CELEX: 61995CJ0032
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Lisrestal
Organização Gestão de Restaurantes Colectivos Ldª, Gabinete Técnico de Informática Ldª (GTI), Lisnico
Serviço Marítimo Internacional Ldª, Rebocalis
Rebocagem e Assistência Marítima Ldª og Gaslimpo
Sociedade de Desgasificação de Navios SA

Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 10. februar 1995 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom afsagt den 6. december 1994 i sag T-450/93, Lisrestal m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 1177, herefter "den anfaegtede dom"), hvorved Retten i Foerste Instans ophaevede Kommissionens beslutning om at nedsaette det tilskud, som Den Europaeiske Socialfond (herefter "ESF") oprindeligt ydede Lisrestal Ld.ª, GTI Ld.ª, Rebocalis Ld.ª, Lisnico Ld.ª og Gaslimpo SA (herefter "de indstaevnte"), og hvorefter de skulle tilbagebetale det foerste forskud paa 138 271 804 ESC.
2 Det fremgaar af den anfaegtede dom, at de indstaevnte virksomheder, ligesom virksomhederne Proex Ld.ª og Gelfiche, der alle er etableret i Portugal (herefter "tilskudsmodtagerne"), i 1986 indgav en ansoegning til ESF via Departamento para os Assuntos do Fundo Social Europeu (den kompetente nationale myndighed ved det portugisiske Ministerium for Beskaeftigelse og Social Sikring, herefter "DAFSE") om tilskud i henhold til artikel 3, stk. 1, i Raadets afgoerelse 83/516/EOEF af 17. oktober 1983 om Den Europaeiske Socialfonds opgave (EFT L 289, s. 38) ° med henblik paa ivaerksaettelse af et projekt til erhvervsuddannelsesforanstaltninger i omraadet Setúbal (Portugal) (jf. den anfaegtede doms praemis 7).
3 Det var hensigten med det fra ESF ansoegte tilskud at gennemfoere erhvervsuddannelsesforanstaltninger til forbedring af beskaeftigelsesmulighederne for 1 687 unge under 25 aar, hvis kvalifikationer efter deres fuldendte pligtige skoleuddannelse var utilstraekkelige og/eller ikke tilpasset de forhaandenvaerende krav (praemis 8).
4 Den 31. marts 1987 blev projektet vedroerende de naevnte foranstaltninger godkendt ved Kommissionens beslutning C(87) 670 for et samlet beloeb paa 630 642 227 ESC, hvoraf 346 853 225 ESC skulle finansieres af ESF og 283 789 002 ESC af Orçamento da Segurança Social/Instituto de Gestão Financeira da Segurança Social (budgettet for socialsikring/Instituttet for den Finansielle Forvaltning af Socialsikring, herefter "OSS/IGFSS") (praemis 9).
5 I overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2950/83 af 17. oktober 1983 om gennemfoerelse af afgoerelse 83/516/EOEF (EFT L 289, s. 1) udbetalte ESF et forskud paa 50% af de tilskud, der var bevilget tilskudsmodtagerne, nemlig 173 426 612 ESC (praemis 10). Den 31. oktober 1988 anmodede tilskudsmodtagerne via DAFSE om udbetaling af saldobeloebet, dvs. 127 483 930 ESC. Ansoegningen var vedlagt dokumentation og en rapport vedroerende de allerede gennemfoerte foranstaltninger (praemis 11).
6 Den 25. november 1988 foreslog ESF' s "kontrolsektion", at der blev foretaget en fornyet gennemgang af sagens akter under hensyn til, at der ikke var klarhed over de udgifter og foranstaltninger, som var omhandlet i faktureringen (praemis 12). Under denne kontrol, som blev foretaget mellem den 29. januar og den 2. februar 1990 hos to af de indstaevnte virksomheder, Lisrestal og GTI, blev der konstateret visse uregelmaessigheder i den finansielle forvaltning af tilskuddene. Disse uregelmaessigheder bestod navnlig i, at foranstaltningernes gennemfoerelse var blevet overladt i underentreprise til organisationer, som ikke havde den noedvendige infrastruktur og erfaring. Desuden var der formodning for, at der var indgaaet proformakontrakter og foretaget forfalskninger af fakturaer. Af denne grund foreslog inspektoererne, at der blev rejst krav om tilbagebetaling af det forskud paa tilskuddene, som var blevet udbetalt de indstaevnte virksomheder (praemis 13).
