduotas 2002 m. rugsėjo 16 d., t. y. praėjus mažiau kaip trims mėnesiams nuo tada, kai
Kempter
teigia sužinojusi apie
Bundesfinanzhof
sprendimą, kuriuo jis taikė minėtą sprendimą
Emsland-Stärke
.
Kadangi administracinė įstaiga turi taikyti Teisingumo Teismo prejudiciniame sprendime pateiktą Bendrijos teisės nuostatos aiškinimą teisiniams santykiams, atsiradusiems iki šio sprendimo priėmimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar galimybė prašyti persvarstyti ir atšaukti galutinį administracinį sprendimą, kuris pažeidžia Bendrijos teisę, nėra apribota laiko atžvilgiu, ar, atvirkščiai, teisinio saugumo sumetimais jai turi būti taikomas laiko apribojimas.
Šiomis aplinkybėmis
Finanzgericht Hamburg
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar galutiniam administraciniam sprendimui persvarstyti ir pakeisti, skirtam atsižvelgti į tuo tarpu Europos Bendrijų Teisingumo Teismo pateiktą atitinkamų Bendrijos teisės nuostatų aiškinimą, numatyta sąlyga, kad suinteresuotasis asmuo būtų užginčijęs administracinį sprendimą teisme, remdamasis Bendrijos teise?
2.
Ar, be (minėtame) sprendime (Kühne ir Heitz) nustatytų sąlygų, galimybei prašyti persvarstyti ir atšaukti galutinį administracinį sprendimą, kuris pažeidžia Bendrijos teisę, taikomas laiko apribojimas dėl privalomųjų Bendrijos teisės pagrindų?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar minėtu sprendimu
Kühne ir Heitz
pareiga persvarstyti ir atšaukti (tiksliau – ištaisyti) administracinį sprendimą, kuris, galutinės instancijos teismui priėmus sprendimą, tapo galutinis, atsiranda tik tuomet, jei pareiškėjas pagrindinėje byloje savo administraciniame skunde dėl šio sprendimo, pateiktame pagal nacionalinę teisę, rėmėsi Bendrijos teise.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Kempter
, Suomijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija mano, kad į pirmąjį klausimą reikia atsakyti neigiamai.
Visų pirma
Kempter
nurodo, kad EB 234 straipsnio trečiojoje pastraipoje nenumatyta, jog pagrindinės bylos šalys nacionaliniame teisme turi remtis klaidingu Bendrijos teisės aiškinimu, kad pastarajam atsirastų pareiga pateikti prejudicinį klausimą. Komisija priduria, kad tokia sąlyga nenustatyta nei minėto sprendimo
Kühne ir Heitz
motyvuose, nei jo rezoliucinėje dalyje.
Kempter
ir Komisija taip pat nurodo, kad EB 234 straipsnio trečiojoje pastraipoje numatyta pareiga galutinės instancijos nacionaliniams teismams taip pat nepriklauso nuo to, ar šalys šių teismų prašo kreiptis dėl prejudicinio sprendimo.
Galiausiai Suomijos vyriausybė mano, kad reikalavimas, jog pagrindinės bylos šalys nacionaliniame teisme remtųsi klaidingu Bendrijos teisės aiškinimu, galėtų praktiškai atimti galimybę pasinaudoti Bendrijos teisinės sistemos pripažintomis teisėmis ir taip pažeisti veiksmingumo principą. Kita vertus, nereikėtų kaltinti piliečio, kurio interesai buvo pažeisti dėl to, kad nacionalinis teismas nepripažino su Bendrijos teise susijusio klausimo svarbos.
Čekijos vyriausybė mano, kad galutiniam administraciniam sprendimui persvarstyti ir atšaukti gali būti nustatyta sąlyga, jog suinteresuotasis asmuo šį sprendimą būtų ginčijęs nacionaliniuose teismuose remdamasis Bendrijos teise tik tuo atveju, kai šie teismai pagal nacionalinę teisę neturėjo nei įgaliojimų, nei pareigos savo iniciatyva taikyti Bendrijos teisės ir ši aplinkybė nekliudė laikytis ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų.
