CELEX: 62008TJ0427
Karteller
misbrug af dominerende stilling
beslutning om afvisning af en klage
schweiziske urfabrikanters afslag på at levere reservedele til uafhængige urreparatører
Fællesskabets interesse
relevante marked
primære marked og eftersalgsmarked
begrundelsespligt
åbenbart urigtigt skøn

Sagens faktiske omstændigheder
Sagsøgeren, Confédération européenne des associations d’horlogers-réparateurs (CEAHR), er en sammenslutning uden gevinst for
øje, som er dannet af syv nationale sammenslutninger fra seks medlemsstater, der repræsenterer uafhængige urreparatørers interesser.
Den 20. juli 2004 indgav sagsøgeren en klage til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber over flere virksomheder, herunder
intervenienten, som arbejder i urfremstillingsindustrien (herefter »de schweiziske urfabrikanter«). Sagsøgeren anmeldte, at
der forelå en aftale eller en samordnet praksis mellem fabrikanterne, og mente, at der forelå misbrug af en dominerende stilling
som følge af fabrikanternes afslag på fortsat at forsyne de uafhængige urreparatører med reservedele.
Ved skrivelse af 28. april 2005 meddelte Kommissionen sagsøgeren sit foreløbige standpunkt vedrørende klagen (herefter »det
foreløbige standpunkt«).  Som afslutning på sin undersøgelse anførte Kommissionen, at den ikke havde fundet noget bevis for,
at der forelå en samordnet praksis eller en aftale mellem fabrikanterne af luksusprægede ure. Desuden mente Kommissionen ikke,
at der fandtes et særskilt marked for reparations- og vedligeholdelsestjenesteydelser, men at leveringen af sådanne tjenesteydelser
var et kendetegn ved markedet for luksusprægede ure, som var meget konkurrencepræget. Følgelig konkluderede Kommissionen,
at de faktiske omstændigheder, der var anført i klagen, ikke stred mod artikel 81 EF og 82 EF.
Ved skrivelse af 20. juli 2005 meddelte sagsøgeren Kommissionen sine skriftlige bemærkninger til det foreløbige standpunkt,
hvori man fastholdt, at de schweiziske urfabrikanters afslag på fortsat at levere reservedele tilsidesatte de fællesskabsretlige
konkurrenceregler.
Ved skrivelse af 13. december 2007 underrettede Kommissionen sagsøgeren om, at den efter en gennemgang af de faktiske og retlige
omstændigheder, som sagsøgeren havde fremført i sin klage og i sine andre bemærkninger, i overensstemmelse med artikel 7,
stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 af 7. april 2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold
til […] artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EUT L 123, s. 8) fastholdt sin foreløbige konklusion, hvorefter der ikke forelå nogen
tilstrækkelig interesse for Fællesskabet i en fortsat undersøgelse af de påståede overtrædelser. Ved skrivelse af 30. januar
2008 besvarede sagsøgeren denne skrivelse, idet man fastholdt sit oprindelige standpunkt.
Den 10. juli 2008 vedtog Kommissionen beslutning K(2008) 3600, hvorved den afviste klagen med henvisning til, at der ikke
forelå nogen tilstrækkelig interesse for Fællesskabet i en fortsat undersøgelse af de påståede overtrædelser (herefter »den
anfægtede beslutning«).
Kommissionen baserede denne konklusion om, at der ikke forelå nogen tilstrækkelig interesse for Fællesskabet, på fire hovedbetragtninger.
For det første anførte Kommissionen, at klagen højst vedrørte et marked eller et markedssegment af en begrænset størrelse,
og at markedets økonomiske betydning dermed også var begrænset (den anfægtede beslutning, punkt 8).
For det andet tilføjede Kommissionen, at den ikke på grundlag af oplysninger, den var i besiddelse af, kunne konkludere, at
der forelå et kartel eller en konkurrencebegrænsende samordnet praksis mellem de schweiziske urfabrikanter, og at det navnlig
ikke var sandsynligt, at de af fabrikanterne anvendte selektive distributionssystemer ikke skulle være omfattet af gruppefritagelsen,
der er fastsat i Kommissionens forordning (EF) nr. 2790/1999 af 22. december 1999 om anvendelse af […] artikel 81, stk. 3,
[EF] på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis (EFT L 336, s. 21) (den anfægtede beslutning, punkt 43).
For det tredje anførte Kommissionen, at den havde undersøgt det primære marked for luksus- og prestigeprægede ure, samt to
eftersalgsmarkeder, nemlig markedet for reservedele samt markedet for reparation og vedligeholdelse af luksus- og prestigeprægede
ure, og at den var nået frem til den umiddelbare konklusion, at disse to eftersalgsmarkeder ikke udgjorde særskilte markeder,
og at der således ikke syntes at foreligge en dominerende stilling, hvorfor spørgsmålet om misbrug ikke havde nogen relevans
(den anfægtede beslutning, punkt 44).
For det fjerde bemærkede Kommissionen, at det på baggrund af dennes vurdering af de påståede overtrædelser måtte antages,
at sandsynligheden for at fastslå en overtrædelse af konkurrencereglerne, selv ved tildeling af ekstra ressourcer til behandling
af klagen, fortsat ville være lille, hvorfor en sådan tildeling ville være uforholdsmæssig (den anfægtede beslutning, punkt
8 og 45). Kommissionen tilføjede, at hvis det kunne fastslås, at de fællesskabsretlige konkurrenceregler var blevet overtrådt,
forekom de nationale konkurrencemyndigheder eller domstole, der har kompetence til at anvende artikel 81 EF og 82 EF, under
alle omstændigheder at være de rette til at behandle sådanne overtrædelser (den anfægtede beslutning, punkt 8).

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 24. september 2008 anlagde sagsøgeren denne sag.
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 27. januar 2009 anmodede Richemont International om tilladelse til
at intervenere i sagen til støtte for Kommissionens påstande. Ved kendelse af 30. marts 2009 tillod formanden for Rettens
Fjerde Afdeling denne intervention.
Intervenienten har indgivet skriftligt indlæg, og de øvrige parter har afgivet deres bemærkninger hertil inden for de fastsatte
frister.
På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.
I henhold til reglerne om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse har Retten anmodet parterne om at besvare
visse skriftlige spørgsmål og at fremlægge dokumenter. Parterne har efterkommet anmodningen inden for den fastsatte frist.
Parterne afgav indlæg og besvarede Rettens mundtlige spørgsmål under retsmødet den 3. februar 2010. Under retsmødet anmodede
sagsøgeren om at lade en passage i Kommissionens svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten udgå, idet sagsøgeren gjorde gældende,
at passagen indeholdt en argumentation uden forbindelse med det stillede spørgsmål, og at argumentationen i øvrigt var ny
i forhold til den af Kommissionen i den anfægtede beslutning, i svarskriftet og i duplikken fremførte.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–        Den anfægtede beslutning annulleres.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
–        Intervenienten tilpligtes at betale sagsøgerens omkostninger i forbindelse med interventionen.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Intervenienten har nedlagt følgende påstande:
–        Kommissionen frifindes.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale intervenientens omkostninger.

Retlige bemærkninger
Sagsøgeren har fremført fem anbringender til støtte for søgsmålet. Det første anbringende, som er opdelt i to led, vedrører
dels en urigtig vurdering af, om der foreligger en interesse for Fællesskabet, dels ulovligheder vedrørende konstateringen
af, at det i klagen omhandlede marked og dermed også dets økonomiske betydning er begrænset. Det andet anbringende vedrører
en forkert definition af det relevante marked. Det tredje og fjerde anbringende vedrører henholdsvis en tilsidesættelse af
artikel 81 EF og 82 EF. Det femte anbringende vedrører magtfordrejning, som består i den forsinkede påberåbelse af den manglende
interesse for Fællesskabet, en urigtig gengivelse af stævningens indhold og manglende objektivitet i Kommissionens undersøgelse.
Det skal påpeges, at begrundelserne til støtte for Kommissionens konklusion om, at der ikke er en tilstrækkelig interesse
for Fællesskabet i en fortsat behandling af sagen, bestrides af sagsøgeren ikke blot i det første, men også i det andet, tredje
og fjerde anbringende. Retten har således fundet det hensigtsmæssigt først at behandle det andet led af det første anbringende
vedrørende størrelsen på det i klagen omhandlede marked og dets økonomiske betydning og ikke at behandle det første led af
det første anbringende vedrørende spørgsmålet, om der er en interesse for Fællesskabet, før den har taget stilling til, om
det andet, tredje og fjerde anbringende er velbegrundede.
1.
Om størrelsen på det i klagen omhandlede marked og dets økonomiske betydning

Parternes argumenter
Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings punkt 8 til støtte for konklusionen om, at der
ikke var nogen tilstrækkelig interesse i en fortsat undersøgelse, har påberåbt sig, at klagen kun vedrørte et marked(ssegment)
»af begrænset størrelse[,] og [at dets økonomiske betydning] dermed også [var] […] begrænset […]«. Kommissionen havde imidlertid
undladt at identificere dette marked, at kvantificere størrelsen og at beskrive dets økonomiske betydning, hvorved den tilsidesatte
sin begrundelsespligt. Tilsvarende havde Kommissionen undladt at tage hensyn til det forhold, som sagsøgeren havde påpeget
under den administrative procedure, at uafhængige urmagere i de 27 medlemsstater påvirkes af de schweiziske urfabrikanters
praksis, og at denne praksis truer et helt håndværksfag med at forsvinde.
Kommissionen har, støttet af intervenienten, anført, at den fuldstændige analyse og begrundelse af standpunktet om, at der
ikke forelå nogen tilstrækkelig interesse for Fællesskabet, ikke blot fremgår af den af sagsøgeren kritiserede indledende
del af den anfægtede beslutning, men også af hele den anfægtede beslutning, navnlig af punkt 12-26. I disse punkter er det
relevante primære marked (det for tjenesteydelser i form af reparation og vedligeholdelse af de nævnte ure samt det for reservedele
for urene) klart præsenteret.
Kommissionen har tilføjet, at konstateringen i den anfægtede beslutnings punkt 8, hvorefter markedet er af begrænset størrelse,
og at dets økonomiske betydning følgelig også er begrænset, støttes af udtalelsen i samme punkt, hvorefter det af oplysninger,
som Kommissionen har modtaget, fremgår, at »eftersalgsservice vedrørende luksus- eller prestigeprægede ure [størrelsesmæssigt]
kun udgør en ubetydelig del af den samlede omsætning i forbindelse med salg af luksus- eller prestigeprægede ure, eftersom
det skal tages i betragtning, at de nævnte ure kun udgør et vist segment af det samlede urmarked«.
Kommissionen har tilføjet, at den påståede manglende begrundelse var en følge af uenighed med sagsøgeren om definitionen af
det relevante marked. Ifølge Kommissionen skal de to eftersalgsmarkeder undersøges under ét med det primære marked, nemlig
med markedet for luksus- eller prestigeprægede ure (den anfægtede beslutning, punkt 16), som de er nært forbundet med. I den
anfægtede beslutning er det anført, at eftersom det primære marked er konkurrencepræget, er dette også tilfældet for eftersalgsmarkederne
(den anfægtede beslutning, punkt 18), således at det ikke havde været nødvendigt at fastslå størrelsen og den økonomiske betydning
af eftersalgsmarkederne, eftersom disse markeder ikke var de eneste markeder, der var genstand for vurderingen af konkurrencen.
Den omstændighed, at sagsøgeren ikke er enig i denne definition af markedet, betyder ikke, at den anfægtede beslutning er
utilstrækkeligt begrundet i den henseende.

Rettens bemærkninger
Ifølge retspraksis skal Kommissionen, som ifølge artikel 85, stk. 1, EF har til opgave at påse anvendelsen af artikel 81 EF
og 82 EF, fastlægge og gennemføre Unionens konkurrencepolitik og er med henblik herpå tillagt en skønsbeføjelse ved behandlingen
af klager (Rettens dom af 26.1.2005, sag T-193/02, Piau mod Kommissionen, Sml. II, s. 209, præmis 80, og af 12.7.2007, sag
T-229/05, AEPI mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 38).
Når Kommissionen under udøvelse af denne skønsbeføjelse beslutter at prioritere de klager, den modtager, forskelligt, kan
den ikke blot fastlægge den rækkefølge, hvori klagerne skal behandles, men også afvise en klage med den begrundelse, at der
ikke er en tilstrækkelig interesse for Fællesskabet i en fortsat behandling af sagen (Rettens dom af 14.2.2001, sag T-62/99,
Sodima mod Kommissionen, Sml. II, s. 655, præmis 36; jf. i denne retning Rettens dom af 24.1.1995, sag T-5/93, Tremblay m.fl.
mod Kommissionen, Sml. II, s. 185, præmis 59 og 60).
Kommissionens skønsbeføjelse er dog ikke ubegrænset. Den er forpligtet til at tage hensyn til alle relevante retlige og faktiske
omstændigheder med henblik på at afgøre, hvilken stilling der bør tages til en klage. Den er navnlig forpligtet til omhyggeligt
at undersøge samtlige faktiske og retlige omstændigheder, som klageren bringer til dens kundskab (jf. Domstolens dom af 17.5.2001,
sag C-450/98 P, IECC mod Kommissionen, Sml. I, s. 3947, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis). Tilsvarende er Kommissionen
undergivet en begrundelsespligt, når den afviser at fortsætte behandlingen af en klage, idet denne begrundelse skal være tilstrækkelig
præcis og detaljeret til, at Retten kan foretage en effektiv prøvelse af Kommissionens udøvelse af sin skønsbeføjelse til
at opstille prioriteter (Domstolens dom af 4.3.1999, sag C-119/97 P, Ufex m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1341, præmis
89-91, og dommen i sagen Sodima mod Kommissionen, nævnt i præmis 27 ovenfor, præmis 41 og 42).
