CELEX: 62005TJ0445
Státní podpory
Režim podpor zavedený italskými orgány ve prospěch některých subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů specializujících se na držení akcií společností s malou a stření kapitalizací
Rozhodnutí, jímž se podpora prohlašuje za neslučitelnou se společným trhem
Žaloba na neplatnost
Bezprostřední a osobní dotčenost
Přípustnost
Povinnost uvést odůvodnění
Selektivní charakter opatření
Povinnost navrácení

Skutečnosti předcházející sporu
Předmětné opatření
Předmětné opatření bylo zavedeno článkem 12 italského vládního nařízení (decretto legge) č. 269 ze dne 30. září 2003, kterým se stanoví „Naléhavá opatření pro rozvoj a nápravu chodu veřejných financí“ (dále jen „DL 269/2003“), jež bylo poté změněno na zákon č. 326 ze dne . Tento zákon vstoupil v platnost dne v den zveřejnění DL 269/2003 v Úředním věstníku Italské republiky, aniž byl oznámen Komisi.
Článek 12 DL 269/2003 mění daňový režim některých subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů, které se specializují na akcie společností s malou a střední kapitalizací kotované na regulovaném trhu Evropské unie (dále jen „specializované investiční struktury“).
Tento článek zejména stanoví, že počínaje finančním rokem, v němž dojde ke splnění určitých specifických požadavků, se z kapitálových výnosů specializovaných investičních struktur vybírá namísto korporační daně se sazbou 12,5 % náhradní daň se sazbou 5 %.
Článek 12 DL 269/2003 stanoví, s cílem zaručit stejnou míru efektivního zdanění zahraničních i italských investičních struktur, že se na kapitálové výnosy nespecializovaných italských investičních struktur, které investují do specializovaných italských investičních struktur, pokud jde o tu část jejich výnosů plynoucí z těchto specializovaných struktur, použije náhradní daň s nominální sazbou sníženou na pět procent, zatímco kapitálové výnosy italských investičních struktur, které plynou ze zahraničních investičních struktur jsou ze 60 % osvobozeny.
Článek 12 DL 269/2003 s cílem rozšířit pobídku i na další investiční struktury stanoví, že penzijní fondy rovněž podléhají 5% efektivní sazbě vztahující se na tu část jejich výnosů, která jim plyne ze zahraničních specializovaných investičních struktur, a že na výnosy plynoucí z italských investičních struktur se uplatní šestiprocentní daňový kredit, což odpovídá 5% náhradní dani z kapitálových výnosů specializovaných investičních subjektů, do nichž tyto penzijní fondy investují.
Italské investiční subjekty a struktury kolektivního investování, na něž se vztahuje směrnice Rady ze dne 20. prosince 1985 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) (
Úř. věst. L 375, s. 3
; Zvl. vyd. 06/01, s. 139), mohou využít pětiprocentní snížené sazby za předpokladu, že se specializují na investování do společností s malou a střední kapitalizací kótovaných na některé evropské burze cenných papírů (dále jen „společnosti s malou a střední kapitalizací“). Podle článku 12 DL 269/2003 se takovými společnostmi rozumí ty, jejichž kapitál stanovený na základě průměrné tržní ceny akcií společnosti v poslední den obchodování každého čtvrtletí roku nepřesahuje 800 milionů eur.
Podle článku 12 DL 269/2003 jsou investiční struktury považovány za specializované, tvoří-li jimi držené akcie společností s malou a střední kapitalizací nejméně dvě třetiny hodnoty aktiv, které mají tyto struktury ve svém portfoliu v průběhu daného kalendářního roku, nejméně po jednu šestinu z celkového počtu dní činnosti fondu, jak je vykázáno v pravidelných finančních výkazech těchto subjektů. Systém podpory se dá využít až od fiskálního roku, v němž investiční struktura investuje nejméně dvě třetiny svých celkových aktiv do akcií společností s malou a střední kapitalizací, nebo od okamžiku, kdy je ve stanovách této investiční struktury zakotveno, že má investovat převážně do akcií společností s malou a střední kapitalizací.
Vedle italských investičních struktur mohou snížené 5% sazby daně využít všechny ostatní italské fondy otevřeného a uzavřeného typu („historické lucemburské fondy“), investiční společnosti s proměnným základním kapitálem (sociétés d'investissement à capital variable, dále jen „SICAV“) a zahraniční investiční subjekty, jsou-li zaregistrovány jako specializované investiční subjekty, nebo uplatní-li ji s ohledem na tu část jejich výnosů, která je investována v registrovaných specializovaných investičních subjektech.
Správní řízení
Dopisem ze dne 22. října 2003 vyzvala Komise italské orgány, aby jí poskytly informace o opatřeních přijatých v DL 269/2003 a o jejich vstupu v platnost, aby mohla posoudit, zda nemají povahu státních podpor ve smyslu článku 87 ES, a zároveň Italské republice připomněla její oznamovací povinnost ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES.
Italské orgány poskytly požadované informace v dopisech ze dne 11. listopadu 2003 a ze dne . Dne Komise italským orgánům znovu připomněla povinnosti, které pro ně vyplývají z čl. 88 odst. 3 ES, a vyzvala je, aby případné příjemce informovaly o důsledcích stanovených Smlouvou a článkem 14 nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (
Úř. věst. L 83, s. 1
; Zvl. vyd. 08/01, s. 339) bude-li zjištěno, že předmětné opatření představuje protiprávně poskytovanou podporu.