Teisingumo Teismo atsakymas
Atsakant į pirmąjį klausimą iš pradžių reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką visos valstybių narių valdžios institucijos turi pareigą užtikrinti Bendrijos teisės normų laikymąsi, neperžengdamos savo kompetencijos ribų (žr. 1990 m. birželio 12 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
,
C-8/88, Rink. p. I-2321
, 13 punktą ir minėto sprendimo
Kühne ir Heitz
20 punktą).
Taip pat reikia priminti, kad Bendrijos teisės normos aiškinimas, kurį Teisingumo Teismas pateikia vykdydamas Sutarties 234 straipsnio jam suteiktus įgaliojimus, paaiškina ir prireikus patikslina šios normos reikšmę ir apimtį, kaip ji turi arba turėjo būti suprasta ir taikoma nuo įsigaliojimo momento (žr., be kita ko, 1980 m. kovo 27 d. Sprendimo
Denkavit italiana
,
61/79, Rink. p. 1205
, 16 punktą; 2000 m. vasario 10 d. Sprendimo
Deutsche Telekom
,
C-50/96, Rink. p. I-743
, 43 punktą ir minėto sprendimo
Kühne ir Heitz
21 punktą). Kitaip tariant, prejudicinis sprendimas ne nustato teisės normą, bet paprasčiausia ją aiškina, todėl jo pasekmės iš principo atsiranda nuo aiškinamos teisės normos įsigaliojimo momento (šia prasme žr. 1995 m. spalio 19 d. Sprendimo
Richardson
,
C-137/94, Rink. p. I-3407
, 33 punktą).
Iš to darytina išvada, kad tokioje byloje, kokia yra ši pagrindinė byla, taip išaiškintą Bendrijos teisės normą administracinė įstaiga, neperžengdama savo įgaliojimų ribų, turi taikyti net tiems teisiniams santykiams, kurie atsirado ir susiformavo prieš Teisingumo Teismui priimant sprendimą pagal pateiktą prašymą išaiškinti (žr. minėto sprendimo 22 punktą ir 2002 m. spalio 3 d. Sprendimo
Barreira Pérez
,
C-347/00, Rink. p. I-8191
, 44 punktą; 2005 m. vasario 17 d. Sprendimo
Linneweber ir Akritidis
,
C-453/02 ir C-462/02, Rink. p. I-1131
, 41 punktą bei 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo
Meilicke ir kt.
,
C-292/04, Rink. p. I-1835
, 34 punktą).
Tačiau, kaip primena Teisingumo Teismas, ši teismo praktika turi būti vertinama atsižvelgiant į teisinio saugumo principą, kuris yra vienas iš Bendrijos teisėje pripažintų bendrųjų principų. Šiuo požiūriu svarbu pažymėti, jog aplinkybė, kad administracinis sprendimas tampa galutinis, kai pasibaigia protingi apskundimo terminai arba, kaip pagrindinėje byloje, išnaudojus visas teisių gynimo priemones, sustiprina šį saugumą, todėl Bendrijos teisė nenumato reikalavimo, iš principo įpareigojančio administracijos įstaigą persvarstyti tokį tapusį galutiniu sprendimą (minėto sprendimo
Kühne ir Heitz
24 punktas).
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad dėl susiklosčiusių ypatingų aplinkybių pagal EB 10 straipsnyje įtvirtintą bendradarbiavimo principą nacionalinei administracijos įstaigai gali kilti pareiga persvarstyti administracinį sprendimą, kuris tapo galutinis išnaudojus visas teisių gynimo priemones, kad būtų atsižvelgta į vėliau Teisingumo Teismo pateiktą atitinkamos Bendrijos teisės nuostatos išaiškinimą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Kühne ir Heitz
27 punktą ir 2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
i-21 Germany ir Arcor
,
C-392/04 ir C-422/04, Rink. p. I-8559
, 52 punktą).
Kaip primena prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į minėto sprendimo
Kühne ir Heitz
26 ir 28 punktus, Teisingumo Teismas, nurodydamas sąlygas, kurios pateisintų pareigą persvarstyti, visų pirma atsižvelgė į faktą, kad galutinės instancijos teismo sprendimas, dėl kurio ginčijamas administracinis sprendimas tapo galutinis, buvo, atsižvelgiant į vėlesnę Teisingumo Teismo praktiką, pagrįstas klaidingu Bendrijos teisės aiškinimu, o į Teisingumo Teismą nebuvo kreiptasi prejudicinio sprendimo EB 234 straipsnio 3 dalyje numatyta tvarka.