I det foreliggende tilfælde har Kommissionen konstateret følgende i den anfægtede beslutnings punkt 8 og 9:
»8      Kommissionen bemærker navnlig, at klagen højst vedrører et marked(ssegment) af begrænset størrelse og dermed også af begrænset
økonomisk betydning. På trods af flere forespørgsler til urfabrikanterne var det ganske vist vanskeligt at indhente præcise
statistikker og tal vedrørende størrelsen på de markeder – primære og sekundære – som er genstand for klagen. Henset til de
af Kommissionen modtagne oplysninger ses det dog umiddelbart, at størrelsen på eftersalgsservice vedrørende luksus- eller
prestigeprægede ure kun udgør en ubetydelig del af den samlede omsætning i forbindelse med salg af luksus- eller prestigeprægede
ure, eftersom det skal tages i betragtning, at de nævnte ure kun udgør et vist segment af det samlede urmarked. Endvidere
har den umiddelbare vurdering af klagerens argumenter ikke givet pålidelige oplysninger, på grundlag af hvilke det på dette
stadium var muligt at konkludere, at det er sandsynligt, at der i det foreliggende tilfælde er sket overtrædelse af konkurrencereglerne.
Det forekommer også usandsynligt, at overtrædelserne skulle opdages efter først at have afsat midler til en undersøgelse.
Endelig, selv hvis det var muligt at fastslå overtrædelser i den foreliggende sag, ses de nationale konkurrencemyndigheder
eller domstole at være de rette til at behandle sådanne overtrædelser. Disse myndigheder og domstole har kompetence og pligt
til at anvende […] artikel 81 [EF] og 82 [EF].
9      På baggrund af det ovenstående forekommer det derfor at være uforholdsmæssigt at afsætte Kommissionens begrænsede ressourcer
til at fortsætte undersøgelsen af sagen. Kommissionen er således nået frem til den konklusion, at klagen skal afvises, fordi
den ikke har nogen interesse for Fællesskabet af den grund, at de mulige virkninger af de påståede overtrædelser vil have
en begrænset indvirkning på fællesmarkedets funktion på grund af kompleksiteten af den påkrævede undersøgelse og på grund
af den begrænsede sandsynlighed for at kunne bevise overtrædelserne.«
Først skal Retten behandle sagsøgerens klagepunkt om, at Kommissionen har undladt at tage hensyn til det i klagen anførte
forhold, at den praksis, der er genstand for klagen, vedrører hele Den Europæiske Unions område.
Det skal indledningsvis fastslås, at sagsøgerens udtalelse i klagen hvad angår den geografiske udstrækning af den omhandlede
praksis ikke er blevet bestridt af Kommissionen hverken i dennes foreløbige standpunkt eller i den anfægtede beslutning. Desuden
indrømmede Kommissionen under retsmødet, at den rådede over oplysninger, hvorefter den omhandlede praksis forekom i »fem eller
seks medlemsstater«, og hvorom Kommissionen hverken kunne be- eller afkræfte, at den ikke også forekom i de andre medlemsstater.
Desuden finder Retten, at det pågældende områdes udstrækning nødvendigvis har relevans for størrelsen af det eller de omhandlede
marked(er). Betydningen af den af sagsøgeren i dennes klage fremførte omstændighed styrkes desuden i den foreliggende sag
af, at det klart er anført, at klagen ikke vedrører et lokalt marked, men et eller flere markeder, der omfatter i hvert fald
fem medlemsstaters område og muligvis hele Unionens område.
Da Kommissionen således i sin vurdering af det pågældende markeds størrelse og dets økonomiske betydning har undladt at inddrage
denne omstændighed, har Kommissionen tilsidesat sin pligt til at tage hensyn til alle relevante retlige og faktiske omstændigheder
samt til omhyggeligt at undersøge samtlige sådanne omstændigheder, som sagsøgeren bringer til dens kundskab (jf. den i præmis
28 ovenfor nævnte retspraksis).
Dernæst skal Retten undersøge sagsøgerens klagepunkt om den utilstrækkelige begrundelse i konklusionen i den anfægtede beslutning
vedrørende den begrænsede størrelse af det i klagen omhandlede marked.
Hvad angår identificeringen af det marked, som denne konklusion vedrører, skal det først og fremmest fastslås, at den anfægtede
beslutning, sådan som Kommissionen har bemærket, indeholder mere præcise konstateringer angående de undersøgte markeder, navnlig
i punkt 15. Her henviste Kommissionen til, at den havde foretaget sin undersøgelse under den forudsætning, at »markedet for
luksus- eller prestigeprægede ure [var] et relevant og særskilt primært marked«, og at den således havde »undersøgt markedet
for luksus- eller prestigeprægede ure som det primære marked samt to eftersalgsmarkeder – det ene for [tjenesteydelserne]
reparation og vedligeholdelse af luksus- eller prestigeprægede ure og det andet for reservedele til [de nævnte] ure«. Det
fremgår også af den anfægtede beslutning, at Kommissionen går ud fra, at de to eftersalgsmarkeder ikke udgør relevante uafhængige
markeder, men skal betragtes under ét med det primære marked, nemlig med markedet for luksus- eller prestigeprægede ure.
Under retsmødet har Kommissionen som svar på et spørgsmål fra Retten i denne henseende udtalt, at dens konstatering vedrørende
den begrænsede størrelse af det marked(ssegment), der var genstand for klagen, angik markedet for luksus- eller prestigeprægede
ure, fordi de af klagen tilsigtede schweiziske urfabrikanter kun fremstiller sådanne ure.
Indledningsvis skal det dog fastslås, at Kommissionen selv i den anfægtede beslutnings punkt 3 anførte, at sagsøgerens klage
ifølge dennes påstande vedrørte en konkurrencebegrænsning »på markedet for reparation og vedligeholdelse af ure«.
Herefter skal det fastslås, at flere af de i klagen berørte markeder inddrages i det andet punktum i den anfægtede beslutnings
punkt 8, eftersom Kommissionen her anfører, at det var »vanskeligt at indhente præcise statistikker og tal vedrørende størrelsen
på de markeder – primære og sekundære – som er genstand for klagen«. Denne konstatering står i kontrast til entalsformen,
som er brugt i samme punkts første punktum, hvorefter »klagen højst vedrører et marked(ssegment) af begrænset størrelse«.
Heraf følger, at det er umuligt for Retten med sikkerhed at fastslå, om Kommissionens konstatering vedrørende den begrænsede
størrelse på det eller de relevante marked(er) vedrører markedet for luksus- eller prestigeprægede ure, markedet for tjenesteydelserne
reparation og vedligeholdelse af sådanne ure eller begge markeder.
For det andet må det fastslås, at den anfægtede beslutning ikke indeholder oplysninger angivet i tal eller overslag vedrørende
størrelsen af disse markeder, og i øvrigt heller ikke vedrørende størrelsen på det generelle marked for ure eller markedet
for reservedele. Kommissionen har nemlig alene støttet sin konklusion, hvorefter markedet for luksus- eller prestigeprægede
ure og/eller markedet for tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse af sådanne ure er af begrænset størrelse, på argumentet
om, at markedet for luksus- eller prestigeprægede ure er mere begrænset end det generelle marked for ure, og om, at størrelsen
på markedet for eftersalgsservice af sådanne ure er endnu mere begrænset end størrelsen på markedet for luksus- eller prestigeprægede
ure.
I mangel på et absolut referencepunkt, som bl.a. kunne bestå af omsætningstal eller af overslag vedrørende størrelsen på mindst
ét af disse markeder, gør alene oplysninger vedrørende disse markeders relative størrelser indbyrdes det dog ikke muligt for
Retten at efterprøve, om det er en rigtig konstatering, at klagen højst vedrører et marked af begrænset størrelse, hvorfor
den økonomiske betydning af dette marked således også er begrænset.
I øvrigt har Kommissionen under retsmødet indrømmet, at denne konstatering ikke var støttet på præcise tal.
Kommissionens begrundelse af sin påstand om, at klagen højst vedrører et marked(ssegment) af begrænset størrelse, og at dets
økonomiske betydning derfor også er begrænset, er således utilstrækkelig.
De øvrige betragtninger, som Kommissionen har nævnt i den anfægtede beslutning og fremført for Retten, kan ikke drage denne
konklusion i tvivl.
Kommissionens bemærkning i den anfægtede beslutnings punkt 8 vedrørende vanskelighederne ved at indhente oplysninger om størrelsen
på de markeder, der var genstand for klagen, kan for det første ikke støtte dens standpunkt. Ingen retsregel forpligtede nemlig
Kommissionen til at udtale sig om størrelsen på det eller de marked(er), som var genstand for klagen. Eftersom Kommissionen
besluttede at bruge konstateringen af, at »klagen højst vedrør[te] et marked(ssegment) af begrænset størrelse og dermed også
af begrænset økonomisk betydning«, til at begrunde sit standpunkt om, at der ikke var en tilstrækkelig interesse for Fællesskabet
i en fortsat behandling af klagen, var Kommissionen derimod forpligtet til at begrunde denne konstatering i tilstrækkeligt
omfang.
For det andet kan Kommissionens argument om, at den i den anfægtede beslutning antog, at eftersalgsmarkederne skulle undersøges
under ét med det primære marked for luksus- eller prestigeprægede ure, ikke ændre Rettens konklusion i præmis 43 ovenfor vedrørende
den utilstrækkelige begrundelse. Kommissionen har nemlig heller ikke fremlagt oplysninger angivet i tal eller overslag vedrørende
den samlede størrelse på alle disse markeder.
For det tredje har Kommissionens konstatering i den anfægtede beslutning om, at eftersalgsmarkederne i det væsentlige er konkurrenceprægede,
fordi dette er tilfældet for det primære marked, ingen indvirkning på dens konstatering vedrørende den begrænsede størrelse
på det marked(ssegment), der er genstand for klagen, eftersom konstateringen af, at markedet er begrænset, ikke kan udledes
af den omstændighed, at det er konkurrencepræget.
Selv om Kommissionen i vid udstrækning har støttet sin konklusion vedrørende den ringe sandsynlighed for at kunne bevise overtrædelserne
af de fællesskabsretlige konkurrenceregler på konstateringen af, at markedet for luksus- eller prestigeprægede ure er konkurrencepræget,
udgør konstateringen vedrørende den begrænsede størrelse på det marked(ssegment), der er omhandlet i klagen, i opbygningen
af ræsonnementet om, at der ikke foreligger nogen tilstrækkelig interesse for Fællesskabet, dog ikke desto mindre – som det
fremgår af den anfægtede beslutnings punkt 8 – en selvstændig begrundelse i forhold til denne konstatering.
Det følger heraf, at sagsøgerens klagepunkter vedrørende den begrænsede størrelse og økonomiske betydning af det marked(ssegment),
som er genstand for klagen, skal tages til følge. Det skal følgelig fastslås, at Kommissionen har tilsidesat sin pligt til
at tage hensyn til alle relevante retlige og faktiske omstændigheder og til omhyggeligt at undersøge samtlige sådanne omstændigheder,
som sagsøgeren bringer til dens kundskab, samt sin begrundelsespligt.
2.
Om definitionen af det relevante marked

Parternes argumenter
Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt forkastede den definition af det relevante marked, som sagsøgeren
havde foreslået i sin klage og fastholdt under hele den administrative procedure, nemlig definitionen »markedet for tjenesteydelserne
reparation og vedligeholdelse af ure, det kan betale sig at reparere«.
Ved at erstatte begrebet »ure, det kan betale sig at reparere« med begrebet »luksus- eller prestigeprægede ure« har Kommissionen
for det første kunstigt ændret klagens rækkevidde, navnlig i den anfægtede beslutnings punkt 12. Kommissionen har således
forsøgt at reducere det undersøgte marked til en lille del af det omhandlede marked, hvilket har gjort det nemmere at nå til
den konklusion, at det omhandlede marked eller markedssegment havde en ubetydelig størrelse. Definitionen af markedet som
værende det for »luksus- eller prestigeprægede ure« støttes ikke af nogen til Kommissionen fremsendte dokumenter og er en
ren opfindelse fra Kommissionens side.
For det andet har sagsøgeren bemærket, at Kommissionen henviser til markedet for »produkter« og til »markedet for luksus-
eller prestigeprægede ure«, uanset at sagsøgeren gentagne gange under den administrative procedure anførte, at dette produktmarked
ikke var af nogen direkte interesse for de uafhængige urreparatører.
Endvidere har Kommissionen i den anfægtede beslutnings punkt 17 og 18 fejlagtigt vurderet, at markedet for tjenesteydelserne
vedligeholdelse og reparation ikke udgjorde et »relevant og særskilt marked«, men derimod skulle »undersøges under ét med
det primære marked«. Ved at sammenblande disse markeder og foregive, at produktmarkedet var konkurrencepræget, konkluderede
Kommissionen fejlagtigt, at der også var konkurrence på markedet for tjenesteydelserne.