Dopisem ze dne 11. května 2004 informovala Komise Italskou republiku, že se dne rozhodla na základě čl. 88 odst. 2 ES zahájit řízení ohledně daňových pobídek, na základě článku 12 DL 269/2003.
Italské orgány předložily Komisy dopisem ze dne 14. července 2004 své připomínky.
Rozhodnutí Komise o zahájení formálního vyšetřovacího řízení bylo zveřejněno dne 9. září 2004 v
Úředním věstníku Evropské unie
(
Úř. věst. C 225, s. 8
).
Associazione italiana del risparmio gestito (dále jen „Assogestioni“) se k věci vyjádřilo v dopisech ze 7. října 2004 a z .
Napadené rozhodnutí
Rozhodnutí 2006/638/ES Komise ze dne 6. září 2005 o režimu státních podpor, které Itálie poskytla určitým subjektům kolektivního investování do převoditelných cenných papírů, které se specializují na společnosti s malou a střední kapitalizací, jež jsou evidovány na regulovaných trzích (
Úř věst. L 268, s. 1
) (dále jen „napadené rozhodnutí“) popisuje nejprve postup, který předcházel jeho přijetí (část I), a následně předmětné opatření (část II).
Pokud jde o posledně uvedenou část, Komise v ní nejprve vymezuje obecný rámec, do něhož zapadá článek 12 DL 269/2003. Definuje v tomto kontextu investiční struktury jako entity uskutečňující kolektivní investice do převoditelných cenný papírů (též SKIPCP) v kolektivním zájmu několika investorů a dodává, že tyto struktury mohou mít formu buď smluvního investičního fondu bez právní subjektivity, který bude z pohledu majetkové účasti spravován jinou správcovskou společností (dále jen „SSp“), nebo formu investičního fondu s právní subjektivitou (např. SICAV), anebo formu penzijního fondu. Dále upřesňuje, které struktury se považují za specializované investiční struktury ve smyslu článku 12 DL 269/2003 a následně podrobně popisuje daňový režim, kterým se řídí výnosy jednotlivých investičních struktur.
Napadené rozhodnutí dále uvádí důvody pro zahájení řízení (část III) a stanovisko italských orgánů a třetích zúčastněných stran (část IV).
Posouzení Komise (část V) se dělí na sedm oddílů. Komise v úvodu uvádí, že opatření splňuje kumulativní kritéria stanovená v čl. 87 odst. 1 Smlouvy. Dokazuje existenci selektivní výhody jednak ve prospěch specializovaných investičních struktur, a jednak společností s malou a střední kapitalizací, jejichž akcie drží uvedené specializované investiční struktury.
Ze čtvrtého oddílu části V napadeného rozhodnutí nazvaného „Státní zdroje“, vyplývá, že přiznané výhody plynou z toho, že se stát vzdává daňového výnosu, který by za normálních okolností inkasovala italská státní pokladna. Následující oddíl se týká účinků opatření na hospodářskou soutěž. Komise k tomu uvádí, že subjekty kolektivního investování do cenných papírů, které se specializují na akcie společností s malou a střední kapitalizací, konkurují jiným finančním subjektům a působí na otevřeném trhu, v němž dochází k významné obchodní výměně v rámci Společenství. Uvádí dále, že některé společnosti s malou a střední kapitalizací, na něž se uvedené opatření vztahuje, působí v odvětvích, v nichž dochází k obchodní výměně mezi členskými státy.
Komise v šestém oddílu, nazvaném „Oprávněnost opatření“, zdůrazňuje, že italské orgány začaly opatření provádět, aniž by je Komisi předem oznámily, takže je nedovolenou podporu.
V sedmém oddílu posouzení Komise se zkoumá slučitelnost režimu se společným trhem.
Výroková část napadeného rozhodnutí je následujícího znění:
„
Článek 1
Režim státních podpor poskytovaných v podobě daňových pobídek, jež byly stanoveny v článku 12 vládního nařízení 269/2003 a jsou určeny [specializovaným investičním strukturám], je neslučitelný se společným trhem. [Italská republika] režim uskutečnila v rozporu s čl. 88 odst. 3 [ES].
Článek 2
[Italská republika] zruší režim podpor uvedený v článku 1 s účinkem po dvou měsících následujících po dni oznámení tohoto rozhodnutí.
Článek 3
1.   Do dvou měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí [Italská republika] informuje všechny finanční zprostředkovatele, včetně [specializovaných investičních struktur] a všech ostatních subjektů, na které se vztahuje režim státních podpor uvedený v článku 1, o rozhodnutí Komise považovat uvedený režim za neslučitelný se společným trhem.
2.   Italská republika přijme veškerá opatření pro navrácení podpor uvedených v článku 1 a příjemcům protiprávně zpřístupněných investičními [strukturami] majícími formu společnosti nebo případně podniky, které spravují investiční struktury mající smluvní formu, aniž jsou dotčeny případné opravné prostředky, které stanoví vnitrostátní právní předpisy.
Italská republika do dvou měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí sdělí Komisi totožnost příjemců, částku jednotlivě poskytnutých podpor a metody, jimiž tyto částky byly stanoveny.