Tačiau šiuo prejudiciniu klausimu tik siekiama išsiaiškinti, ar tokia sąlyga yra įvykdyta tik tuomet, jei pareiškėjas pagrindinėje byloje rėmėsi Bendrijos teise savo administraciniame skunde, paduotame dėl aptariamo administracinio sprendimo.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad EB 234 straipsnyje numatyta sistema yra skirta užtikrinti vienodą Bendrijos teisės aiškinimą valstybėse narėse ir numato tiesioginį Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimą, kuris nepriklauso nuo šalių valios (žr. 1963 m. kovo 27 d. Sprendimo
Da Costa en Schaake ir kt
.,
28/62–30/62, Rink. p. 59
,
; 1973 m. kovo 1 d. Sprendimo
Bollmann,
62/72, Rink. p. 269
, 4 punktą ir 1997 m. liepos 10 d. Sprendimo
Palmisani
,
C-261/95, Rink. p. I-4025
, 31 punktą).
Iš tiesų, kaip savo išvados 100–104 punktuose patikslina generalinis advokatas, prejudicinis klausimas yra dviejų teismų dialogas, kurio pradėjimas visiškai priklauso nuo to, ar nacionalinis teismas nuspręs, kad prašymas dėl prejudicinio sprendimo yra tinkamas ir būtinas (žr. 1981 m. birželio 16 d. Sprendimo
Salonia
,
126/80, Rink. p. 1563
, 7 punktą).
Toliau, kaip nurodo Komisija bei generalinis advokatas savo išvados 93–95 punktuose, pačiame minėto sprendimo
Kühne ir Heitz
tekste visai nenurodoma, kad pareiškėjas, pareikšdamas administracinį skundą pagal nacionalinę teisę, turi iškelti Bendrijos teisės klausimą, dėl kurio vėliau priimtas Teisingumo Teismo prejudicinis sprendimas.
Todėl iš minėto sprendimo
Kühne ir Heitz
negalima daryti išvados, jog tam, kad būtų įvykdyta trečioji šiame sprendime nurodyta sąlyga, šalys nacionaliniame teisme turėjo iškelti aptariamą Bendrijos teisės klausimą. Iš tiesų tam, kad ši sąlyga būtų įvykdyta, pakanka, kad šis su Bendrijos teisės nuostata, kurios aiškinimas Teisingumo Teismui vėliau priėmus sprendimą pasirodė esąs klaidingas, susijęs klausimas būtų buvęs nagrinėtas nacionaliniame galutinės instancijos teisme arba šis teismas būtų galėjęs jį iškelti savo iniciatyva.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad nors Bendrijos teisė nenumato nacionalinių teismų pareigos savo iniciatyva iškelti pagrindą dėl Bendrijos nuostatų pažeidimo, kai norėdami išnagrinėti šį pagrindą jie privalėtų peržengti šalių nustatytas ginčo ribas, šie teismai privalo savo iniciatyva iškelti privaloma Bendrijos norma grindžiamus pagrindus tuo atveju, kai pagal nacionalinę teisę jie turi pareigą ar įgaliojimus tai daryti privalomos nacionalinės taisyklės atžvilgiu (žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo v
an Schijndel en van Veen
,
C-430/93 ir C-431/93, Rink. I-4705
, 13, 14 ir 22 punktus ir 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo
Kraaijeveld ir kt.
,
C-72/95, Rink. p. I-5403
, 57, 58 ir 60 punktus).