Sagsøgeren har også anfægtet Kommissionens konstatering af, at »markedet for reservedele« til luksus- eller prestigeprægede
ure ikke udgjorde et relevant og særskilt marked. Hvad angår den anfægtede beslutnings punkt 24 og 25 har sagsøgeren bemærket,
at Kommissionen først har støttet sine erklæringer om, at »markedet for reservedele« ikke var det relevante marked, på det
forhold, at forbrugerne kunne skifte til en anden fabrikants sekundære produkter. Muligheden for substitution foreligger dog
kun i forhold til reservedele til de urværker, der er fremstillet af selskabet ETA, og som findes i størstedelen af schweiziske
ure, netop fordi disse urværker og de dertil passende reservedele fremstilles af et selskab, der ikke tilhører de schweiziske
urfabrikanter, som klagen er rettet imod. De andre reservedele er derimod specifikke for hver schweizisk urfabrikant, og de
dele, som er fremstillet for en fabrikants ure, kan ikke erstattes med de dele, der er fremstillet for en anden fabrikants
ure. Leveringen af tjenesteydelserne vedligeholdelse og reparation afhænger således helt og holdent af den pågældende fabrikants
levering af reservedele, og denne har således en monopolstilling.
Endelig har sagsøgeren bestridt Kommissionens påstand i den anfægtede beslutnings punkt 26 om, at »markedet for reservedele«
ikke er et relevant marked, hvis det er muligt for forbrugeren at skifte til et andet primærprodukt. Selv om det er muligt
for forbrugeren at skifte til et andet mærke på urmarkedet, har Kommissionen ikke ifølge sagsøgeren godtgjort, at indehaveren
af et schweizisk ur rent faktisk skifter til et andet mærke, hvorfor Kommissionens omtale af dette forhold er uden relevans.
Kommissionen har for det første gjort gældende, at dens undersøgelse har vist, at tjenesteydelserne vedligeholdelse og reparation
samt levering af reservedele udgør et eftersalgsmarked, der adskiller sig fra det primære marked for fremstilling af ure.
Herefter har Kommissionen henvist til den anfægtede beslutnings punkt 14, hvorefter det ikke var den muligt på grundlag af
de oplysninger, den var i besiddelse af, præcist at definere markedet. Den antog derfor (den anfægtede beslutning, punkt 15),
at det relevante marked uanset sin tvivl herom (den anfægtede beslutning, punkt 14) bestod dels af det primære marked for
luksus- eller prestigeprægede ure sammen med de tilknyttede eftersalgsmarkeder for reparation og vedligeholdelse, dels af
reservedelsmarkedet.
Uanset vanskelighederne ved at definere markedet har Kommissionen ikke fundet noget bevis for, at der mellem de af klagen
omfattede virksomheder foreligger en aftale eller en samordnet praksis. Kommissionen har også konstateret, at de virksomheder,
som klagen var rettet imod, ikke kollektivt havde nogen dominerende stilling, eftersom de er i stærk indbyrdes konkurrence
(den anfægtede beslutning, punkt 40). Følgelig kunne Kommissionen med føje konkludere, at den ikke havde fundet bevis for,
at der forelå en overtrædelse af konkurrencereglerne på nogen af markederne, uanset definitionen heraf.
Kommissionen har for det andet anfægtet sagsøgerens argument om, at det i den anfægtede beslutning fejlagtigt blev konstateret,
at markedet for »tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse af ure« ikke udgør et særskilt marked, men skal undersøges
under ét med det primære marked.
Kommissionen har med føje kunnet knytte en forbindelse mellem det primære marked for fremstilling og for salg af luksusure
og de to eftersalgsmarkeder (jf. navnlig den anfægtede beslutning, punkt 18). Sagsøgeren har begrænset sig til at give udtryk
for sin uenighed med Kommissionens vurdering uden at fremføre noget bevis eller argument, der godtgør, at denne vurdering
var forkert.
Ifølge Kommissionen byggede dennes konklusion i den anfægtede beslutning vedrørende det relevante marked både på oplysninger,
som sagsøgeren havde fremlagt i klagen, og på resultaterne af Kommissionens egen undersøgelse. Desuden har Kommissionen i
den anfægtede beslutning nævnt specifikke oplysninger vedrørende det relevante produktmarked, navnlig vedrørende eftersalgsmarkederne
for vedligeholdelse og reparation på den ene side og for komponenter og reservedele på den anden side (den anfægtede beslutning,
punkt 19-26, samt fodnoterne på s. 15 og 18-20).
Intervenienten har gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings punkt 22 med rette har kunnet konkludere, at
køberens udgift til eftersalgsservice over urets levetid er en mindre udgift sammenlignet med den første udgift til selve
uret, og at eftersalgsserviceudgiften af forbrugeren anses for et forhold, der i den samlede pris er relativt betydningsløst.
Intervenientens erfaring viser, at udgifterne til service og reparation ikke er noget, som køberen af et ur umiddelbart og
først og fremmest tænker på. Tilsvarende har eftersalgsservice af ure af høj kvalitet, som er meget tekniske, særlige kendetegn,
der skal tages i betragtning. Hvert ur består af et meget stort antal komponenter, og komponenterne er forskellige for hver
urmodel. Kompetencen, ekspertisen og de for reparation af denne type ure krævede instrumenter er derfor meget vigtige.
Desuden har intervenienten gjort gældende, at det for hvert mærke er af største betydning, at kvaliteten af eftersalgsservicen
og af reparationsarbejdet er høj, eftersom forbrugerne opfatter disse tjenesteydelser som værende en del af selve urets kvalitet.
Ifølge intervenientens erfaring kan dette kun garanteres ved hjælp af en lang uddannelse, udstyr, retningslinjer og en kontrol,
som nødvendiggør en anseelig investering fra intervenientens side.
Intervenienten tilslutter sig således Kommissionens standpunkt, hvorefter markederne for eftersalg, for reparation og for
reservedele ikke er forskellige markeder. Tværtimod drejer det sig om accessoriske dele af det primære marked, hvor der hersker
en livlig konkurrence, og som de er helt afhængige af.

Rettens bemærkninger
Ifølge fast retspraksis må den prøvelse, som Unionens retsinstanser foretager af Kommissionens skønsbeføjelse i behandlingen
af klager, ikke føre til, at de sætter deres eget skøn vedrørende Fællesskabets interesse i stedet for Kommissionens, men
har til formål at kontrollere, at den anfægtede beslutning ikke hviler på materielt urigtige omstændigheder, og at den hverken
er behæftet med en retlig fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning (Rettens dom af 14.2.2001, sag T-115/99, SEP
mod Kommissionen, Sml. II, s. 691, præmis 34, og den i præmis 26 ovenfor nævnte dom i sagen Piau mod Kommissionen, præmis
81).
Tilsvarende kan Unionens retsinstanser kun foretage en begrænset prøvelse af definitionen af det omhandlede, det pågældende
eller det relevante marked, i den udstrækning denne definition indebærer komplekse økonomiske vurderinger fra Kommissionens
side (jf. i denne retning Rettens dom af 17.9.2007, sag T-201/04, Microsoft mod Kommissionen, Sml. II, s. 3601, præmis 482,
og af 7.5.2009, sag T-151/05, NVV m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1219, præmis 53).
Begrebet det relevante marked indebærer nemlig, at der kan være effektiv konkurrence mellem de varer eller tjenesteydelser,
som indgår i markedet, hvilket forudsætter en tilstrækkelig grad af mulighed for udskiftning mellem disse varer eller tjenesteydelser,
der indgår i samme marked, med henblik på samme anvendelse (jf. i denne retning Domstolens dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La
Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, præmis 28, og Rettens dom af 30.1.2007, sag T-340/03, France Télécom mod Kommissionen,
Sml. II, s. 107, præmis 80). Muligheden for udskiftning eller substitution vurderes ikke kun i forhold til produkternes eller
tjenesteydelsernes objektive kendetegn; også konkurrencevilkårene samt efterspørgsels- og udbudsstrukturen på det pågældende
marked må tillægges betydning (Domstolens dom af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, præmis 37,
og Rettens dom af 17.12.2003, sag T-219/99, British Airways mod Kommissionen, Sml. II, s. 5917, præmis 91).
Det fremgår ligeledes af Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret
(EFT 1997 C 372, s. 5, punkt 7), at der »[v]ed det relevante produktmarked forstås […] markedet for alle de produkter og/eller
tjenesteydelser, som forbrugeren anser for indbyrdes substituerbare på grund af deres egenskaber, pris og anvendelsesformål«.
Ifølge denne meddelelse fastlægges der ved vurderingen af efterspørgselssubstitution en række varer, der af forbrugerne betragtes
som substitutionsprodukter. Det kan f.eks. ske ved et tankeeksperiment, hvor man forestiller sig små, men vedvarende ændringer
i de relative priser og vurderer kundernes sandsynlige reaktion herpå. Kommissionen har i denne meddelelses punkt 17 præciseret
følgende:
»Det afgørende spørgsmål er, om [...] kunder[ne] ville skifte til lettilgængelige substitutionsprodukter eller leverandører
andre steder på grund af en hypotetisk, lille (i størrelsesordenen 5-10%) varig stigning i den relative pris på de pågældende
produkter og i de pågældende områder. Hvis substitutionen er tilstrækkelig til at gøre prisstigningen urentabel på grund af
den omsætningsnedgang, den medfører, medtages yderligere substitutionsprodukter […] i det relevante marked.«
Desuden fremgår følgende af denne meddelelses punkt 56:
»Der findes en række områder, hvor der må udvises stor omhu ved anvendelsen af ovennævnte principper. Dette er tilfældet,
når man undersøger primære og sekundære markeder, især når virksomheders adfærd på et givet tidspunkt skal undersøges på grundlag
af artikel [82 EF]. Metoden til afgrænsning af markederne i disse tilfælde er den samme, dvs. at man vurderer kundernes reaktion
på relative prisændringer på grundlag af deres indkøbsbeslutninger, men samtidig tager hensyn til begrænsninger i substitutionsmulighederne
som følge af betingelserne på de tilknyttede markeder. Markedet for sekundære produkter, f.eks. reservedele, kan blive afgrænset
snævert, når foreneligheden med det primære produkt er af stor betydning. Problemerne med at finde kompatible sekundære produkter
samt de primære produkters høje priser og lange levetid kan gøre de relative prisstigninger på sekundære produkter rentable.
Der kan ske en anden markedsafgrænsning, hvis der er mulighed for en betydelig substitution mellem de sekundære produkter,
eller hvis de primære produkters egenskaber giver mulighed for en hurtig og direkte forbrugerreaktion på relative prisstigninger
på de sekundære produkter.«
I det foreliggende tilfælde har Kommissionen, inden den undersøgte, om der umiddelbart forelå den konkurrencebegrænsende praksis,
som var genstand for klagen (den anfægtede beslutning, punkt 27-42), anført, at den formodede, at der eksisterede et primært
produktmarked, det for luksus- eller prestigeprægede ure, og to eftersalgsmarkeder, det for tjenesteydelserne reparation og
vedligeholdelse af luksus- eller prestigeprægede ure og det for reservedele til disse ure (den anfægtede beslutning, punkt
15). På grundlag af sin umiddelbare undersøgelse fandt Kommissionen ikke, at de to eftersalgsmarkeder udgjorde adskilte relevante
markeder, men at de skulle betragtes under ét med det primære marked (den anfægtede beslutning, punkt 17).
Sagsøgeren har i det væsentlige fremført to klagepunkter angående disse konstateringer. For det første mener sagsøgeren, at
Kommissionen fejlagtigt har erstattet det under den administrative procedure anvendte begreb »ure, det kan betale sig at reparere«
med begrebet »luksus- eller prestigeprægede ure«. For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt
har anset markedet for tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse af ure og »markedet for reservedele« for ikke at udgøre
særskilte markeder, men markeder, der skal behandles under ét med markedet for luksus- eller prestigeprægede ure. Sagsøgeren
har også hævdet, at de for mærkerne specifikke reservedele ikke kan substitueres, således at hver fabrikant har en monopolstilling
i forhold til de af denne fremstillede specifikke reservedele.
Om det første klagepunkt vedrørende den fejlagtige erstatning af begrebet »ure, det kan betale sig at reparere« med begrebet
»luksus- eller prestigeprægede ure«
Hvad angår sagsøgerens første klagepunkt skal det først og fremmest påpeges, at sagsøgeren selv på s. 5 i klagen har anført,
at efterspørgslen på reservedele kun findes »for dyre ure«, eftersom mindre dyre ure, når de går i stykker, blot erstattes
med et nyt ur. For det andet har sagsøgeren i sin skrivelse af 30. januar 2008 anført, at de af klagen omfattede ure har en
»nypris« fra 1 500 til 4 000 EUR, hvorimod et urs væsentligste funktion, dvs. at angive tiden, ifølge en af Kommissionen i
dennes foreløbige standpunkt citeret ekspert fuldt ud og med præcision opfyldes af ure fra priser omkring 25 EUR.
Eftersom priserne på ure i det af sagsøgeren angivne sortiment er 60 til 160 gange højere end priserne på de billigste ure,
der ikke desto mindre opfylder deres primære funktion på pålidelig vis, mener Retten ikke, at Kommissionen har begået en fejl,
da den fandt, at de af klagen omfattede ure er »luksus- eller prestigeprægede ure«.