7 Den 19. oktober 1990 udstedte DAFSE nogle "certifikater" til de indstaevnte virksomheder, hvori den anfoerte, at der var blevet udfoert en EF-kontrol med henblik paa at efterproeve foranstaltningernes forskriftsmaessighed og lovlighed, men at DAFSE ikke kunne give yderligere oplysninger derom, da Kommissionen endnu ikke havde truffet nogen endelig beslutning vedroerende de paagaeldende foranstaltninger (praemis 14).
8 Ved skrivelse af 14. juni 1991 tilsendte chefen for den paagaeldende afdeling i Kommissionens Generaldirektorat for Beskaeftigelse, Arbejdsmarkedsrelationer og Sociale Anliggender (GD V) DAFSE inspektoerernes konklusioner, idet han angav, at ESF var af den opfattelse, at der var anvendt et beloeb paa 536 879 559 ESC til udgifter, som ikke kunne godkendes (praemis 16). Ved samme skrivelse blev DAFSE underrettet om, at ESF' s maksimumsbeloeb for tilskuddet udgjorde 35 154 808 ESC, og at der skulle tilbagebetales 138 271 804 ESC under hensyn til det beloeb paa 173 426 612 ESC, der var blevet udbetalt som et foerste forskud. Kommissionen fastsatte en frist for DAFSE til at fremsaette sine bemaerkninger paa 30 dage.
9 Ved skrivelse af 8. juli 1991 meddelte DAFSE ESF, at den ikke havde nogen bemaerkninger, hverken vedroerende de kontrolrapporter som var afgivet af ESF' s inspektoerer eller vedroerende ESF' s skrivelse af 14. juni 1991, og at DAFSE accepterede den trufne beslutning (praemis 18).
10 Den 3. marts 1992 tilstillede Kommissionen DAFSE et paalaeg om tilbagebetaling (praemis 20).
11 Ved skrivelser af 24. april 1992 og 7. maj 1992 underrettede DAFSE de indstaevnte virksomheder om Kommissionens beslutning om at nedsaette det bevilgede tilskud og meddelte dem de beloeb, som skulle tilbagebetales ESF og OSS/IGFSS (praemis 21).
12 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 19. juni 1992 anlagde de indstaevnte virksomheder sag med paastand dels om annullation af ESF' s beslutning om at paalaegge de indstaevnte virksomheder at tilbagebetale de modtagne beloeb (herefter "den anfaegtede beslutning"), dels om, at Kommissionen tilpligtedes at udbetale samtlige de afkraevede beloeb.
13 Til stoette for sine paastande fremfoerte de indstaevnte virksomheder i det vaesentlige fire anbringender. Det foerste anbringende var, at der ikke er knyttet tjenestegrene til ESF, eller at disse i det mindste var inkompetente til at traeffe den anfaegtede beslutning, det andet anbringende, at kontradiktionsprincippet var tilsidesat, det tredje, at der var givet en utilstraekkelig begrundelse, og det fjerde, at der var foretaget et aabenbart urigtigt skoen.
14 Retten forkastede det foerste anbringende i den anfaegtede dom. Endvidere afviste Retten de indstaevntes paastande om, at Kommissionen tilpligtedes at udbetale saldobeloebet af ESF' s tilskud. Hvad endelig angaar det andet og tredje anbringende, som er de eneste anbringender, der er gjort gaeldende under appelsagen, fastslog Retten foelgende:
"42 Retten skal bemaerke, at det ifoelge fast retspraksis er et grundlaeggende princip i faellesskabsretten, at enhver, over for hvem der indledes en procedure, som kan munde ud i en retsakt, der indeholder et klagepunkt mod den paagaeldende, skal have mulighed for kontradiktion, selv i det tilfaelde, hvor der ikke findes nogen regler for den paagaeldende procedure (jf. herom bl.a. Domstolens dom af 12.2.1992, forenede sager C-48/90 og C-66/90, Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 565, praemis 44, og af 29.6.1994, sag C-135/92, Fiskano mod Kommissionen, Sml. I, s. 2899, praemis 39). Efter kontradiktionsprincippet skal enhver, over for hvem der kan traeffes en beslutning, som indeholder et klagepunkt mod vedkommende, have mulighed for at fremsaette sit synspunkt vedroerende de omstaendigheder, som Kommissionen har foreholdt vedkommende, og som har givet anledning til dens beslutning.