3.   K navrácení dojde neprodleně a postupem podle vnitrostátních právních předpisů, aby bylo možné neprodleně a účinně provádět toto rozhodnutí.
4.   Podpory, které mají být navráceny, jsou úročeny ode dne, kdy byly pro příjemce uvolněny, do dne jejich skutečného navrácení.
Úroky se vypočítávají v souladu s ustanoveními uvedenými v kapitole V nařízení (ES) č. 794/2004.
Článek 4
[Italská republika] do dvou měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí Komisi sdělí opatření, která byla přijata k dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Tyto informace budou sděleny prostřednictvím dotazníku uvedeného v příloze tohoto rozhodnutí. Itálie ve stejné lhůtě předloží všechny doklady potvrzující, že vůči příjemcům protiprávních podpor bylo zahájeno řízení o navrácení podpory.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.“
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 19. prosince 2005 podali Assogestioni a Fineco Asset Management SpA (dále jen „Fineco“ a společně „žalobci“) žalobu směřující proti napadenému rozhodnutí.
Assogestioni je sdružením založeným za účelem podporovat kolektivní zájmy společností zabývajících se správou úspor a společností, které poskytují správcovské služby. Mezi členy Assogestioni patří společnosti zabývající se správou úspor, které spravují specializované SKIPCP, na něž se vztahuje ustanovení článku 12 DL 269/2003, mimo jinými i Fineco.
Fineco je společností zabývající se správou úspor založenou ve formě akciové společnosti. Spravuje dva ze tří podílových fondů specializujících se na společnosti s malou a střední kapitalizací, které využily daňového opatření upraveného článkem 12 DL 269/2003 a jsou činné v Itálii.
Žalobci navrhují, aby Soud:
—
v plném rozsahu zrušil napadené rozhodnutí;
—
případně zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž nařizuje navrácení podpor prohlášených za neslučitelné se společným trhem,
—
uložil žalované náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Soud:
—
žalobu zamítl;
—
uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
K přípustnosti
Argumenty účastníků řízení
Komise, aniž by ovšem samostatným podáním vznesla námitku nepřípustnosti ve smyslu čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu, rozpracovala ve své žalobní odpovědi rozsáhlou argumentaci s cílem prokázat, že žaloba podaná žalobci musí být považována za nepřípustnou.
Podstatou tvrzení Komise je, že Fineco není aktivně legitimována, neboť neprokázala osobní aktivní legitimaci příjemců využívajících režim podpor zkoumaný v předmětném rozhodnutí, mezi něž patří i Fineco. Žaloba podaná Assogestioni v postavení sdružení zastupujícího zájmy těchto příjemců je podle ní rovněž nepřípustná.
Komise na prvním místě uvádí, že napadené rozhodnutí není určeno žalobcům, ale členskému státu. Je tedy podle ní třeba zkoumat, zda jsou tito žalobci napadeným rozhodnutím bezprostředně a osobně dotčeni. Má přitom za to, že Fineco, a tudíž ani Assogestioni, napadeným rozhodnutím bezprostředně a osobně dotčeni nejsou.
Vzhledem k tomu, že napadeným rozhodnutím byl prohlášen za neslučitelný režim státních podpor, který je použitelný na neurčitý počet podniků, jedná se podle ní o akt s obecnou působností. Přičemž podle Komise platí, že osobní zájem soukromých osob ve vztahu k aktu s obecnou působností je v judikatuře posuzován restriktivně.
V projednávané věci se podle ní podniky, jimž je podpora určena, nemohou dovolávat svých osobních vlastností nebo zvláštních okolností, které je vymezují vůči jakémukoli jinému podniku. Tuto analýzu podle Komise potvrzuje i judikatura. Cituje k tomu několik rozsudků, mezi nimiž i rozsudek Soudního dvora ze dne 23. února 2006, Atzeni a další (
C-346/03 a C-529/03, Sb. rozh. s. I-1875
, body 32 až 34).
Komise zkoumá jednotlivé rozsudky, jimiž byla uznána přípustnost žalob na neplatnost, zejména pak rozsudky, jichž se žalobci dovolávají, a poukazuje na rozdíly, které odlišují ony rozsudky od projednávané věci.
Konkrétně rozsudek Soudního dvora ze dne 19. října 2000, Itálie a Sardegna Lines v. Komise (
C-15/98 a C-105/99, Recueil, s. I-8855
, dále jen „rozsudek Sardegna Lines“), se podle Komise vysvětluje skutkovými okolnostmi daného případu, a sice tím, že Sardegna Lines byla hlavním příjemcem podpory v rámci předmětného režimu podpor, čehož si Komise byla při rozhodování o režimu podpor vědoma.