Sagsøgerens første klagepunkt må således forkastes.
Om det andet klagepunkt vedrørende den manglende særskilte undersøgelse af markedet for tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse
af ure samt markedet for reservedele
Med det andet klagepunkt har sagsøgeren kritiseret Kommissionen for ikke at have behandlet markedet for tjenesteydelserne
reparation og vedligeholdelse af ure samt markedet eller markederne for reservedele som relevante særskilte markeder, men
behandlet dem under ét med markedet for luksus- eller prestigeprægede ure som et samlet marked. Desuden har sagsøgeren kritiseret
Kommissionen for ikke i den anfægtede beslutning at have taget hensyn til den omstændighed, at de for mærkerne specifikke
reservedele ikke kan substitueres.
Hvad angår disse eftersalgsmarkeder er Kommissionen i den anfægtede beslutning nået frem til følgende generelle konstateringer:
»d)      Eftersalgsmarkeder
(17)      Som allerede forklaret i punkt 15 ovenfor har Kommissionen undersøgt to eftersalgsmarkeder: markedet for eftersalgsservice
(reparation og vedligeholdelse) og markedet for reservedele, eftersom disse to markeder anses for at være typeeksempler på
eftersalgsmarkeder. Den umiddelbare vurdering af situationen på det primære marked for fremstilling og salg af luksus- eller
prestigeprægede ure samt på eftersalgsmarkederne fører til den konklusion, at eftersalgsmarkederne ikke skal anses for at
være relevante særskilte produktmarkeder, men skal undersøges under ét med det primære marked […]
(18)      Selv hvis det antages, at disse markeder skulle anses som værende relevante særskilte markeder, gør den omstændighed, at det
primære marked forekommer at være konkurrencepræget, det i øvrigt meget usandsynligt, at der foreligger eventuelle konkurrencebegrænsende
virkninger. Navnlig har prisstigningerne på eftersalgsmarkedet en tendens til ikke at være rentable på grund af deres indvirkning
på salget på det primære marked, medmindre der på det primære marked er en prisnedsættelse for at kompensere for de højere
priser på eftersalgsmarkederne. Der er derfor en høj grad af sandsynlighed for, at konkurrencen på det primære marked sikrer
en konkurrencedygtig samlet pris for produkt- og tjenesteydelsespakken både på det primære marked og på eftersalgsmarkederne
(uanset at kunderne ikke har baseret deres valg på præcise livscyklusberegninger).«
–       Om undersøgelsen af reservedelsmarkedet
Indledningsvis skal Retten undersøge Kommissionens konstatering af, at reservedelsmarkedet for luksus- eller prestigeprægede
ure ikke udgør et særskilt relevant marked. Kommissionen har i denne henseende bemærket følgende:
»(ii) Komponenter og reservedele til luksus- eller prestigeprægede ure
(23)      Som tidligere anført synes eftersalgsmarkedet for komponenter og reservedele til luksus- eller prestigeprægede ure at afhænge
af det primære marked for disse ure, og det er nært tilknyttet dette. Denne konstatering går imod de af [sagsøgeren] dragne
konklusioner, som mener, at reservedelsmarkedet i det foreliggende tilfælde er et særskilt marked […]
(24)      Desuden har Kommissionen taget hensyn til det forhold, at det er muligt, at et eftersalgsmarked, der består af sekundære produkter
(reservedele) til et primærprodukts mærke, i to tilfælde ikke er et relevant marked: for det første når en forbruger har muligheden
for at skifte til en anden fabrikants sekundære produkter, og for det andet når det er muligt for en forbruger at udskifte
det primære produkt og dermed undgå den højere pris på eftersalgsmarkedet. Det er i det foreliggende tilfælde åbenbart, at
forbrugerne ikke er fastlåste uden mulighed for at skifte til et andet primært eller sekundært produkt.
(25)      Hvad angår muligheden for at skifte til en anden fabrikants sekundære produkter skal det fastslås, at [sagsøgeren] ikke kunne
give en fuldstændig, præcis og sammenhængende forklaring vedrørende udstrækningen af og grænserne for muligheden for at substituere
reservedele til luksus- eller prestigeprægede ure.
(26)      Hvad angår muligheden for at skifte til et andet primærprodukt står det dog de mulige købere af luksus- eller prestigeprægede
ure helt frit at vælge blandt adskillige eksisterende mærker på luksus- eller prestigeprægede ure, som konkurrerer med hinanden.
Hvad angår kunderne, som allerede ejer sådanne ure, er det principielt muligt for dem at udskifte primærproduktet, hovedsageligt
fordi mange luksus- eller prestigeprægede ure kan have store restværdier på mange brugtmarkeder, og fordi udgifterne forbundet
med udskiftning ikke kræver nogen investering i form af eksempelvis oplæring, ændring af vaner eller udskiftning af installationer,
software osv., hvilket gør udskiftningen endnu lettere. Det følger af det ovenstående, at forbrugerne har en lang række muligheder
for at skifte fra et produkt til et andet, uden at der påløber ekstraudgifter.«
Ifølge den generelle konstatering i den anfægtede beslutnings punkt 24 kan reservedelsmarkedet for primærprodukterne af et
vist mærke således ikke udgøre et særskilt relevant marked i to tilfælde: for det første i tilfælde, hvor forbrugeren kan
skifte til reservedele, som en anden fabrikant har fremstillet, og for det andet i tilfælde, hvor forbrugeren kan skifte til
et andet primærprodukt med henblik på at undgå en prisstigning på reservedelsmarkedet.
Det bemærkes, at sagsøgeren ikke har bestridt denne generelle konstatering som sådan. Desuden finder Retten, at konstateringen
er forenelig med den i præmis 67 ovenfor nævnte retspraksis og med meddelelsen om afgrænsning af det relevante marked, dog
under forudsætning af, at det godtgøres, at et tilstrækkeligt stort antal forbrugere i tilfælde af en moderat og permanent
prisstigning på de sekundære produkter vil skifte til de andre produkter, primære eller sekundære, for ikke at gøre en sådan
prisstigning rentabel.
Retten skal således undersøge Kommissionens betragtninger i den anfægtede beslutning vedrørende anvendelsen af det kriterium,
den har haft til hensigt at opstille i den nævnte beslutnings punkt 24.
Indledningsvis bemærkes, at uanset at Kommissionen i resten af den anfægtede beslutning har betragtet »reservedelsmarkedet«
som et enkelt eftersalgsmarked (jf. navnlig den anfægtede beslutning, punkt 17 og 23), har den i den anfægtede beslutnings
punkt 24 undersøgt de tilfælde, hvor et »[reservedelsmarked] til et primærprodukts mærke« ikke kunne udgøre et særskilt relevant
marked.
Det skal derfor fastslås, at den anfægtede beslutnings punkt 24, 25 og 26 har behandlet to delvis forskellige sider af definitionen
af det relevante marked. Det drejer sig for det første om spørgsmålet, om alle reservedele til luksus- eller prestigeprægede
ure udgør et enkelt marked, eller om de udgør mange markeder, eftersom de for mærkerne specifikke reservedele udgør særskilte
markeder. Forholdene vedrørende dette spørgsmål – forbrugerens mulighed for at skifte til reservedele fremstillet af andre
fabrikanter med henblik på at undgå den af en vis fabrikant indførte prisstigning – behandles af Kommissionen i den anfægtede
beslutnings punkt 25. For det andet drejer det sig om spørgsmålet, om reservedelsmarkedet eller de mange reservedelsmarkeder
skal behandles som relevante særskilte markeder, eller om de skal behandles under ét med det primære marked for luksus- eller
prestigeprægede ure som et enkelt relevant fælles marked. Forholdene vedrørende dette spørgsmål – hvad angår forbrugerens
mulighed for at skifte til et andet primærprodukt med henblik på at undgå en af en vis fabrikant indført prisstigning på reservedele
– er af Kommissionen blevet undersøgt i den anfægtede beslutnings punkt 26.
Hvad for det første angår forbrugerens mulighed for at skifte til reservedele, som er fremstillet af andre fabrikanter, skal
det indledningsvis fastslås som omhandlet i den i præmis 67-70 ovenfor nævnte retspraksis og i meddelelsen om afgrænsning
af det relevante marked, at spørgsmålet, om en sådan mulighed foreligger, og dermed spørgsmålet, om det drejer sig om et enkelt
reservedelsmarked eller om mange for mærkerne specifikke reservedelsmarkeder, først og fremmest afhænger af, om der foreligger
en tilstrækkelig grad af mulighed for at substituere reservedele, som er fremstillet af de forskellige fabrikanter.
Det fremgår herved af den anfægtede beslutnings ordlyd, at Kommissionen har valgt ikke udtrykkeligt at tage stilling til muligheden
for at substituere reservedele, som er fremstillet af de forskellige fabrikanter, idet Kommissionen i den anfægtede beslutnings
punkt 25 har begrænset sig til at fastslå, at »[sagsøgeren] ikke kunne give en fuldstændig, præcis og sammenhængende forklaring
vedrørende udstrækningen af og grænserne for muligheden for at substituere reservedele til luksus- eller prestigeprægede ure«.
Denne tilgang står i kontrast til det foreløbige standpunkt, hvori Kommissionen udtrykkeligt hævdede, at der generelt ikke
var nogen mulighed for at substituere reservedele, der henhører under forskellige mærker, på grund af forskellene i størrelse,
design og andre forhold. Ifølge det foreløbige standpunkt er fabrikanterne af luksus- eller prestigeprægede ure således de
eneste leverandører af specifikke sortimenter af reservedele til deres egne ure.
Tilsvarende har intervenienten erklæret, at komponenterne i hvert ur er forskellige, og at en stor del af reservedelene til
dennes ure ikke kan udskiftes med dele, som er fremstillet af andre fabrikanter, fordi primærprodukterne ikke er kompatible.
Desuden fremgår det af sagsakten, at sagsøgeren under den administrative procedure har fremlagt kopier af de schweiziske konkurrencemyndigheders
beslutning i sagen ETA SA Manufacture horlogère suisse (Recueil des décisions et communications des autorités suisses de concurrence,
2005/1, s. 128) og af et foreløbigt standpunkt af 12. juli 2002 fra den nederlandske konkurrencemyndighed vedrørende en klage,
som kan sammenlignes med den for Kommissionen indbragte klage. Den nederlandske konkurrencemyndighed mente, at »de pågældende
ures reservedele [var] tilknyttet mærket og ikke [kunne] substitueres«, således at der forelå mange markeder, nemlig et marked
for de specifikke reservedele, der henhører under hvert mærke. De schweiziske konkurrencemyndigheder mente ikke, at de urkomponenter,
som var kompatible med en given urserie, kunne substitueres med komponenter, der var kompatible med andre serier, således
at de af ETA fremstillede reservedele tilhørte mange relevante markeder.
Uafhængigt af spørgsmålet, om Kommissionen i den anfægtede beslutning skulle have taget hensyn til disse omstændigheder, eller
om de er af en sådan beskaffenhed, at de afkræfter Kommissionens vurdering, skal det fastslås, at forbrugerens mulighed for
at skifte til reservedele, som er fremstillet af en anden fabrikant, med henblik på at undgå en prisstigning på reservedele,
på ingen måde var fastslået i den anfægtede beslutning. Følgelig kunne Kommissionen ikke ved afgrænsningen af det i den foreliggende
sag relevante marked støtte sig på dette argument.
Desuden kan det ikke udelukkes, at Kommissionen, hvis den havde valgt at tage stilling til muligheden for at substituere reservedele,
var nået frem til den konklusion – navnlig på grundlag af sin vurdering i det foreløbige standpunkt og på grundlag af de faktiske
omstændigheder, som fulgte af de schweiziske konkurrencemyndigheders beslutning og af den nederlandske konkurrencemyndigheds
foreløbige standpunkt – at der generelt ikke foreligger mulighed for at substituere reservedele henhørende under forskellige
mærker, således at der i hvert fald ikke i forhold til de for mærkerne specifikke dele kan eksistere nogen effektiv konkurrence
mellem disse dele.
For det andet skal Retten undersøge Kommissionens konstatering af, at forbrugerne kan undgå prisstigningen på reservedele
ved at skifte til et andet primærprodukt.
For det første foreligger denne mulighed ifølge den anfægtede beslutning, selv når forbrugeren allerede ejer et luksus- eller
prestigepræget ur, eftersom dette ur kan have en stor restværdi på brugtmarkedet. Desuden lettes denne mulighed af, at den
bl.a. ikke er forbundet med nogen oplæring, ændring af vaner eller udskiftning af installationer eller software.
Det påpeges indledningsvis, at på grund af kompleksiteten af reparation og vedligeholdelse af ure stammer efterspørgslen på
reservedele i princippet ikke fra brugerne af ure, men fra specialister, som leverer disse tjenesteydelser. Ud fra en forbrugersynsvinkel
vil prisstigningen på reservedele således normalt være indeholdt i prisen på disse tjenesteydelser.
Det skal herefter konstateres, at Kommissionen ved den analyse, som har ført frem til dens konklusion vedrørende forbrugerens
mulighed for at skifte til at andet primærprodukt, på ingen måde har taget hensyn til sin konstatering i den anfægtede beslutnings
punkt 22, hvorefter køberens udgift til eftersalgsservice i urets levetid er en mindre udgift sammenlignet med den første
udgift til selve det luksus- eller prestigeprægede ur, og hvorefter eftersalgsserviceudgiften af forbrugeren anses for et
forhold, der i den samlede pris er relativt betydningsløs.