43 For at afgoere, om sagsoegernes ret til kontradiktion er tilsidesat i den foreliggende sag, maa det undersoeges, om den anfaegtede beslutning i betragtning af den rolle, som den paagaeldende medlemsstat har spillet under proceduren som ESF' s eneste kontaktled, maa antages at beroere sagsoegerne umiddelbart og at indeholde et klagepunkt mod dem.
44 I saa henseende maa det fastslaas, at de tilskudsmodtagende virksomheder ved den anfaegtede beslutning blev frataget en del af det oprindeligt bevilgede tilskud, uden at der ved forordning nr. 2950/83 er tillagt den paagaeldende medlemsstat en selvstaendig skoensbefoejelse (jf. herom senest Rettens kendelse af 20.6.1994, sag T-446/93, Frinil m.fl. mod Kommissionen, ikke trykt i Samlingen, praemis 29).
45 Endvidere bemaerkes, at Kommissionens definitive beslutning om at nedsaette det ydede tilskud skete ved paalaegget om tilbagebetaling af 3. marts 1992, saaledes som Kommissionen havde tilkendegivet i GD V' s skrivelse til DAFSE af 14. juni 1991, at den ville goere. Det maa ganske vist medgives, at Kommissionens beslutning, som var indeholdt i denne skrivelse, udelukkende var rettet til de portugisiske myndigheder. Sagsoegerne blev imidlertid udtrykkeligt naevnt i beslutningen ved navns naevnelse som de direkte modtagere af det bevilgede tilskud. Herefter maa sagsoegerne anses for at vaere umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede beslutning om at nedsaette tilskuddet.
46 Rettens bedoemmelse stoettes for det foerste af, at de virksomheder, som modtager tilskud fra ESF, efter fast retspraksis har soegsmaalsinteresse i forhold til de beslutninger, hvorved de fratages dette tilskud (jf. Domstolens dom af 7.5.1991, sag C-291/89, Interhotel mod Kommissionen, Sml. I, s. 2257, praemis 13, og af 4.6.1992, sag C-157/90, Infortec mod Kommissionen, Sml. I, s. 3525, praemis 17), hvilket forudsaetter, at de ikke blot er individuelt, men ogsaa umiddelbart beroert af saadanne beslutninger.
47 Bedoemmelsen bekraeftes endvidere af bestemmelserne i forordning nr. 2950/83, hvoraf fremgaar, at der opstaar en direkte forbindelse mellem Kommissionen og modtageren af tilskuddet, selv om medlemsstaten er ESF' s eneste kontaktled. Det bestemmes nemlig i forordningens artikel 6 dels, at Kommissionen kan suspendere, nedsaette eller lade tilskuddet fra ESF bortfalde, saafremt tilskuddet ikke anvendes i overensstemmelse med de betingelser, som er fastsat i godkendelsesbeslutningen, blot den paagaeldende medlemsstat har faaet lejlighed til at fremkomme med sine bemaerkninger, dels at de udbetalte beloeb, som ikke er anvendt paa de i godkendelsesbeslutningen fastsatte betingelser, skal tilbagebetales, og at den paagaeldende medlemsstat kun er subsidiaert ansvarlig for tilbagebetalingen af beloeb, som med urette er udbetalt i forbindelse med foranstaltninger, der er omfattet af den i artikel 2, stk. 2, i afgoerelse 83/516 omhandlede garanti.
48 Sagsoegerne baerer derfor umiddelbart de oekonomiske foelger af beslutningen om nedsaettelse af tilskud, og denne beslutning indeholder et klagepunkt mod dem, for saa vidt som de er hovedansvarlige for tilbagebetalingen af de med urette udbetalte beloeb (jf. foernaevnte dom i sagen Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, praemis 50). Kommissionen har i oevrigt selv indroemmet under den mundtlige forhandling, at den i givet fald ville kunne anlaegge sag mod sagsoegerne om tilbagesoegning af de omtvistede beloeb ved de nationale domstole.
49 Af det anfoerte foelger, at Kommissionen, som i forhold til sagsoegerne baerer det retlige eneansvar for den anfaegtede retsakt, ikke kunne vedtage den anfaegtede beslutning uden foerst at have givet sagsoegerne mulighed for at goere deres synspunkter gaeldende vedroerende den paataenkte nedsaettelse af tilskuddet eller have sikret sig, at sagsoegerne havde haft lejlighed hertil.