Komise tvrdí, že je v každém případě třeba se zbavit dojmu, který by mohl pramenit z některých rozsudků, že při zkoumání přípustnosti žaloby má rozhodující význam existence příkazu k navrácení. Takovýto přístup by podle ní vedl k tomu, že by se skuteční beneficienti režimu podpor, který nebyl oznámen, nacházeli, pokud jde o přípustnost žaloby, v příznivějším postavení než potenciální beneficienti oznámeného režimu podpor, což by členské státy motivovalo k tomu, aby podpory neoznamovaly, čímž by byl zpochybněn kontrolní mechanismus upravený Smlouvou. Komise dále uvádí, že to, zda skutečně existuje povinnost vybrat od podniků podporu, může být určeno až po provedení šetření, jejichž povaha se může v závislosti na okolnostech různit. Krom toho tím, že by byla uznána přípustnost žaloby podané skutečnými příjemci podpor přiznaných v rámci neoznámeného režimu, byly by tyto podniky vystaveny riziku, že následně přijdou o jakoukoli soudní ochranu před vnitrostátním soudem na základě judikatury vycházející z rozsudku Soudního dvora ze dne 9. března 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (
C-188/92, Recueil, s. I-833
). Komise mimoto upozorňuje Soud na praktické nežádoucí účinky, které by mohla mít přípustnost uvedených žalob, zejména pak nárůst počtu žalob, v případech, kdy se rozhodnutí týká výhodného daňového režimu nebo jakéhokoli jiného zmírnění povinností, z nichž plyne výhoda velkému počtu podniků.
Dále, pokud jde o Assogestioni, Komise uvádí, že se jedná o sdružení založené s cílem podporovat kolektivní zájmy svých členů. Ti se však podobně jako Fineco nemohou dovolávat osobního dotčení napadeným rozhodnutím, proto je třeba odmítnout jako nepřípustnou i žalobu podanou Assogestioni.
Fineco má naopak za to, že žaloba musí být prohlášena za přípustnou, neboť napadené rozhodnutí se jí dotýká nejen bezprostředně, ale i osobně. Fineco tvrdí, že je napadeným rozhodnutím bezprostředně dotčena jakožto skutečný beneficient režimu podpor, který je předmětem uvedeného rozhodnutí. Navíc jí napadené rozhodnutí údajně bylo přímo oznámeno Italskou republikou. Fineco má rovněž za to, že se odlišuje od ostatních potenciálních adresátů napadeného rozhodnutí, neboť ke dni přijetí tohoto rozhodnutí dva z podílových investičních fondů, které spravovala, splňovaly podmínky vyžadované pro využívání předmětného daňového opatření. Podle uznal Fineco Soudní dvůr, že skutečnost, že podnik využil podpory, dává tomuto podniku možnost napadnout rozhodnutí Komise, kterým je tato podpora prohlášena za neslučitelnou se společným trhem, bez ohledu na to, zda rozhodnutí bylo určeno členskému státu. Tak tomu je podle ní i v případě rozhodnutí Komise, jimiž se režim podpor prohlašuje za protiprávní, jak vyplývá z několika rozsudků.
Fineco tvrdí, že judikaturu, jíž se Komise dovolává na podporu nepřípustnosti žaloby, nelze na daný případ vztáhnout.
Fineco má dále za to, že Komise se snaží podřídit přípustnost těchto žalob další podmínce, která je judikatuře neznámá, a sice existenci individuálního správního aktu vnitrostátních orgánů.
Fineco má za to, že je osobně dotčena napadeným rozhodnutím ještě z dalšího důvodu, a to z důvodu existence příkazu k navrácení podpory, který se jí jakožto skutečného beneficienta daňových úlev bezprostředně týká.
Assogestioni tvrdí, že hájí nejen svoje zájmy, ale rovněž zájmy BNL Gestioni a Fineco. Vzhledem k tomu, že tyto společnosti jsou bezprostředně a osobně dotčené napadeným rozhodnutím, má Assogestioni za to, že je legitimováno k tomu, aby v řízení vystupovalo jejich jménem; ostatně se již účastnilo řízení, které předcházelo přijetí napadeného rozhodnutí.
Závěry Soudu
Podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES může každá fyzická nebo právnická osoba podat žalobu proti rozhodnutím, která jsou jí určena, jakož i proti rozhodnutím, která, byť vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného jiné osobě, se jí bezprostředně a osobně dotýkají.
V projednávané věci je nesporné, že rozhodnutí je určeno Italské republice, a nikoli žalobcům. Je tudíž třeba ověřit, zda se napadené rozhodnutí dotýká bezprostředně a osobně každého z nich.
Soud v tomto ohledu pokládá za vhodné nejprve přezkoumat, zda je Fineco napadeným rozhodnutím bezprostředně a osobně dotčena.
Podle ustálené judikatury mohou jiné právní subjekty než adresáti rozhodnutí uplatňovat osobní dotčení pouze tehdy, pokud jsou dotyčným rozhodnutím zasaženy z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise,
25/62, Recueil, s. 197
,
, a Sardegna Lines, bod 34 výše, bod 32).
Soudní dvůr proto rozhodl, že podnik nemůže v zásadě napadnout rozhodnutí Komise, jímž je zakázán režim podpor v určitém odvětví, jestliže je tímto rozhodnutím dotčen pouze z důvodu své příslušnosti k tomuto odvětví a svého postavení jako případný beneficient tohoto režimu. Takové rozhodnutí je totiž ve vztahu k žalujícímu podniku opatřením s obecnou působností, které se vztahuje na objektivně vymezené situace a které má právní účinky vůči určité kategorii osob vymezených obecně a abstraktně (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise,
C-298/00 P, Recueil, s. I-4087
, bod 37 a citovaná judikatura).