I denne henseende følger det af dokumenter, som er blevet fremlagt på Rettens begæring, og af erklæringer fra intervenienten,
at de samlede udgifter til tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse af disse ure over en tiårig periode for de fleste
modellers vedkommende vil være mindre end 5% af det nye urs købspris. Det skal desuden understreges, at prisen på reservedele
normalt er indeholdt i denne udgift, således at reservedelsprisen procentuelt udgør en endnu mindre del af det nye urs købspris.
En moderat prisstigning på reservedele ses således fortsat at være et ubetydeligt beløb i forhold til prisen på et nyt luksus-
eller prestigepræget ur.
Denne omstændighed kan i sig selv påvirke gyldigheden af Kommissionens konstatering vedrørende forbrugerens mulighed for at
skifte til et andet primærprodukt. Kommissionen har nemlig ikke godtgjort, at forbrugeren fornuftigvis kunne skifte til et
andet primærprodukt med det formål at undgå prisstigningen på tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse, som er en følge
af den moderate prisstigning på reservedele, når henses til, at købet af et andet primærprodukt indebærer en væsentlig højere
udgift.
Kommissionens oplysning om, at der eksisterer et brugtmarked for urene, kan ikke kompensere for denne undladelse i dens vurdering.
I den anfægtede beslutnings punkt 26 begrænser Kommissionen sig til at anføre, at »det principielt [er] muligt […] at udskifte
primærproduktet, hovedsageligt fordi mange luksus- eller prestigeprægede ure kan have store restværdier på adskillige brugtmarkeder«.
Kommissionen har ikke i denne henseende hævdet, at alle eller bare størstedelen af luksus- eller prestigeprægede ure har en
høj restværdi på brugtmarkedet. Det fremgår således af den anfægtede beslutning, at et køb af et luksus- eller prestigepræget
ur til en fornuftig pris kun er en mulighed. Selv i tilfælde af salg på brugtmarkedet har Kommissionen endvidere slet ikke
undersøgt spørgsmålet, om differencen mellem den pris, man får, og prisen på et andet ur – og dermed det tab, forbrugeren
lider ved at udskifte ur – er mindre end det beløb, som vil kunne spares ved således at undgå en moderat prisstigning på reservedele
til et bestemt mærke.
Det skal tilføjes, at man med henblik på at sælge et ur på brugtmarkedet i princippet skal sikre, at uret er i god stand.
Forbrugeren skal således i princippet lade et ur reparere, inden det sælges, og i mangel herpå skal køberen påtage sig udgiften
til en sådan reparation, hvilket under alle omstændigheder indvirker på den salgspris, forbrugeren modtager. Kommissionens
argument om, at forbrugeren kan undgå en prisstigning på reservedele ved at sælge sit ur på brugtmarkedet og ved at købe et
andet ur, er således ganske usandsynligt, fordi den eventuelle prisstigning på reservedele under alle omstændigheder skal
bæres af forbrugeren.
Endelig mener Kommissionen ikke i den anfægtede beslutnings punkt 26, at omkostningen forbundet med udskiftning til et andet
primærprodukt kræver nogen investering i form af eksempelvis oplæring, ændring af vaner eller udskiftning af installationer
eller software, hvilket gør en sådan udskiftning endnu lettere.
Det skal i denne forbindelse fastslås, at Kommissionen har valgt at betragte reservedelsmarkedet fra slutbrugerens (brugeren
af uret) synsvinkel. Brugen af et sådant forbrugsgode kræver dog typisk ikke nogen investering i oplæring, ændring af vaner
eller udskiftning af installationer eller software. Kommissionen kan således ikke med føje antage, at den omstændighed, at
sådanne investeringer ikke er nødvendige, gør overgangen til et andet primærprodukt lettere.
På grundlag af det ovenstående skal det fastslås, at Kommissionen ikke i den anfægtede beslutnings punkt 26 har godtgjort,
at forbrugerne, der allerede ejer et luksus- eller prestigepræget ur, fornuftigvis kunne skifte til et andet primærprodukt
med henblik på at undgå en prisstigning på reservedele. De af Kommissionen fremførte argumenter antyder kun en rent teoretisk
mulighed for en overgang til et andet primærprodukt, som ikke er et tilstrækkeligt bevis i forhold til definitionen på det
relevante marked. Denne definition bygger nemlig på forestillingen om, at der foreligger en effektiv konkurrence, hvilket
forudsætter, at et tilstrækkeligt stort antal forbrugere reelt vil skifte til et andet primærprodukt i tilfælde af en moderat
prisstigning på reservedele for at gøre en sådan stigning urentabel (jf. præmis 67, 69 og 70 ovenfor).
For det andet skal det undersøges, hvilke konsekvenser det har, at det i punkt 26 og i fodnoten på s. 27 i den anfægtede beslutning
påstås, at potentielle købere af luksus- eller prestigeprægede ure frit kan vælge blandt adskillige eksisterende mærker på
luksus- eller prestigeprægede ure, som konkurrerer med hinanden. I den henseende har Kommissionen under retsmødet anført,
at de i den anfægtede beslutning fremførte argumenter angående forbrugere, der allerede ejer disse ure, ikke udgør hovedgrundlaget
for dens konklusion vedrørende definitionen på det relevante marked. Kommissionen har anført, at grunden til, at det primære
marked og eftersalgsmarkederne skal behandles under ét som et enkelt fælles marked (»systemmarked«), er, at konsekvenserne
af prisstigningerne på eftersalgsmarkederne vil være, at efterspørgslen bevæger sig mod produkterne fra andre fabrikanter
på det primære marked, hvilket vil gøre en sådan stigning urentabel.
Det skal fastslås, at denne fremgangsmåde er forenelig med retspraksis, eftersom det ikke inden for rammerne af definitionen
på det relevante marked er nødvendigt at begrænse sig alene til de omhandlede varers og tjenesteydelsers objektive kendetegn;
også konkurrencevilkårene samt efterspørgsels- og udbudsstrukturen på det pågældende marked må tillægges betydning (jf. præmis
67 ovenfor).
Det fremgår imidlertid af den i præmis 67 ovenfor nævnte retspraksis og af meddelelsen om afgrænsning af det relevante marked,
at en forudsætning for, at det primære marked og eftersalgsmarkederne kan behandles under ét, eventuelt som et enkelt fælles
marked eller et »systemmarked«, er, at det i det tilfælde, Kommissionen har taget højde for (jf. præmis 103 ovenfor), godtgøres,
at et tilstrækkeligt stort antal forbrugere skifter til andre primærprodukter i tilfælde af en moderat prisstigning på produkter
eller tjenesteydelser, som henhører under eftersalgsmarkederne, for at gøre en sådan stigning urentabel (jf. også i denne
retning Rettens dom af 12.12.1991, sag T-30/89, Hilti mod Kommissionen, Sml. II, s. 1439, præmis 75). I modsætning til det,
Kommissionen har antydet i punkt 26 og i fodnoten på s. 27 i den anfægtede beslutning, er alene forbrugerens mulighed for
at vælge blandt adskillige eksisterende mærker på det primære marked med andre ord ikke tilstrækkeligt for at behandle det
primære marked og eftersalgsmarkederne som et enkelt marked, hvis ikke det er blevet godtgjort, at dette valg navnlig træffes
på grund af konkurrencebetingelserne på det sekundære marked.
I det foreliggende tilfælde har Kommissionen dog ikke i den anfægtede beslutning godtgjort, at en bestemt fabrikants prisstigninger
på eftersalgsmarkederne ville have nogen indvirkning på dennes salgstal på det primære marked. Tværtimod har Kommissionen
gentagne gange fremhævet, at udgiften til tjenesteydelserne vedligeholdelse og reparation (hvori reservedelsprisen er indbefattet)
ikke er store, og at de er uden betydning i forhold til den første udgift til selve det luksus- eller prestigeprægede ur (jf.
præmis 94 ovenfor). Ifølge Kommissionens udtalelse i fodnoten på s. 27 i den anfægtede beslutning er dette stadig en mindre
udgift i forhold til købsprisen, selv hvis der tages hensyn til hele produktets levetid, således at det ikke er sandsynligt,
at de potentielle købere regner på denne udgift for hele primærproduktets levetid. På denne baggrund har Kommissionen i samme
fodnote konkluderet, at »forbrugeren ikke betragter udgiften til eftersalgsservice som et kriterium, når denne vælger et ur«.
Det fremgår således af det ovenstående, at Kommissionen hverken har godtgjort, at forbrugerne, der allerede ejer et luksus-
eller prestigepræget ur, fornuftigvis kan skifte til et andet primærprodukt med henblik på at undgå en prisstigning på reservedele,
eller at prisen på reservedele generelt påvirker konkurrencen mellem primærprodukterne. Følgelig har Kommissionen ikke godtgjort,
at konsekvenserne af en bestemt fabrikants moderate prisstigning på reservedele vil være, at efterspørgslen bevæger sig mod
andre fabrikanters ure, hvilket vil gøre en sådan stigning urentabel. Kommissionen har således anlagt et åbenbart urigtigt
skøn ved at undersøge markederne under ét, som om de udgjorde et enkelt marked.
Denne konklusion støttes af det forhold, sådan som det fremgår af de schweziske konkurrencemyndigheders beslutning i sagen
ETA SA Manufacture horlogère suisse, at ETA er den største fabrikant af komponenter og reservedele til schweiziske ure, herunder
til luksus- eller prestigeprægede ure. Dette selskab fremstiller dog ikke hele ure. Når visse økonomiske aktører er specialiserede
og kun er virksomme på eftersalgsmarkedet til et primært marked, udgør dette dog ifølge retspraksis i sig selv et væsentligt
indicium for, at der findes et særskilt marked (jf. i denne retning og analogt den i præmis 105 ovenfor nævnte dom i sagen
Hilti mod Kommissionen, præmis 67).
Det skal således fastslås, at det ikke kan udelukkes, at Kommissionen uden at have begået denne fejl, og hvis den havde taget
hensyn til sin konstatering i det foreløbige standpunkt om, at der generelt ikke var nogen mulighed for at substituere reservedele
henhørende under forskellige mærker, og til sagsøgerens argumenter i denne henseende (jf. præmis 86, 88 og 89 ovenfor), ville
have konkluderet, at der fandtes relevante særskilte markeder, som bestod af de for mærkerne specifikke reservedele i kraft
af, at de kunne substitueres.
–       Om undersøgelsen af markedet for tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse
Hvad angår markedet for tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse af ure skal Retten undersøge spørgsmålet, om Kommissionens
konklusion i den anfægtede beslutnings punkt 17, hvorefter dette marked ikke kan behandles som et særskilt relevant marked,
er berettiget ud fra betragtningerne i den anfægtede beslutnings punkt 19-22.
I de sidstnævnte punkter har Kommissionen udtalt følgende:
»(i)      Eftersalgsvedligeholdelse og -reparation
(19)      Den naturlige udvikling på det markedet, der er kendetegnet ved en fornyet efterspørgsel på komplekse mekaniske urværker i
sektoren for luksus- eller prestigeprægede ure, ses at have fået størstedelen af grupperne af fabrikanter af sådanne ure til
at ændre deres politik og til kun at tillade, at disse ure vedligeholdes og repareres i deres eget selektive distributionssystem.
De sidste 20 år har fabrikanterne af luksus- eller prestigeprægede ure en efter en – afhængigt af den prioritet hver enkelt
fabrikant har tillagt segmentet for luksusprodukter – valgt denne særlige strategi til leveringen af denne eftersalgsservice.
(20)      Kommissionen bemærker, at urfabrikanterne anser eftersalgsvedligeholdelse og ‑reparation for at være en accessorisk tjenesteydelse
til ursalget, hvilket bl.a. ses af urfabrikanternes indtjening på dette marked. Denne indtjening er ikke væsentlig og udgør
i gennemsnit en lille del af de samlede indtægter. Vejledt af kundekredsens efterspørgsel opfatter fabrikanterne af luksus-
eller prestigeprægede ure desuden oprettelsen af et homogent og ensartet eftersalgsnetværk af høj kvalitet som værende et
vigtigt forhold og en grundlæggende integreret del af deres konkurrencestrategi på det primære marked. Ifølge fabrikanterne
ville primærproduktet miste sin værdi blandt kunderne, hvis dets image skulle forbindes med alt andet end en førsteklasses
eftersalgsvedligeholdelse, som er specifik for mærket, og som enten varetages af urfabrikanterne selv eller af autoriserede
servicecentre.
(21)      Hvad angår de uafhængige urreparatører synes de ikke altid at være i stand til at opfylde de krav til kvalitet, som urfabrikanterne
og de af dem autoriserede værksteder kan tilbyde […] Ifølge visse urfabrikanter vedrører op til 30% af de reparationer, som
foretages på deres eftersalgsservicecentre, desuden skader, som skyldes utilstrækkelige eller fejlbehæftede reparationer,
som er udført på urværksteder, der ikke har det egnede kendskab eller den egnede kompetence.