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad administracijos įstaigoje vykstant procesui dėl administracinio sprendimo, tapusio galutiniu pagal galutinės instancijos teismo sprendimą, kuris, atsižvelgiant į vėlesnę jo atžvilgiu Teisingumo Teismo praktiką, yra pagrįstas klaidingu Bendrijos teisės aiškinimu, persvarstymo, Bendrijos teisė nereikalauja, jog pareiškėjas pagrindinėje byloje ja teise remtųsi pagal nacionalinę teisę dėl šio administracinio sprendimo paduotame administraciniame skunde.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Bendrijos teisė nenumato apribojimo laiko atžvilgiu paduoti prašymą dėl galutinio administracinio sprendimo persvarstymo.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Kempter
visų pirma pabrėžia, kad nėra jokios specialios Bendrijos teisės nuostatos, susijusios su naikinamuoju ar senaties terminais, taikomais prašymui persvarstyti. Be to, ji priduria, kad pagal minėtą sprendimą
Kühne ir Heitz
suinteresuotasis asmuo turi teisę į galutinio administracinio sprendimo persvarstymą, tik jei tai leidžia nacionalinės teisės nuostata. Sprendžiant, ar ši teisė yra apribota laiko atžvilgiu, reikėtų atsižvelgti į senaties terminus reglamentuojančias nacionalinės teisės nuostatas.
Kempter
taip pat teigia, jog tuo atveju, jei pagal analogiją būtų taikomos naikinamąjį arba senaties terminą reglamentuojančios Bendrijos teisės nuostatos, jos prašymas neturėtų būti laikomas pateiktu pavėluotai, nes jis buvo pateiktas nepraėjus trejiems metams po to, kai generalinis advokatas pateikė savo išvadą byloje, kurioje buvo priimtas minėtas
Emsland-Stärke
sprendimas, t. y. nuo to momento, kai buvo galima tikėtis nusistovėjusios Vokietijos teismų praktikos pasikeitimo.
Dėl ketvirtosios sąlygos, kurią Teisingumo Teismas suformulavo minėtame sprendime
Kühne ir Heitz
, Čekijos ir Suomijos vyriausybės pritaria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomonei, jog Teisingumo Teismo nustatytas terminas prašyti persvarstyti galutinį administracinį sprendimą turėtų būti susijęs su tuo, kad suinteresuotasis asmuo iš tikrųjų sužinojo apie tokią teismo praktiką.
Be to, jie mano, kad Bendrijos teisė nedraudžia teisės prašyti persvarstyti neteisėtą administracinį sprendimą apriboti laiko atžvilgiu. Taigi nacionalinės proceso taisyklės gali teisėtai numatyti, kad toks prašymas turi būti paduotas per tam tikrą terminą, su sąlyga, jog laikomasi ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų.
Komisija teigia, kad antrasis prejudicinis klausimas yra susijęs tik su laikotarpiu tarp Teisingumo Teismo sprendimo, iš kurio išplaukia administracinio sprendimo neteisėtumas, paskelbimo ir
Kempter
prašymo persvarstyti ir atšaukti šį sprendimą pateikimo.
Be to, Komisija nurodo, kad valstybių narių proceso autonomijos principas draudžia nustatyti terminus Bendrijos lygmeniu. Teisinio saugumo sumetimais ji siūlo ketvirtąją minėtame sprendime
Kühne ir Heitz
numatytą sąlygą papildyti numatant pareigą suinteresuotajam asmeniui kreiptis į administracijos įstaigą, sužinojus apie Teisingumo Teismo prejudicinį sprendimą, iš kurio išplaukia, kad galutinis administracinis sprendimas yra neteisėtas, nedelsiant ir per nuo šio sprendimo priėmimo skaičiuojamą laikotarpį, kuris, atsižvelgiant į nacionalinės teisės principus, yra protingas ir nepažeidžia ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų.
Teisingumo Teismo atsakymas
Dėl apribojimų laiko atžvilgiu nustatymo prašymui dėl persvarstymo pateikti visų pirma reikia priminti, kad byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
Kühne ir Heitz
, įmonė pareiškėja prašymą persvarstyti ir ištaisyti administracinį sprendimą pateikė nepraėjus trims mėnesiams po to, kai sužinojo apie 1994 m. spalio 5 d. Sprendimą
Voogd Vleesimport en -export
, (
C-151/93, Rink. p. I-4915
), iš kurio išplaukia, kad toks administracinis sprendimas yra neteisėtas.
Žinoma, Teisingumo Teismas vertindamas bylos, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
Kühne ir Heitz
, faktines aplinkybes nusprendė, kad reikia atsižvelgti į laikotarpį, per kurį buvo pateiktas prašymas persvarstyti, ir kad jis kartu su kitomis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytomis aplinkybėmis pateisino ginčijamo administracinio sprendimo persvarstymą. Tačiau Teisingumo Teismas nereikalavo, kad prašymas persvarstyti būtinai būtų pateiktas nedelsiant po to, kai prašymą pateikęs asmuo sužinojo apie Teisingumo Teismo praktiką, kuria šis prašymas grindžiamas.