Je nutno konstatovat, že rozhodnutí nevyjmenovává jednotlivé podniky, které byly příjemci dotyčné podpory. Jeho článek 1 prohlašuje za neslučitelný se společným trhem režim státních podpor, který Italská republika zavedla v podobě daňových pobídek ve prospěch specializovaných investičních struktur. Napadené rozhodnutí se tudíž vztahuje na objektivně vymezené situace a má právní účinky vůči určité kategorii osob vymezených obecně a abstraktně ve smyslu výše uvedené judikatury.
Je však třeba připomenout, že v bodech 34 a 35 rozsudku Sardegna Lines, bod 34 výše, rozhodl Soudní dvůr, že vzhledem k tomu, že podnik Sardegna Lines byl dotčen rozhodnutím, o které se jednalo v této věci, nejen jakožto podnik v odvětví námořní dopravy na Sardinii a potenciální beneficient režimu podpor sardinským námořním dopravcům, ale rovněž z důvodu svého postavení jako skutečného příjemce individuální podpory přiznané na základě tohoto režimu, jejíž navrácení Komise nařídila, byl uvedeným rozhodnutím osobně dotčen a jeho žaloba proti tomuto rozhodnutí byla přípustná (rozsudek Soudu ze dne 20. září 2007, Salvat père & fils a další v. Komise,
T-136/05, Sb. rozh. s. II-4063
, bod 69).
Je tudíž třeba ověřit, zda je Fineco v postavení skutečného příjemce individuální podpory přiznané na základě režimu podpor v určitém odvětví, jejichž navrácení Komise nařídila.
Je nesporné, že Fineco je společností, která se zabývá správou úspor, a že z tohoto titulu spravuje dva podílové fondy zaměřené na akcie společností s malou a střední kapitalizací, a sice „Fineco AM Small Cap Italy“ a „Fineco Small Cap Europe“, na niž se vztahuje článek 12 DL 269/2003. Jakožto správce těchto fondů má povinnost platit náhradní daň upravenou tímto ustanovením, takže je příjemcem předmětné podpory, jejíž navrácení je požadováno. Komise na jednání ostatně uznala, že Fineco již využila předmětného opatření a je jí v zásadě určen příkaz k navrácení podpory.
Fineco je tedy skutečným příjemcem individuálních podpor, jejichž navrácení je požadováno. Je tedy osobně dotčena napadeným rozhodnutím.
Co se týče bezprostředního dotčení Fineco, vzhledem k tomu, že článek 2 napadeného rozhodnutí ukládá Italské republice povinnost přijmout opatření nezbytná pro to, aby získala zpět podpory neslučitelné se společným trhem uvedené zejména v článku 1 téhož rozhodnutí, musí být Fineco považována za bezprostředně dotčenou tímto rozhodnutím (viz v tomto smyslu rozsudky Sardegna Lines, bod 34 výše, bod 36, a Salvat père & fils a další v. Komise, bod 48 výše, bod 75).
Obě kritéria bezprostředního dotčení vyplývající z judikatury, a sice zaprvé skutečnost, že dotčený akt musí mít účinky přímo na právní situaci jednotlivce, a zadruhé skutečnost, že uvedený akt nesmí ponechat žádnou posuzovací pravomoc subjektům, kterým je určen a které jsou pověřeny jeho provedením, jsou tedy v projednávané věci splněna (rozsudek Salvat père & fils a další v. Komise, bod 48 výše, bod 76).
Je tedy třeba určit, že žaloba Fineco je přípustná.
Sdružení pověřené obranou kolektivních zájmů podniků může podat žalobu na neplatnost proti konečnému rozhodnutí Komise v oblasti státních podpor v zásadě pouze tehdy, pokud tak mohou učinit rovněž dotčené podniky jednotlivě nebo pokud může uplatnit vlastní zájem na řízení, zejména protože jeho postavení jako vyjednavače bylo dotčeno aktem, jehož zrušení se domáhá (viz rozsudek Soudu ze dne 29. září 2000, CETM v. Komise,
T-55/99, Recueil, s. II-3207
, bod 23 a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že Assogestioni je pověřeno obranou kolektivních zájmů svých členů a nejméně jeden z nich, a sice Fineco, je oprávněn rozhodnutí napadnout, je na základě této judikatury přípustná i žaloba podaná Assogestioni.
K věci samé
1.
K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení ustanovení článků 253 ES a 88 ES v důsledku rozporuplného či nedostatečného odůvodnění napadeného rozhodnutí
Argumenty účastníků řízení
V první části tohoto žalobního důvodu se žalobci v podstatě dovolávají toho, že odůvodnění napadeného rozhodnutí týkající se existence selektivní výhody je rozporné a nedostatečné.
Žalobci zaprvé tvrdí, že odůvodnění napadeného rozhodnutí protiřečí argumentaci uvedené v rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení (dále jen „rozhodnutí zahájit řízení“). Komise podle nich v tomto rozhodnutí vycházela z přímé výhody plynoucí specializovaným investičním strukturám spočívající ve snížení daně. V napadeném rozhodnutí však Komise podle žalobců poté, co potvrdila své počáteční stanovisko, doplnila nový argument, podle něhož předmětné opatření představuje pro specializované investiční struktury nepřímou výhodu spočívající ve vyšší likviditě a vyšších poplatcích.