(22)      Det skal også påpeges, at en anden særegenhed ved det omhandlede produkt består i, at køberens udgift til eftersalgsservice
i et luksus- eller prestigeprægtet urs levetid er ubetydelig i forhold til den første udgift til selve uret, og at eftersalgsserviceudgiften
af forbrugeren anses for et forhold, der i den samlede »pakke« er relativt betydningsløs.«
For det første skal det erindres (jf. præmis 108 ovenfor), at når visse økonomiske aktører er specialiserede og kun er virksomme
på eftersalgsmarkedet til et primært marked, udgør dette i sig selv et væsentligt indicium for, at der findes et særskilt
marked.
Sagsøgeren har dog under den administrative procedure anført, at den omstændighed, at de uafhængige urmagere, som udgør et
erhverv, ikke er virksomme på urmarkedet, men kun på markedet for tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse af ure,
i sig selv udgør et indicium for, at der findes et særskilt marked for disse tjenesteydelser. Kommissionen har undladt at
tage hensyn til dette væsentlige indicium, som sagsøgeren har fremført.
Uanset at omstændighederne i sagen er meget specifikke, når henses til, at det drejer sig dels om et produktmarked, dels om
et eftersalgsservicemarked, skal det for det andet bemærkes, at Kommissionen ikke kan fritages fra at tage hensyn til retspraksis
vedrørende definitionen på det relevante marked, når den vælger at betragte eftersalgsmarkedet under ét med det primære marked,
eventuelt som et enkelt relevant marked.
Med undtagelsen af angivelsen af, at udgiften til eftersalgsservice er en mindre udgift i forhold til den første udgift til
et luksus- eller prestigepræget ur, har ingen af Kommissionens betragtninger i den anfægtede beslutnings punkt 19-22 behandlet
de i retspraksis nævnte forhold, som er gengivet i præmis 67 ovenfor, og i øvrigt heller ikke de i meddelelsen om afgrænsning
af det relevante marked nævnte forhold (jf. præmis 68-70 ovenfor).
Det skal desuden fastslås, at Kommissionen ikke har foretaget den analyse, som den anså for den mest relevante i forhold til
reservedelsmarkedet eller ‑markederne, nemlig analysen med henblik på at fastslå, om forbrugerne alt andet lige kan undgå
en prisstigning på tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse ved at skifte til andre fabrikanters primærprodukter.
For det tredje skal det påpeges, at det af den anfægtede beslutnings punkt 22 fremgår, at udgiften til eftersalgsservice var
ubetydelig i forhold til den første udgift til selve uret, og at det af fodnoten på s. 27 i den anfægtede beslutning sås,
at »forbrugeren [ikke] betragter udgiften til eftersalgsservice som et kriterium, når denne vælger et ur«.
Henset til disse forhold og til den anfægtede beslutnings mangel på enhver redegørelse, der tager hensyn til de i retspraksis
og i meddelelsen om afgrænsning af det relevante marked opstillede kriterier (nævnt i præmis 67-70 ovenfor), finder Retten
således ikke, at Kommissionen har godtgjort, hverken at konsekvensen af en moderat prisstigning på markedet for tjenesteydelser
ville være, at der ville indtræde en ændret efterspørgsel på markedet for luksus- eller prestigeprægede ure, hvilket ville
gøre en sådan stigning urentabel, eller at prisen på tjenesteydelser generelt påvirker konkurrencen mellem primærprodukterne.
Heraf følger, at Kommissionen ikke på grundlag af de i den anfægtede beslutnings punkt 19-22 nævnte betragtninger kunne konkludere,
at markedet for tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse af ure ikke udgjorde et særskilt relevant marked, men at det
derimod skulle undersøges under ét med markedet for luksus- eller prestigeprægede ure. Kommissionen har derfor herved anlagt
et åbenbart urigtigt skøn.
Eftersom Kommissionens konstateringer af, at markedet for tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse af ure og reservedelsmarkedet
eller ‑markederne ikke udgør relevante markeder, der skal undersøges særskilt, var behæftet med åbenbare fejlskøn, skal det
undersøges, om Kommissionen på trods af disse fejl med rette kunne konkludere, at der ikke forelå en tilstrækkelig interesse
for Fællesskabet i Kommissionens fortsatte behandling af sagen.
Det fremgår klart af den anfægtede beslutning, at den ringe sandsynlighed for, at der er sket overtrædelser af artikel 81
EF og 82 EF, indgår blandt de primære begrundelser til støtte for Kommissionens konklusion om, at der ikke forelå en sådan
interesse. Det skal således undersøges, om den fejlagtige definition af det relevante marked kunne have haft en indvirkning
på Kommissionens konstateringer vedrørende sandsynligheden for, at Fællesskabets konkurrenceregler var blevet overtrådt.
3.
Om tilsidesættelsen af artikel 81 EF

Parternes argumenter
Sagsøgeren har gjort gældende, at de schweiziske urfabrikanter reelt under tilsidesættelse af artikel 81 EF var blevet enige
om at fjerne de uafhængige urreparatører fra fællesmarkedet for tjenesteydelserne vedligeholdelse og reparation af ure. Ifølge
sagsøgeren begik Kommissionen tillige en fejl ved at antage, at den praksis, der består i at nægte at levere reservedele til
uafhængige reparatører, udgør et selektivt distributionssystem, der falder ind under gruppefritagelsen som fastsat i forordning
nr. 2790/1999.
Hvad angår den anfægtede beslutnings punkt 27 og 28, hvori Kommissionen påstår ikke at have fundet noget bevis for, at der
skulle foreligge en samordnet praksis, har sagsøgeren gjort gældende, at forekomsten af en sådan praksis normalt ikke påvises
ved direkte beviser, men ved indicier. I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren dog under den administrative procedure fremlagt
flere indicier i denne henseende. Sagsøgeren har for det første anført, at størstedelen af de schweiziske urfabrikanter under
en given periode har afbrudt leveringen af reservedele, for det andet tilhører næsten alle de fabrikanter, mod hvem klagen
er rettet, velorganiserede »grupper« af fabrikanter, for det tredje at de meget regelmæssigt mødes for som medlemmer af Fédération
horlogère suisse (FHS) at behandle strategispørgsmål. Kommissionen undlod dog at tage hensyn til disse omstændigheder og begrænsede
sig til at anfægte længden af den periode, under hvilken de schweiziske urfabrikanters reelle vægring af at levere reservedele
fandt sted (den anfægtede beslutning, punkt 16). Selv denne konstatering fra Kommissionen var ugrundet, eftersom sagsøgeren
havde tilsendt den et dokument med angivelse af den tidsmæssige afgrænsning af den omtvistede vægring i en bestemt medlemsstat.
Ifølge sagsøgeren har Kommissionen under alle omstændigheder fejlagtigt konkluderet, at den omhandlede praksis kunne omfattes
af en undtagelse til anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF, eftersom de i artikel 81, stk. 3, EF fastsatte betingelser, som
præciseret i forordning nr. 2790/1999, ikke var opfyldt.
Kommissionen har gjort gældende, at den i den anfægtede beslutnings punkt 27 og 28 forklarede, at den ikke i løbet af sin
undersøgelse havde fundet noget bevis til støtte for, at der skulle foreligge en samordnet praksis mellem fabrikanterne af
luksus- eller prestigeprægede ure. Sagsøgeren havde ikke fremlagt nogen troværdige oplysninger, som den havde kunnet lægge
til grund for at fastslå en tilsidesættelse af artikel 81 EF. Tværtimod viste det primære marked sig at være konkurrencepræget,
hvilket sagsøgeren ikke bestrider.
Hvad angår det af sagsøgeren fremlagte dokument vedrørende den tidsmæssige afgrænsning af vægringen har Kommissionen understreget,
at det var affattet af sagsøgeren selv, uden at dets kilde var præciseret, og at det kun vedrørte en enkelt medlemsstat. Følgelig
havde dette dokument kun en ringe bevisværdi. Under alle omstændigheder viste dokumentet en progressiv vægring ved at levere
reservedele til ure mellem 1985 og 2008, hvilket afspejlede en naturlig markedsudvikling.
Kommissionen betragter de schweiziske urfabrikanters selektive distributionssystem som foreneligt med bestemmelserne i forordning
nr. 2790/1999, ligesom intet er bevist til støtte for, at der forelå en praksis i strid med denne forordnings artikel 4, litra
a). Den omstændighed, at de schweiziske urfabrikanter havde ændret praksis til et selektivt distributionssystem, som byggede
på kvalitetskriterier, var helt og holdent resultatet af markedsdynamikken og svarede til forbrugernes efterspørgsel og til
fabrikanternes mål om at sikre tjenesteydelser af bedre kvalitet.
Intervenienten har gjort gældende, at sagsøgerens påstand vedrørende afgrænsningen af vægringsperioden – som strakte sig over
en periode på »ca. to år« forud for klagens indgivelse – ikke er korrekt i faktisk henseende.
I øvrigt tilslutter intervenienten sig Kommissionens konstatering af, at kvaliteten af den af de uafhængige urreparatører
leverede eftersalgsservice i højere grad er genstand for klager end kvaliteten på reparationer, som autoriserede detailhandlere
eller fabrikanterne selv udfører.

Rettens bemærkninger
Hvad angår sagsøgerens klagepunkt om, at der består et kartel mellem de schweiziske urfabrikanter, skal det for det første
fastslås, at sagsøgeren ikke har været i stand til at godtgøre, at Kommissionens konstatering i den anfægtede beslutnings
punkt 28 – hvorefter sagsøgeren intet har bevist om, at der skulle bestå et kartel eller en samordnet praksis med henblik
på at fjerne de uafhængige urmagere fra markedet for tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse af luksus- og prestigeprægede
ure – er ulovlig.
Navnlig skal det fastslås, at dokumentet med titlen »Vægringens udvikling« viser, at alene 3 mærker nægtede at levere reservedele
i 1985, at dette antal i 1990 var steget til 5, i 1995 til 15, i 2000 til 35, i 2005 til 38, og endelig at dette antal i 2008
var nået op på 50.
Det skal således fastslås, at selv dette dokument, som er affattet af sagsøgeren, peger mod en bekræftelse af Kommissionens
standpunkt, hvorefter vægringens udvikling ikke var konsekvensen af et kartel, men følgen af uafhængige forretningsbeslutninger,
som de schweiziske urfabrikanter havde truffet.
For det andet har sagsøgeren anført, at den selektive reservedelsdistributionspraksis – som indebærer, at leveringen af disse
dele til uafhængige urmagere nægtes, og at det forbydes selskaber i netværket at levere disse dele til aktører uden for netværket
– er en praksis i strid med artikel 81 EF og ikke kan falde ind under gruppefritagelsen efter forordning nr. 2790/1999.
Det skal påpeges, at artikel 2, stk. 1, i denne forordning bestemmer følgende:
»I henhold til […] artikel 81, stk. 3, [EF] og med forbehold af denne forordnings bestemmelser erklæres artikel 81, stk. 1,
[EF] herved uanvendelig på aftaler eller samordnet praksis mellem to eller flere virksomheder, der i relation til denne forordning
virker inden for forskellige produktions- eller distributionsled, når disse aftaler eller denne praksis vedrører de betingelser,
hvorpå parterne kan købe, sælge eller videresælge visse varer eller tjenester (i det følgende benævnt »vertikale aftaler«).
Denne fritagelse finder anvendelse, for så vidt som disse aftaler indeholder konkurrencebegrænsninger, der falder ind under
artikel 81, stk. 1 [EF] (i det følgende benævnt »vertikale begrænsninger«).«
Ifølge samme forordnings artikel 3 gælder »fritagelsen efter artikel 2 på betingelse af, at leverandørens markedsandel ikke
overstiger 30% af det relevante marked, hvorpå denne sælger aftalevarerne eller -tjenesterne«.
Desuden fremgår følgende af punkt 94 i retningslinjer for vertikale begrænsninger (EFT 2000 C 291, s. 1):
»Hvis en leverandør producerer både originaludstyr og reservedele til dette udstyr, vil han ofte være den eneste eller den
største leverandør på markedet for reservedele til eftersalgsservice […] Det relevante marked for så vidt angår anvendelsen
af [forordning nr. 2790/1999] kan være markedet for originaludstyr, inklusive reservedele, eller særskilte markeder for originaludstyr
og for eftersalgsservice afhængigt af sagens nærmere omstændigheder, såsom virkningerne af de pågældende begrænsninger, udstyrets
levetid og reparations- eller udskiftningsomkostningernes størrelse.«
I det foreliggende tilfælde har Kommissionen herved konkluderet følgende i den anfægtede beslutnings punkt 33:
»[…] Som det allerede tidligere er blevet forklaret, har den af Kommissionen med henblik på den foreliggende sag foretagne
analyse ledt frem til den konklusion, at eftersalgsmarkedet for reservedele ikke kan opfattes som et særskilt marked af det
primære marked. Følgelig er det en given urfabrikants magt på det generelle marked, der skal vurderes, og der skal navnlig
tages hensyn til dennes stilling og styrke på det primære marked. De af klagen omfattede urfabrikanter synes derfor under
hensyntagen til det forhold, at ingen af dem ses at indtage en dominerende stilling på det primære marked eller at have en
markedsandel over 30%, at kunne være omfattet af gruppefritagelsesforordningen.«
Det skal påpeges, at det ikke kan udelukkes, at Kommissionen, hvis ikke den havde anlagt det åbenbart urigtige skøn som påvist
i præmis 107 ovenfor, ville have konkluderet, at der forelå særskilte separate markeder bestående af de for mærkerne specifikke
reservedele, fordi de kunne substitueres.