Taigi reikia konstatuoti, kad Bendrijos teisė, kaip savo išvados 132 ir 134 punktuose nurodė generalinis advokatas, nenustato jokio konkretaus termino pateikti prašymą persvarstyti. Todėl ketvirtoji Teisingumo Teismo minėtame sprendime
Kühne ir Heitz
nurodyta sąlyga negali būti aiškinama kaip pareiga pateikti aptariamą prašymą persvarstyti per tam tikrą konkretų laikotarpį po to, kai prašymą pateikęs asmuo sužinojo apie Teisingumo Teismo praktiką, kuria grindžiamas toks prašymas.
Vis dėlto reikia pastebėti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, jei nėra atitinkamą sritį reglamentuojančių Bendrijos teisės nuostatų, kiekviena valstybė narė savo nacionalinėje teisinėje sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti iš Bendrijos teisės kylančių asmenų teisių apsaugą, procesines taisykles su sąlyga, kad, visų pirma, tokios taisyklės nebus mažiau palankios nei taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (ekvivalentiškumo principas), ir, antra, kad dėl jų naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (žr., be kita ko, 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo
Unibet
,
C-432/05, Rink. p. I-2271
, 43 punktą bei 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo
van der Weerd ir kt.
,
C-222/05–C-225/05, Rink. p. I-4233
, 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Teisingumo Teismas yra pripažinęs, jog tai, kad teisinio saugumo sumetimais nustatomi protingi terminai ieškiniui pareikšti, nepažeidžia Bendrijos teisės (šia prasme žr. 1976 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Rewe-Zentralfinanz ir Rewe-Zentral,
33/76, Rink. p. 1989
, 5 punktą; 1976 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Comet
,
45/76, Rink. p. 2043
, 17 ir 18 punktus; minėto sprendimo
Denkavit italiana
, 23 punktą; 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo
Emmott,
C-208/90, Rink. p. I-4269
, 16 punktą; minėto sprendimo
Palmisani
28 punktą; 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo
Haahr Petroleum
,
C-90/94, Rink. p. I-4085
, 48 punktą ir 2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo
Grundig Italiana
,
C-255/00, Rink. p. I-8003
, 34 punktą). Iš tiesų dėl tokių terminų naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (minėto sprendimo
Grundig Italiana
34 punktas).
Iš šios nusistovėjusios teismo praktikos galima daryti išvadą, jog valstybės narės teisinio saugumo sumetimais gali nustatyti reikalavimą, kad prašymą persvarstyti ir atšaukti galutinį administracinį sprendimą, kuris pažeidžia Bendrijos teisę, kaip tai vėliau išaiškino Teisingumo Teismas, kompetentingai valdžios įstaigai reikia pateikti per protingą terminą.
Todėl į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Bendrijos teisė nenumato jokių apribojimų laiko atžvilgiu pateikti prašymą persvarstyti galutinį administracinį sprendimą. Tačiau valstybės narės, laikydamosi Bendrijos veiksmingumo ir ekvivalentiškumo principų, gali nustatyti protingus terminus administraciniam skundui paduoti.
Dėl išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Administracijos įstaigoje vykstant procesui dėl administracinio sprendimo, tapusio galutiniu pagal galutinės instancijos teismo sprendimą, kuris, atsižvelgiant į vėlesnę jo atžvilgiu Teisingumo Teismo praktiką, yra pagrįstas klaidingu Bendrijos teisės aiškinimu, persvarstymo, Bendrijos teisė nereikalauja jog pareiškėjas pagrindinėje byloje ja remtųsi pagal nacionalinę teisę dėl šio administracinio sprendimo paduotame administraciniame skunde.

2.
Bendrijos teisė nenumato jokių apribojimų laiko atžvilgiu pateikti prašymą persvarstyti galutinį administracinį sprendimą. Tačiau valstybės narės, laikydamosi Bendrijos veiksmingumo ir ekvivalentiškumo principų, gali nustatyti protingus terminus administraciniam skundui paduoti.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.