Zadruhé, poté, co v rozhodnutí zahájit řízení a v bodě 36 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise potvrdila, že předmětné opatření představuje nepřímou výhodu pro specializované investiční struktury, protiřečí si Komise hned v následujícím bodě 37 odůvodnění napadeného rozsudku, neboť příjemci podpory již nejsou specializované investiční struktury, ale SICAV a SSp. Podle žalobců však v tomto případě nemá žádný význam zabývat se tím, zda jsou SICAV a investiční struktury, které nemají formu společností, podniky. Komise nicméně podle žalobců v bodě 38 napadeného rozhodnutí naprosto nekonzistentně znovu uvádějí, že i specializované investiční struktury, které nemají formu společností, jsou podniky. Komise v bodě 45 napadeného rozhodnutí podle žalobců rovněž tvrdí, že jsou konkurenty jiných finančních podniků. Komise tak podle nich zaměňuje struktury kolektivního investování a společnosti zabývající se správou úspor.
Tato záměna se podle nich objevuje i v žalobní odpovědi, v níž Komise v bodě 149 kvalifikuje čistě smluvní specializované investiční struktury jako podniky poté, co v bodě 130 téže žalobní odpovědi uvedla, že fondy bez právní subjektivity nikdy nekvalifikovala jako podniky.
Žalobci zatřetí tvrdí, že Komise z právního hlediska dostatečně neodůvodnila existenci hospodářské výhody plynoucí společnostem s malou a střední kapitalizací, a to ani když v bodě 42 odůvodnění napadeného rozhodnutí popisuje tuto hypotetickou výhodu jako výhodu spočívající v „nárůstu poptávky po jejich akciích a zvýšení jejich likvidity“.
Žalobci jsou toho názoru, že tato argumentace činí napadené rozhodnutí rozporným a nedává dotčeným stranám možnost, aby se v souladu s judikaturou Soudního dvora a Soudu seznámily s důvody přijatého opatření a příslušnému soudu neumožňuje vykonat svůj přezkum.
Ve druhé části tohoto důvodu se žalobci snaží prokázat, že odůvodnění napadeného rozhodnutí je stiženo vnitřními rozpory a je nedostatečné, co se týče existence narušení hospodářské soutěže způsobilého ovlivnit obchod uvnitř Společenství.
Žalobci jsou toho názoru, že zmínka o tom, že příjemci podpory mohou působit na mezinárodních trzích a věnovat se obchodní činnosti a jiným hospodářským činnostem na trzích, v nichž probíhá ostrá hospodářská soutěž, je odůvodněním pouze zdánlivě. Komise podle nich nevysvětlila, proč je nepřímá hospodářská výhoda poskytnutá společnostem-beneficientům způsobilá narušit hospodářskou soutěž, ačkoli se jedná o zanedbatelné částky plynoucí ve prospěch velkého počtu společností.
Komise s argumenty žalobců nesouhlasí.
Závěry Soudu
Je třeba připomenout, že podle judikatury se liší žalobní důvod vycházející z porušení článku 253 ES od žalobního důvodu vycházejícího ze zjevně nesprávného posouzení. Zatímco první, kterým je namítáno chybějící nebo nedostatečné odůvodnění, se vztahuje k porušení podstatných formálních náležitostí ve smyslu článku 230 ES, a je důvodem veřejného pořádku, který musí soud Společenství přezkoumat i bez návrhu, druhý, který se týká legality rozhodnutí po meritorní stránce, spadá pod porušení právní normy při provádění Smlouvy ve smyslu téhož článku 230 ES a může být přezkoumán soudem Společenství, jen pokud se ho žalobce dovolává. Povinnost odůvodnění je proto otázkou odlišnou od opodstatněnosti odůvodnění (rozsudky Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France,
C-367/95 P, Recueil, s. I-1719
, bod 67; ze dne , Francie v. Komise,
C-17/99, Recueil, s. I-2481
, bod 35, a ze dne , Nizozemsko v. Komise,
C-159/01, Recueil, s. I-4461
, bod 65; rozsudek Soudu ze dne , Thermenhotel Stoiser Franz a další v. Komise,
T-158/99, Recueil, s. II-1
, bod 97).
Odůvodnění vyžadované článkem 253 ES musí být podle ustálené judikatury přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něj jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné strany mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření a příslušný soud mohl vykonat svůj přezkum. Požadavek uvést odůvodnění musí být posouzen v závislosti na okolnostech případu. Nevyžaduje se, aby v odůvodnění byly uvedeny všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, neboť otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posouzena nejen s ohledem na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i na všechna právní pravidla upravující danou oblast. Komise především není povinna vyjádřit se ke všem argumentům, jichž se před ní dovolávají zúčastněné strany, ale stačí, aby popsala skutečnosti a právní úvahy, které mají zásadní význam v rámci struktury rozhodnutí (viz rozsudek Soud ze dne 8. července 2004, Technische Glaswerke Ilmenau v. Komise,
T-198/01, Sb. rozh. s. II-2717
, body 59 a 60 a citovaná judikatura).
Krom toho v případě režimu podpor se Komise může omezit na zkoumání obecných rysů předmětného režimu, aniž by měla povinnost zkoumat každý jednotlivý případ jeho použití (rozsudek Sardegna Lines, bod 34 výše, bod 51, a rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Řecko v. Komise,
C-278/00, Recueil, s. I-3997
, bod 24), aby ověřila, zda tento režim obsahuje prvky, které jsou podporou.