50 Det er herved uomtvistet mellem parterne, dels at sagsoegerne hverken har modtaget Kommissionens undersoegelsesrapporter eller er blevet underrettet om de omstaendigheder, som Kommissionen foreholdt sagsoegerne, og at sagsoegerne heller ikke blev hoert af Kommissionen, foer den traf den anfaegtede beslutning, dels at DAFSE, efter ved skrivelse af 14. juni 1991 at vaere blevet opfordret af Kommissionen til at fremsaette sine bemaerkninger, ved sin skrivelse af 8. juli 1991 tilkendegav over for denne, uden foerst at have hoert sagsoegerne, at den accepterede den beslutning, som Kommissionen paataenkte at traeffe i forhold til sagsoegerne.
51 Herefter maa det fastslaas, at den anfaegtede beslutning er truffet i strid med sagsoegernes ret til kontradiktion."
15 Efter ligeledes at have fastslaaet, at hverken den anfaegtede beslutning eller kontrolrapporterne opfyldte begrundelseskravet i traktatens artikel 190 (praemis 52), annullerede Retten den anfaegtede beslutning.
16 I appelskriftet har Kommissionen nedlagt paastand om, for det foerste, at punkt 2 og 3 i den anfaegtede doms konklusion annulleres ° i hvilke Retten annullerede den anfaegtede beslutning og tilpligtede Kommissionen at betale sagens omkostninger ° for det andet, at sagen hjemvises til Retten, for at den traeffer afgoerelse om det fjerde anbringende, som de indstaevnte virksomheder paaberaabte sig i staevningen for Retten, og som stoettes paa, at der er foretaget et aabenbart urigtigt skoen, og for det tredje, at afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.
17 Til stoette for appellen har Kommissionen gjort gaeldende, at Retten har begaaet en retlig fejl ved i den anfaegtede dom at fastslaa,
° at den procedure, der blev fulgt ved vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, var i strid med de indstaevnte virksomheders ret til kontradiktion
° at Kommissionens beslutning er behaeftet med en begrundelsesmangel og ikke opfylder kravene i traktatens artikel 190.
18 Kommissionens foerste anbringende er, at Retten har begaaet en retlig fejl ved at antage, at Kommissionen ikke kunne traeffe den anfaegtede beslutning uden foerst at give de indstaevnte virksomheder mulighed for at fremsaette deres bemaerkninger vedroerende nedsaettelsen af tilskuddet. Til stoette herfor fremfoerer Kommissionen tre argumenter.
19 For det foerste anfoerer Kommissionen, at de indstaevnte virksomheder ikke havde noget krav paa at blive hoert forud for beslutningen som foelge af den maade, hvorpaa ESF' s drift og forvaltning er struktureret. For det andet paalaegger den anfaegtede beslutning ikke de indstaevnte nogen sanktion. For det tredje er det paa grund af ESF' s forvaltning i praksis overordentlig vanskeligt for Kommissionen at foretage en direkte hoering af dem, der modtager tilskud fra fonden.
20 I oevrigt goer Kommissionen gaeldende, at de indstaevnte virksomheder under alle omstaendigheder var blevet underrettet om Kommissionens tvivl og mistanke med hensyn til, om de betingelser for ydelse af tilskuddet, som var fastsat i beslutningen om godkendelse, var overholdt, nemlig i en skrivelse, som de modtog fra DAFSE den 19. oktober 1990.
De indstaevntes ret til at blive hoert
21 Det bemaerkes, at under enhver procedure, der ivaerksaettes over for en person, og som kan munde ud i en retsakt, der indeholder et klagepunkt mod den paagaeldende, er retten til kontradiktion et grundlaeggende faellesskabsretligt princip, som skal overholdes, selv om der ikke er fastsat nogen bestemmelser vedroerende den paagaeldende procedure (se herom bl.a. dom af 29.6.1994, sag C-135/92, Fiskano mod Kommissionen, Sml. I, s. 2885, praemis 39, og af 12.2.1992, forenede sager C-48/90 og C-66/90, Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 565, praemis 44). Kontradiktionsprincippet indebaerer, at de adressater for en beslutning, hvis interesser i vaesentlig grad beroeres deraf, skal have mulighed for at goere deres synspunkter gaeldende.