Imidlertid er det ikke i den anfægtede beslutning påvist, at de schweiziske urfabrikanters markedsandel heller ikke på markederne
for de for mærkerne specifikke reservedele overstiger 30%.
Under disse omstændigheder kan det ikke udelukkes, at Kommissionen – hvis ikke den havde anlagt det åbenbart urigtige skøn,
som er påvist i præmis 107 ovenfor, og hvis den i den anfægtede beslutning havde gentaget sin konstatering fra det foreløbige
standpunkt, hvorefter fabrikanterne af luksus- eller prestigeprægede ure var de eneste leverandører af specifikke sortimenter
af reservedele til deres egne mærker – ville have konkluderet, at den ved forordning nr. 2790/1999 fastsatte fritagelse, henset
til bestemmelsen i forordningens artikel 3, ikke fandt anvendelse.
Hvad angår den ringe sandsynlighed for, at de selektive distributionssystemer er i strid med artikel 81 EF, skal det desuden
fremhæves, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings punkt 43, under overskriften »Konklusion«, ikke nævner noget andet
forhold ud over, at gruppefritagelsen i medfør af forordning nr. 2790/1999 fandt anvendelse. Retten mener således, at dette
forhold var af afgørende betydning i den henseende.
Det skal følgelig fastslås, at det åbenbart urigtige skøn, der er påvist i præmis 107 ovenfor, også fejlbehæfter Kommissionens
konklusion vedrørende den ringe sandsynlighed for, at der foreligger en overtrædelse af artikel 81 EF.
4.
Om tilsidesættelsen af artikel 82 EF

Parternes argumenter
Hvad angår Kommissionens konstateringer i den anfægtede beslutnings punkt 39-42 har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen
i det foreløbige standpunkt har anerkendt, at der foreligger en dominerende stilling eller et monopol for hver schweizisk
urfabrikant i forhold til de for dennes mærke specifikke reservedele. Ved at nægte fortsat at levere deres reservedele mener
sagsøgeren, at der fra disse fabrikanters side foreligger misbrug.
Den omstændighed, at det schweiziske urmarked ifølge Kommissionen er et konkurrencepræget marked, er ifølge sagsøgeren uden
relevans for konkurrencebetingelserne på markedet for tjenesteydelserne vedligeholdelse og reparation, der i det foreliggende
tilfælde skulle have været fastholdt som et særskilt relevant marked. Sagsøgeren har påpeget, at dette sidstnævnte marked
ikke længere er konkurrencepræget, undtagen hvad angår den resterende konkurrence mellem de uafhængige urreparatører og de
schweiziske urfabrikanter. De schweiziske urfabrikanters praksis, der består i at nægte fortsat at levere reservedele, tilsigter
også at fjerne denne resterende konkurrence.
Kommissionen har understreget, at det primære marked ifølge dens analyse er urmarkedet, og at eftersalgsmarkedet for reservedele
til ure helt og holdent er afhængigt af urmarkedet. Urmarkedet har vist sig tilstrækkeligt konkurrencepræget, og der er ikke
noget forhold, der støtter eksistensen af en dominerende kollektiv stilling for de schweiziske urfabrikanter og dermed heller
ikke af misbrug af dominerende stilling.
Intervenienten har bekræftet, at selskabet ikke indtager en dominerende stilling på det primære marked. De nødvendige betingelser
for at etablere en dominerende kollektiv stilling foreligger heller ikke.

Rettens bemærkninger
Kommissionen konkluderede følgende i den anfægtede beslutnings punkt 41:
»[H]vad angår eftersalgsmarkederne er det allerede blevet fastslået, [at] det forekommer usandsynligt, at de udgør et marked,
der skal vurderes særskilt, og spørgsmålet om dominerende stilling på disse markeder skal derfor ikke vurderes særskilt i
forhold til det primære marked.«
I den anfægtede beslutnings punkt 44, med overskriften »Konklusion«, har Kommissionen udtalt følgende:
»[A]nalysen har ført til den umiddelbare konklusion, at eftersalgsmarkederne ikke i det foreliggende tilfælde udgør særskilte
markeder, og at der derfor ikke på de undersøgte eftersalgsmarkeder synes at foreligge nogen dominerende stilling, hverken
kollektiv eller individuel. I fraværet af nogen dominerende stilling har spørgsmålet om misbrug mistet enhver relevans.«
Som det allerede er blevet bemærket i præmis 109 ovenfor, kan det ikke udelukkes, at Kommissionen, hvis ikke den havde anlagt
det åbenbart urigtige skøn, som er påvist i præmis 107 ovenfor, ville have antaget, at de for mærkerne specifikke reservedele
udgjorde særskilte relevante markeder, fordi de kunne substitueres.
Det skal fastslås, at den anfægtede beslutning ikke indeholder nogen analyse af den stilling, som de schweiziske urfabrikanter
indtager på markederne for de for deres egne mærker specifikke reservedele. I den anfægtede beslutning har Kommissionen således
hverken distanceret sig fra sin konstatering i det foreløbige standpunkt, hvorefter fabrikanterne af luksus- eller prestigeprægede
ure var de eneste leverandører af specifikke sortimenter af reservedele til deres egne mærker, eller taget stilling til sagsøgerens
påstand om, at de schweiziske urfabrikanter indtog en dominerende stilling på markederne for de for deres egne mærker specifikke
reservedele.
Hvis Kommissionen havde konkluderet, at der fandtes relevante særskilte markeder, som bestod af de for mærkerne specifikke
reservedele, og derfor havde undersøgt de schweiziske urfabrikanters stilling på disse markeder, kan det således ikke udelukkes,
at den ville have gentaget sin konstatering i det foreløbige standpunkt, hvorefter fabrikanterne af luksus- eller prestigeprægede
ure var de eneste leverandører af specifikke sortimenter af reservedele til deres egne mærker. Det kan således ikke udelukkes,
at Kommissionen på dette grundlag ville have fastslået, at de nævnte fabrikanter indtog en dominerende stilling eller havde
et monopol i hvert fald hvad angår visse sortimenter af deres reservedele, som udgør relevante markeder.
Eftersom Kommissionen støttede sin konklusion om den ringe sandsynlighed for, at der forelå overtrædelser af artikel 82 EF,
på de schweiziske urfabrikanters manglende dominerende stilling, er også denne konklusion i forbindelse med definitionen af
det relevante marked behæftet med et åbenbart urigtigt skøn.
5.
Om vurderingen af den tilstrækkelige interesse for Fællesskabet i en fortsat undersøgelse

Parternes argumenter
Sagsøgeren mener, at Kommissionens udtalelser i den anfægtede beslutnings punkt 9 angående den påståede overtrædelses begrænsede
indvirkning på fællesmarkedets funktion, kompleksiteten af den påkrævede undersøgelse og den begrænsede sandsynlighed for
at kunne bevise overtrædelserne er forkerte, eller at de i hvert fald ikke støttes af noget bevis eller noget argument. Navnlig
mener sagsøgeren, at udtalelsen vedrørende de påståede overtrædelsers begrænsede indvirkning er forkert, når henses til muligheden
for, at et håndværk forsvinder i Unionen.
Sagsøgeren har desuden gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings punkt 14, samtidigt med at den anerkender,
at den »ikke er overbevist om, at markedet for luksus- eller prestigeprægede ure i det foreliggende tilfælde er det relevante
primære marked«, ikke desto mindre fastholder denne definition som grundlag for sin vurdering. I mangel på en definition af
det relevante marked kunne Kommissionen tilsvarende kun, uden at begå en logisk fejlslutning, konkludere, at »der ikke [havde]
været nogen antydning af, at dette markeds funktion var blevet forstyrret«.
Kommissionen havde også undladt at tage hensyn til den omstændighed, at den påståede konkurrencebegrænsende adfærd vedrører
alle medlemsstaterne, hvorfor det ville være mest nærliggende, at den vedtog foranstaltninger til genoprettelse af en sund
konkurrence på fællesmarkedet. Sagsøgeren har henvist til retspraksis vedrørende spørgsmålet, om Kommissionen ved at henvise
klageren til de nationale domstole har taget hensyn til omfanget af den beskyttelse, disse kan give. I det foreliggende tilfælde
kan afgørelsen fra en enkelt myndighed eller en enkelt national domstol ikke løse problemet med konkurrenceforvrængningen,
navnlig ikke eftersom de schweiziske urmærker ikke alle er repræsenteret i alle medlemsstaterne.
Kommissionen har henvist til den i præmis 28 ovenfor nævnte dom i sagen Ufex m.fl. mod Kommissionen (præmis 79). Kommissionen
har gjort gældende, at den tilstrækkelige interesse for Fællesskabet i en fortsat undersøgelse skal vurderes ud fra et afvejningskriterium.
Under anvendelse af dette kriterium var den beføjet til at konkludere, at en klage ikke var af tilstrækkelig interesse for
Fællesskabet til at fortsætte en undersøgelse desangående, og dette på baggrund af et enkelt forhold eller af kombinationen
af forskellige forhold. Eftersom vurderingen af en klages interesse for Fællesskabet afhænger af omstændighederne i hvert
enkelt konkret tilfælde, bør antallet af kriterier, som Kommissionen kan lægge vægt på, ikke begrænses, og det bør modsat
heller ikke pålægges Kommissionen udelukkende at anvende bestemte kriterier.

Rettens bemærkninger
Kommissionen kan ifølge fast retspraksis, når den beslutter at prioritere de klager, som er indbragt for den, fastsætte en
rækkefølge for behandlingen af klagerne og kan som kriterium for prioriteringen anvende en sags fællesskabsinteresse (jf.
den i præmis 27 ovenfor nævnte dom i sagen Tremblay m.fl. mod Kommissionen, præmis 60; jf. i denne retning Rettens dom af
18.9.1992, sag T-24/90, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 2223, præmis 83-85).
Ved vurderingen af Fællesskabets interesse i at fortsætte undersøgelsen af en sag skal Kommissionen tage hensyn til den konkrete
sags omstændigheder og navnlig de faktiske og retlige forhold, der er blevet fremført i klagen. Den skal bl.a. foretage en
afvejning af den påståede overtrædelses betydning for fællesmarkedets funktion, sandsynligheden for, at det kan godtgøres,
at der foreligger en overtrædelse, og omfanget af de undersøgelser, der vil være nødvendige for at give Kommissionen det bedst
mulige grundlag for at udføre sin opgave med at sikre overholdelsen af traktatens artikel 81 EF og 82 EF (jf. i denne retning
den i præmis 157 ovenfor nævnte dom i sagen Automec mod Kommissionen, præmis 86, den i præmis 27 ovenfor nævnte dom i sagen
Tremblay m.fl. mod Kommissionen, præmis 62, og den i præmis 27 ovenfor nævnte dom i sagen Sodima mod Kommissionen, præmis
46).
I denne henseende tilkommer det navnlig Retten at efterprøve, om det fremgår af beslutningen, at Kommissionen har afvejet
den påståede overtrædelses betydning for fællesmarkedets funktion, sandsynligheden for, at det kunne godtgøres, at der forelå
en overtrædelse, og omfanget af de undersøgelser, der ville være nødvendige for at give Kommissionen det bedst mulige grundlag
for at udføre sin opgave med at sikre overholdelsen af artikel 81 EF og 82 EF (jf. den i præmis 27 ovenfor nævnte dom i sagen
Sodima mod Kommissionen, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
Desuden skal der henvises til den i præmis 65 ovenfor nævnte retspraksis, hvorefter den prøvelse, som Unionens retsinstanser
foretager af Kommissionens skønsbeføjelse i behandlingen af klager, ikke må føre til, at de sætter deres eget skøn af Fællesskabets
interesse i stedet for Kommissionens, men har til formål at kontrollere, at den anfægtede beslutning ikke hviler på materielt
urigtige omstændigheder, og at den hverken er behæftet med en retlig fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning.
Endelig skal der også henvises til, at et åbenbart urigtigt skøn ikke kan være tilstrækkeligt til at medføre, at den anfægtede
beslutning annulleres, hvis det i det konkrete tilfælde ikke har haft nogen betydning for resultatet (Rettens dom af 12.9.2007,
sag T-60/05, UFEX m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3397, præmis 77; jf. i denne retning Rettens dom af 14.5.2002, sag T-126/99,
Graphischer Maschinenbau mod Kommissionen, Sml. II, s. 2427, præmis 48 og 49). Tilsvarende behøver Kommissionen kun i forhold
til at opfylde sin begrundelsespligt at redegøre for de faktiske omstændigheder og retlige betragtninger, der har været afgørende
med henblik på beslutningens opbygning (jf. Rettens dom af 4.9.2009, sag T-211/05, Italien mod Kommissionen, endnu ikke trykt
i Samling af Afgørelser, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis).
I den anfægtede beslutnings opbygning er det således betydningen af de utilstrækkeligt begrundede betragtninger (jf. præmis
49 ovenfor), den manglende hensyntagen til relevante forhold på trods af Kommissionens pligt til omhyggeligt at undersøge
alle retlige og faktiske omstændigheder, som sagsøgeren bringer til dens kundskab (jf. præmis 33 ovenfor), og åbenbart urigtige
skøn (jf. præmis 107 og 119 ovenfor), der skal undersøges med henblik på at afgøre, om disse ulovligheder vil kunne påvirke
den af Kommissionen foretagne afvejning af den påståede overtrædelses betydning for fællesmarkedets funktion, og sandsynligheden
for, at det kan godtgøres, at der foreligger en overtrædelse, og at omfanget af de undersøgelser, der vil være nødvendige,
kan godtgøres.