Otázku, zda je napadené rozhodnutí dostatečně odůvodněno z jednotlivých výše uvedených hledisek je třeba posoudit s ohledem na tyto zásady.
K první části žalobního důvodu, který se týká odůvodnění existence selektivní výhody
Jak vyplývá z prezentace napadeného rozhodnutí uvedené výše v bodech 15 až 22, Komise v rámci popisu předmětného opatření uvádí, že investiční struktury mohou mít formu buď smluvního investičního fondu bez právní subjektivity spravovaného správcovskou společností, nebo formu investičního fondu s právní subjektivitou (např. SICAV) či penzijního fondu (bod 13 odůvodnění).
Komise v té části, v níž se vrací k důvodům pro zahájení řízení, v bodě 29 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že jelikož vyvstaly pochybnosti o tom, zda se může jednat o podporu specializovaných investičních struktur, uvedené struktury pokládala za „podniky“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, neboť existují buď ve formě společnosti a samy o sobě představují podnikatelské subjekty, nebo se jedná o oddělená jmění spravovaná podniky, které si na investičních trzích konkurují.
Komise zapracovala své posouzení podpory do bodu 35 napadeného rozhodnutí, v němž uvádí, že snížení daně [ve prospěch] investorů představuje státní podporu jak ve prospěch specializovaných investičních struktur, tak ve prospěch společností s malou a střední kapitalizací, jejichž akcie vlastní tyto subjekty.
V souladu s tímto rozlišením následně člení svůj rozbor tak, že se v bodech 36 až 41 odůvodnění napadeného rozhodnutí věnuje selektivní výhodě ve prospěch specializovaných investičních struktur a v bodech 42 a 43 selektivní výhodě ve prospěch dotčených společností s malou a střední kapitalizací.
Pokud jde o specializované investiční struktury, Komise v bodě 36 odůvodnění napadeného rozhodnutí připomíná, že v některých případech jsou podle článku 87 ES investiční struktury podniky, a mohou tudíž využívat snížení daně stanovené v článku 12 vládního nařízení DL 269/2003. Komise dodává, že i když specializované investiční struktury přímo nevyužívají snížení daně, jež bylo poskytnuto jejich upisovatelům, získávají přinejmenším nepřímou hospodářskou výhodu, neboť daňové zvýhodnění investic ve specializovaných strukturách podněcuje upisovatele, aby nakoupili podíly specializovaných struktur, čímž se specializovaným strukturám zvyšuje likvidita a dodatečné příjmy v podobě poplatků za správu a za upisování.
V bodě 37 napadeného rozhodnutí Komise zohledňuje připomínku italských orgánů, podle níž specializované investiční struktury, které v souladu s článkem 12 vládního nařízení DL 269/2003 uplatňují sníženou daň, jsou pouhými majetkovými podstatami, a tudíž je ze zásady nelze považovat za podniky ve smyslu článku 87 ES. Komise však podotýká, že v některých případech tyto investiční struktury mají formu společnosti a mohou samostatně využívat podpor. Komise rovněž zdůrazňuje, že další investiční struktury, které nemají právní subjektivitu, jsou spravovány podniky, jež konkurují jiným subjektům, které se zabývají správou investičních fondů, a že zmíněné podniky tedy mohou využívat podpor.
Komise dále v bodě 38 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že má za to, že specializované investiční struktury, ať mají nebo nemají formu společnosti, vykonávají hospodářskou činnost, a jsou tedy podniky ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Má za to, že tuto skutečnost potvrzuje judikatura Soudního dvora v oblasti daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“), z níž údajně vyplývá, že operace SICAV, které spočívají v kolektivním investování do cenných papírů, představují hospodářskou činnost, kterou vykonávají subjekty povinné k dani ve smyslu směrnic z oblasti DPH.
V bodě 39 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise z výše uvedeného dovozuje, že daňové zvýhodnění přiznané investorům, kteří investují do specializovaných investičních struktur, zvýhodňuje samotné tyto struktury jakožto podniky, pokud mají formu společnosti, nebo podniky, které takovéto struktury spravují, pokud mají smluvní formu.
V bodě 40 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí, že podmínka selektivity je splněna, neboť předmětné opatření stanoví snížení výjimečné daně, která se uplatňuje pouze na specializované investiční struktury a jejich správcovské společnosti. Dodává, že podle judikatury platí, že skutečnost, že se jedná pouze o nepřímé zvýhodnění, nemůže vyloučit existenci státní podpory.
Komise v bodě 41 odůvodnění napadeného rozsudku dospěla k závěru, že předmětné opatření poskytuje nepřímé specifické zvýhodnění investičním strukturám a jejich správcovským společnostem na úkor jiných podniků, které nabízejí alternativní podoby investování.
Z výše uvedeného vyplývá, že napadené rozhodnutí obsahuje odůvodnění týkající se existence nepřímého selektivního zvýhodnění přiznaného specializovaným investičním strukturám. Vysvětluje, proč jednotlivé investiční struktury mohou být považovány za struktury vyvíjející hospodářskou činnost, a tedy kvalifikovány jako podniky ve smyslu čl. 87 ES, byť tak Komise činí rozdílným způsobem v závislosti na jejich právní formě. Podnikem, který je zvýhodněn, je buď samotná investiční struktura, má-li formu obchodní společnosti, nebo podnik, který ji spravuje, má-li investiční struktura smluvní formu.