22 Kommissionens foerste argument er, at de indstaevnte ikke var beroert af den procedure, som mundede ud i vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, hvorfor de ikke er berettiget til at paaberaabe sig kontradiktionsprincippet. Til forskel fra den paagaeldende medlemsstat spillede de indstaevnte ikke nogen central rolle i proceduren for finansiering og overvaagning af uddannelsesforanstaltningerne, ligesom de kun traadte direkte i forbindelse med medlemsstaten, som var ESF' s eneste kontaktled. De finansielle forbindelser, der blev knyttet, opstod altsaa alene i forholdet mellem paa den ene side, Kommissionen og den paagaeldende medlemsstat, og paa den anden side, mellem medlemsstaten og den stoettemodtagende institution, saaledes som fastslaaet i dommen af 15.3.1984 i sag 310/81, EISS mod Kommissionen (Sml. s. 1341, praemis 15).
23 Denne argumentation kan ikke laegges til grund.
24 Det maa herved fastslaas, at den person, over for hvem der blev ivaerksat en procedure, der mundede ud i vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, saaledes som dette forstaas i de i naervaerende doms praemis 21 omhandlede domme, var de indstaevnte virksomheder. Uanset den centrale rolle, som medlemsstaten har ifoelge den ordning, som er indfoert ved forordning nr. 2950/83, blev de indstaevnte virksomheder direkte inddraget i de undersoegelser, som mundede ud i vedtagelsen af den anfaegtede beslutning.
25 I den forbindelse bemaerkes, at ESF' s "kontrolsektion" den 25. november 1988 foreslog, at der blev foretaget en fornyet gennemgang af sagens akter ved ivaerksaettelse af inspektioner hos to af de indstaevnte virksomheder, nemlig Lisrestal og GTI. Det var disse inspektioner, som gav grundlag for at fastslaa de uregelmaessigheder, som var begaaet i den finansielle forvaltning af tilskuddet, og som var baggrunden for den anfaegtede beslutning.
26 I oevrigt var den anfaegtede beslutning, som Retten har fastslaaet i den anfaegtede doms praemis 45, ganske vist udelukkende rettet til de portugisiske myndigheder, men den omtalte dog udtrykkeligt de indstaevnte virksomheder ved navns naevnelse som de direkte modtagere af det bevilgede tilskud.
27 Dette synspunkt stoettes yderligere af artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 2950/83, hvorefter de udbetalte beloeb, som ikke er blevet anvendt paa de i godkendelsesbeslutningen fastsatte betingelser, skal tilbagebetales, og hvorefter den paagaeldende medlemsstat kun er subsidiaert ansvarlig for tilbagebetalingen af beloeb, som er udbetalt med urette i forbindelse med foranstaltninger, hvoraf medlemsstaten ifoelge artikel 2, stk. 2, i afgoerelse 83/516 skal sikre en forsvarlig gennemfoerelse.
28 Retten har saaledes med foeje fastslaaet i den anfaegtede doms praemis 47, at det fremgaar af bestemmelserne i forordning nr. 2950/83, at der opstod en direkte forbindelse mellem Kommissionen og modtageren af tilskuddet, selv om medlemsstaten er ESF' s eneste kontaktled.
29 Det boer tilfoejes, at en beslutning om suspension, nedsaettelse eller bortfald af et EF-tilskud undertiden kan afspejle de kompetente nationale myndigheders vurdering, men at det er Kommissionen, som ifoelge artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 traeffer den endelige beslutning, og som har det retlige eneansvar for beslutningen over for modtagerne af tilskuddet.
30 I oevrigt giver den omstaendighed, at den paagaeldende medlemsstat efter denne bestemmelse skal have lejlighed til at fremkomme med sine bemaerkninger, foer Kommissionen traeffer afgoerelse om tilskuddets suspension, nedsaettelse eller bortfald, ikke grundlag for at antage, at der kan ske en tilsidesaettelse af et saa grundlaeggende faellesskabsretligt princip som princippet om, at enhver person, over for hvem en afgoerelse kan vaere bebyrdende, skal hoeres, foer afgoerelsen traeffes.
31 Kommissionens andet argument er, at den anfaegtede beslutning ikke paalaegger de indstaevnte virksomheder nogen sanktion eller straf. Den er blot det administrative modstykke til den beslutning, hvorved Kommissionen godkendte tilskuddet og fastsatte kriterierne for dets udbetaling.