Det skal i herved påpeges, at Kommissionens konstatering af, at der ikke forelå en tilstrækkelig interesse for Fællesskabet
i en fortsat undersøgelse, hviler på fire centrale overvejelser. For det første vedrører klagen kun et marked eller et markedssegment
af en begrænset størrelse, således at også markedets økonomiske betydning er begrænset. For det andet kan Kommissionen ikke
på grundlag af sine oplysninger konkludere, at der foreligger et kartel eller en samordnet praksis, og det er usandsynligt,
at de schweiziske urfabrikanters selektive distributionssystemer ikke er omfattet af gruppefritagelsen, der er fastsat i forordning
nr. 2790/1999. For det tredje synes der ikke at foreligge nogen dominerende stilling, da de to eftersalgsmarkeder ikke udgør
særskilte markeder, således at spørgsmålet, om der foreligger misbrug, er uden relevans. For det fjerde er sandsynligheden
for at kunne godtgøre, at den påståede overtrædelse af konkurrencereglerne foreligger, efter Kommissionens vurdering af de
påståede overtrædelser ringe, selv ved tildeling af ekstra ressourcer til behandling af klagen. Selv hvis der kunne godtgøres
at foreligge overtrædelser, forekommer de nationale konkurrencemyndigheder og domstole under alle omstændigheder at være de
rette til at behandle sådanne overtrædelser (jf. præmis 8-11 ovenfor).
Retten finder for det første, at overvejelsen om, at klagen kun vedrører et marked eller et markedssegment af en begrænset
størrelse, således at også markedets økonomiske betydning er begrænset, har spillet en væsentlig rolle i Kommissionens afvejning
af de forhold, der skulle vurderes med henblik på at afgøre, om der forelå en tilstrækkelig interesse for Fællesskabet i en
fortsat undersøgelse. Denne overvejelse er dog ikke tilstrækkeligt begrundet, og der er sket tilsidesættelse af pligten til
at tage hensyn til alle relevante retlige og faktiske omstændigheder samt til omhyggeligt at undersøge samtlige sådanne omstændigheder,
som sagsøgeren bringer til dens kundskab (jf. præmis 49 ovenfor).
For det andet skal det påpeges, at de åbenbart urigtige skøn, som Kommissionen anlagde i forbindelse med definitionen af det
relevante marked, bevirker, at også dens konklusioner vedrørende den ringe sandsynlighed for, at der foreligger overtrædelser
af artikel 81 EF og 82 EF, er fejlbehæftede.
Kommissionens betragtning i den anfægtede beslutnings punkt 14, hvorefter den »ikke er overbevist om, at markedet for luksus-
eller prestigeprægede ure i det foreliggende tilfælde er det relevante (primære) marked«, og hvorefter det i hvert fald ikke
var nødvendigt at foretage en præcis afgrænsning af det relevante marked, eftersom »der ikke [havde] været nogen antydning
af, at dette markeds funktion var blevet forstyrret«, kan ikke kompensere for disse ulovligheder.
Det skal herved erindres, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings punkt 33 (jf. præmis 137 ovenfor) konkluderede følgende:
»[D]en af Kommissionen med henblik på den foreliggende sag foretagne analyse [har] ledt frem til den konklusion, at eftersalgsmarkedet
for reservedele ikke kan opfattes som et særskilt marked af det primære marked. Følgelig er det en given urfabrikants magt
på det generelle marked, der skal vurderes, og der skal navnlig tages hensyn til dennes stilling og styrke på det primære
marked. De af klagen omfattede urfabrikanter ses derfor under hensyntagen til det forhold, at ingen af dem forekommer at indtage
en dominerende stilling på det primære marked eller at have en markedsandel over 30%, at kunne være omfattet af gruppefritagelses-forordningen.«
Tilsvarende skal det påpeges, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings punkt 44 (jf. præmis 148 ovenfor) konkluderede følgende:
»[A]nalysen har ført til den umiddelbare konklusion, at eftersalgsmarkederne ikke i det foreliggende tilfælde udgør særskilte
markeder, og at der derfor ikke på de undersøgte eftersalgsmarkeder synes at foreligge nogen dominerende stilling […]. I fraværet
af nogen dominerende stilling har spørgsmålet om misbrug mistet enhver relevans.«
Det fremgår således klart af den anfægtede beslutning, at Kommissionen har støttet sig på den umiddelbare definition af markedet
for at underbygge sin konklusion vedrørende den ringe grad af sandsynlighed for, at der forelå overtrædelser af artikel 81
EF og 82 EF, og at den har lagt denne sidstnævnte konklusion til grund for sin konstatering af, at der ikke var nogen antydning
af, at det omhandlede marked var blevet forstyrret. Kommissionen kan således ikke med føje foregive, at det ikke var nødvendigt
at definere det relevante marked, fordi der ikke var nogen antydning af forstyrrelser på markedet, eftersom dens konstatering
vedrørende fraværet af sådanne forstyrrelser rent faktisk byggede på den definition af det relevante marked, som Kommissionen
under alle omstændigheder havde foretaget.
Kommissionens ulovligheder i forbindelse med definitionen af det relevante marked kan heller ikke neutraliseres af dens påstand
i den anfægtede beslutnings punkt 18 om, at »[s]elv hvis det antages, at disse markeder skulle anses som værende relevante
særskilte markeder, gør den omstændighed, at det primære marked forekommer at være konkurrencepræget, det i øvrigt meget usandsynligt,
at der foreligger eventuelle konkurrencebegrænsende virkninger[; n]avnlig har prisstigningerne på eftersalgsmarkedet en tendens
til ikke at være rentable på grund af deres indvirkning på salget på det primære marked, medmindre der på det primære marked
er en prisnedsættelse for at kompensere for de højere priser på eftersalgsmarkederne«.
Kommissionen har nemlig hverken med nogen analyse eller noget bevis underbygget sin påstand om, at »prisstigningerne på eftersalgsmarkedet
[har] en tendens til ikke at være rentable på grund af deres indvirkning på salget på det primære marked«. Tværtimod har Kommissionen
i den anfægtede beslutning henvist til et forhold, som drager beslutningen i tvivl, idet den understregede, at »forbrugeren
[ikke] betragter udgiften til eftersalgsservice som et kriterium, når denne vælger et ur«. Den formodede konsekvens af nævnte
forhold er nemlig, at prisstigningen på denne service – eller på reservedele omfattet af prisen på denne service – ikke påvirker
efterspørgslen på urene af det mærke, som indfører prisstigninger på eftersalgsmarkedet (jf. præmis 106 ovenfor).
Eftersom de væsentligste overvejelser, der støtter Kommissionens konklusion om, at der ikke foreligger nogen tilstrækkelig
interesse for Fællesskabet i en fortsat undersøgelse, er fejlbehæftede, da de ikke er tilstrækkeligt begrundede, da der ikke
er taget hensyn til et relevant forhold, som klageren har fremført, og da der er anlagt åbenbart urigtige skøn, skal det for
det tredje undersøges, om da den eneste tilbageværende gyldige begrundelse om, at de nationale konkurrencemyndigheder eller
domstole må være de rette til at efterprøve, om der eventuelt var sket overtrædelser af artikel 81 EF og 82 EF og til at behandle
dem, i sig selv kan begrunde Kommissionens konklusion om, at der ikke forelå nogen tilstrækkelig interesse for Fællesskabet.
Der skal peges på retspraksis, hvorefter Kommissionen, når virkningerne af de påståede overtrædelser, der er genstand for
en klage, i det væsentligste kun er mærkbare i én enkelt medlemsstat, og når klageren allerede har indbragt spørgsmålet om
overtrædelserne for denne medlemsstats domstole og dens kompetente administrative myndigheder, er berettiget til at afvise
klagen med den begrundelse, at sagen ikke har tilstrækkelig interesse for Fællesskabet, hvorved det dog forudsættes, at klagerens
rettigheder kan beskyttes i tilstrækkelig grad af de nationale instanser, hvilket kun er tilfældet, hvis disse er i stand
til at indhente de nødvendige faktiske oplysninger med henblik på afgørelsen af, om den anfægtede praksis udgør en overtrædelse
af de nævnte bestemmelser i traktaten (Rettens dom af 3.7.2007, sag T-458/04, Au lys de France mod Kommissionen, ikke trykt
i Samling af Afgørelser, præmis 83; jf. i denne retning Rettens dom i den i præmis 157 ovenfor nævnte dom i sagen Automec
mod Kommissionen, præmis 89-96).
Det skal tilsvarende fastslås, at de tidligere sager, hvori Retten allerede har haft lejlighed til at tage stilling til en
begrundelse fra Kommissionen angående klageres mulighed for at forsvare deres rettigheder for nationale myndigheder eller
domstole, vedrørte situationer, hvor udstrækningen af den af de nævnte klagere kritiserede praksis hovedsageligt var begrænset
til en enkelt medlemsstats område, og disse myndigheder eller domstole allerede var blevet forelagt klagen (Rettens dom af
24.1.1995, sag T-114/92, BEMIM mod Kommissionen, Sml. II, s. 147, præmis 76 og 77, den i præmis 27 ovenfor nævnte dom i sagen
Tremblay m.fl. mod Kommissionen, præmis 73 og 74, den i præmis 26 ovenfor nævnte dom i sagen AEPI mod Kommissionen, præmis
46, og den i præmis 161 ovenfor nævnte dom i sagen UFEX m.fl. mod Kommissionen, præmis 157).
Uanset at Kommissionen har udtalt, at der findes små variationer mellem medlemsstaterne hvad angår udstrækningen af den af
klageren kritiserede praksis, har den derimod i det foreliggende tilfælde indrømmet, at denne praksis i hvert fald vedrører
fem medlemsstaters område, og den hverken bestrider eller bekræfter, at denne praksis forekommer på hele Unionens område.
Selv hvis det antages, at de nationale myndigheder og domstole er de rette til at behandle de eventuelle overtrædelser, der
er genstand for klagen, sådan som Kommissionen har konkluderet i den anfægtede beslutnings punkt 8, er denne enkeltstående
overvejelse således ikke tilstrækkelig til at støtte Kommissionens endelige konklusion om, at der ikke foreligger nogen tilstrækkelig
interesse for Fællesskabet. Den kritiserede praksis forekommer nemlig i mindst fem medlemsstater og eventuelt i alle medlemsstater,
og den kan tilregnes virksomheder med hovedsæde og produktion uden for Unionen, hvilket udgør et indicium for, at en unionsforanstaltning
kunne være mere effektiv end mange nationale foranstaltninger.
På baggrund af samtlige anførte betragtninger skal det konkluderes, at Kommissionens ulovligheder er af en beskaffenhed med
indvirkning på dens vurdering af, om der foreligger en tilstrækkelig interesse for Fællesskabet i den fortsatte undersøgelse
af klagen.
Følgelig skal den anfægtede beslutning annulleres, uden at det er nødvendigt at undersøge hverken sagsøgerens øvrige anbringender
og argumenter eller dennes begæring om, at der af sagsakterne slettes en passage i Kommissionens svar på Rettens skriftlige
spørgsmål.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. Hvis der er flere tabende parter, træffer Retten afgørelse om omkostningernes fordeling.
Da Kommissionen og intervenienten i det foreliggende tilfælde har tabt sagen, skal det fastslås, at intervenienten ud over
at bære sine egne omkostninger betaler de omkostninger, som sagsøgeren har båret på grund af interventionen, og at Kommissionen
ud over at bære sine egne omkostninger betaler resten af sagsøgerens omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling):
1)
Kommissionens beslutning K(2008) 3600 af 10. juli 2008 i sag COMP/E-1/39097 annulleres.
2)
Ud over at bære sine egne omkostninger betaler Richemont International SA de omkostninger, som Confédération européenne des
associations d’horlogers-réparateurs (CEAHR) har båret på grund af interventionen.
3)
Ud over at bære sine egne omkostninger betaler Europa-Kommissionen resten af CEAHR’s omkostninger.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 15. december 2010.
Underskrifter
Indhold
Sagens faktiske omstændigheder
Retsforhandlinger og parternes påstande
Retlige bemærkninger
1.  Om størrelsen på det i klagen omhandlede marked og dets økonomiske betydning
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
2.  Om definitionen af det relevante marked
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Om det første klagepunkt vedrørende den fejlagtige erstatning af begrebet »ure, det kan betale sig at reparere« med begrebet
»luksus- eller prestigeprægede ure«
Om det andet klagepunkt vedrørende den manglende særskilte undersøgelse af markedet for tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse
af ure samt markedet for reservedele
–  Om undersøgelsen af reservedelsmarkedet
–  Om undersøgelsen af markedet for tjenesteydelserne reparation og vedligeholdelse
3.  Om tilsidesættelsen af artikel 81 EF
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
4.  Om tilsidesættelsen af artikel 82 EF
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
5.  Om vurderingen af den tilstrækkelige interesse for Fællesskabet i en fortsat undersøgelse
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Sagens omkostninger
*
Processprog: engelsk.