32 Denne argumentation kan ikke tages til foelge.
33 Som fastslaaet af Retten fratager den anfaegtede beslutning de indstaevnte virksomheder hele det tilskud, som de oprindeligt fik bevilget. Den anfaegtede beslutning har derfor direkte oekonomiske virkninger for de indstaevnte, idet den indebaerer et formuetab for dem som foelge af, at de blev forpligtet til som hovedansvarlige at tilbagebetale de med urette udbetalte beloeb inden 15 dage efter modtagelsen af skrivelserne af 24. april 1992 og 7. maj 1992, som de fik tilsendt af DAFSE, og hvorved de blev underrettet om, at Kommissionen havde vedtaget den anfaegtede beslutning.
34 Det maa derfor fastslaas, at beslutningen i vaesentlig grad beroerer de indstaevntes interesser.
35 Kommissionens tredje argument er, at ESF' s administration i praksis goer det overordentlig vanskeligt for Kommissionen at foretage en direkte hoering af de virksomheder, som modtager tilskud fra ESF. Efter modtagelsen af ansoegningen om det oprindelige tilskud overlader Kommissionen nemlig det helt og holdent til den paagaeldende medlemsstat at administrere de godkendte projekter. Det vil medfoere aendringer i ESF' s nuvaerende ordning for administration af tilskuddene, saafremt det anerkendes, at Kommissionen burde have foretaget en hoering af de indstaevnte virksomheder.
36 Heller ikke denne argumentation kan laegges til grund.
37 For det foerste kan et argument, som baseres paa, hvorledes en ordning administreres i praksis, ikke i sig selv medfoere, at der kan ske en tilsidesaettelse af et grundlaeggende princip som kontradiktionsprincippet.
38 Endvidere fremgaar det af artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 2950/83, at Kommissionen ved, hvem de tilskudsmodtagende virksomheder er, da den er forpligtet til at underrette alle implicerede paa tidspunktet for tilskuddets udbetaling.
Retten til at blive hoert af Kommissionen
39 Kommissionen anfoerer, at Retten fejlagtigt har forsoemt at tage hensyn til, at de indstaevnte virksomheder allerede havde faaet kendskab til Kommissionens begrundede tvivl og mistanke om, at betingelserne i godkendelsesbeslutningen for udbetalingen af tilskuddet ikke var opfyldt. De indstaevnte havde nemlig modtaget en skrivelse fra DAFSE, som var dateret den 19. oktober 1990, og hvori Kommissionen gav udtryk for sin tvivl og mistanke. Hvis de sagsoegte virksomheder havde haft nogen realitetsargumenter, som kunne afkraefte denne tvivl og mistanke, kunne de have gjort DAFSE bekendt dermed, som da ville have videresendt dem til Kommissionen.
40 Herom bemaerkes, at Domstolen kun kan behandle dette anbringende, saafremt anbringendet udgoer en indsigelse mod den vurdering, som Retten foretog af indholdet og ordlyden af skrivelserne af 19. oktober 1990 (dom af 16.6.1994, sag C-39/93 P, SFEI m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 2681, praemis 26).
41 Det fremgaar imidlertid klart, at de naevnte skrivelser ikke indeholdt nogen forklaring paa Kommissionens davaerende tvivl og mistanke. I skrivelserne underrettede DAFSE blot de indstaevnte virksomheder om, at der var blevet foretaget en EF-inspektion med henblik paa efterproevelse af foranstaltningernes forskriftsmaessighed og lovlighed, og praeciserede, at Kommissionen ikke havde truffet nogen endelig beslutning.
42 Foelgelig var skrivelserne af 19. oktober 1990 ikke nogen underretning til de indstaevnte virksomheder om Kommissionens tvivl og mistanke.
43 Det maa derfor fastslaas, at Retten med foeje havde konkluderet, at den anfaegtede beslutning var truffet i strid med de indstaevntes ret til kontradiktion.
44 Det foerste anbringende maa derfor forkastes som ubegrundet.
45 Da tilsidesaettelsen af retten til kontradiktion medfoerer, at den anfaegtede beslutning maa annulleres, er det ufornoedent at undersoege Kommissionens andet anbringende om, at der foreligger en begrundelsesmangel.
46 Paa grundlag af det anfoerte maa appellen som helhed forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
47 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfoer af artikel 118 finder tilsvarende anvendelse under en appelsag, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Kommissionen har tabt sagen og boer derfor tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber betaler sagens omkostninger.