Žalobci nicméně poukazují na několik rozporů v odůvodnění napadeného rozhodnutí.
K tomu je třeba připomenout, že rozpor v odůvodnění rozhodnutí je porušením povinnosti vyplývající z článku 253 ES, které může mít dopad na platnost předmětného aktu, prokáže-li se, že adresát tohoto aktu není v důsledku tohoto rozporu schopen se zcela či zčásti seznámit se skutečnými důvody rozhodnutí a že výrok rozhodnutí je tudíž zcela či zčásti právně nepodložený (rozsudek Soudu ze dne 30. března 2000, Kish Glass v. Komise,
T-65/96, Recueil, s. II-1885
, bod 85).
Zaprvé, pokud jde o tvrzený rozpor mezi odůvodněním napadeného rozhodnutí a odůvodněním rozhodnutí o zahájení řízení, nelze než konstatovat, že i za předpokladu, že by se rozdíly mezi těmito rozhodnutími potvrdily, nemůže tento rozpor znamenat, že žalobci nejsou schopni seznámit se s důvody napadeného rozhodnutí, které z něj vyplývají.
Navíc na základě čl. 6 odst. 1 nařízení č. 659/1999 rozhodnutí zahájit řízení rekapituluje relevantní faktické a právní otázky včetně předběžného hodnocení Komise a jsou v něm vyloženy pochybnosti o slučitelnosti opatření se společným trhem. Vlastní formální vyšetřovací řízení umožňuje prohloubit a objasnit otázky nadnesené v rozhodnutí zahájit řízení. Z článku 7 nařízení č. 659/1999 vyplývá, že na konci tohoto řízení může dojít k posunu v analýze Komise, neboť Komise může nakonec rozhodnout, že opatření není podporou, nebo že byly rozptýleny pochybnosti o jeho slučitelnosti. Z toho vyplývá, že konečné rozhodnutí se může do jisté míry lišit od rozhodnutí zahájit řízení, aniž by však tyto rozdíly způsobily vadnost konečného rozhodnutí.
V projednávané věci každopádně nelze namítat žádný rozpor mezi rozhodnutím zahájit řízení a napadeným rozhodnutím, pokud jde o zkoumané zvýhodnění ani pokud jde o předmětné struktury.
Pokud jde totiž o nepřímé zvýhodnění specializovaných investiční struktur předmětným opatřením, uvedla Komise ve svém rozhodnutí zahájit řízení, že toto zvýhodnění mohlo spočívat v tom, že zvýšením výnosu po zdanění dochází k podpoře poptávky investorů, kteří investují do akcií těchto struktur. V případě tohoto závěru však nelze mít za to, že protiřečí závěru uvedenému v bodě 36 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého specializovaným investičním strukturám plyne z předmětného opatření nepřímá výhoda, „neboť, daňové zvýhodnění investic ve specializovaných [strukturách] podněcuje upisovatele, aby nakoupili podíly specializovaných [struktur], čímž se specializovaným [strukturám] zvyšuje likvidita a dodatečné příjmy v podobě poplatků za správu a za upisování“. Krom toho skutečnost, že Komise nepřevzala do napadeného rozhodnutí výtku týkající se přímého zvýhodnění specializovaných investičních struktur spočívajícího ve snížení daně, nelze považovat za rozpor.
Pokud jde o zkoumané investiční struktury, žalobci rovněž nesprávně tvrdí, že beneficienty nejsou specializované investiční struktury, nýbrž investiční subjekty ve formě obchodních společností a mají-li tyto subjekty formu podílových fondů, společnosti, které je spravují.
Specializované struktury jsou jednak podle napadeného rozhodnutí i nadále považovány za beneficienty předmětného opatření, i když opatření samotné upřesňuje, že jsou beneficienty v jejich postavení jako podniky, pokud tyto struktury mají formu společnosti, nebo prostřednictvím společností, které spravují tyto struktury, pokud mají tyto struktury formu smluvní (bod 39 odůvodnění).
Dále Komise již v rozhodnutí zahájit řízení uvedla, že snížení daně uplatňované na specializované investiční společnosti může rovněž zvýhodnit společnosti, které takovéto fondy spravují, které jsou rovněž podniky ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
Žalobci zadruhé upozorňují na různé nepřesnosti a rozpory v samotném odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Pokud jde zaprvé o beneficienty předmětného opatření a jejich postavení jako podniků ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, z bodu 35 odůvodnění napadeného rozhodnutí jasně vyplývá, že Komise dospěla k závěru, že představuje státní podporu ve prospěch specializovaných investičních struktur a společností s malou a střední kapitalizací, jejichž akcie tyto entity drží.
Pokud jde o specializované investiční struktury, vyplývá z bodů 13 a 37 odůvodnění, že mají několik forem, přičemž v projednávané věci nás zajímá především forma smluvního investičního fondu bez právní subjektivity spravovaného SSp či forma investičního fondu založeného jako společnost, například SICAV.
Komise proto logicky v bodě 39 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že předmětné opatření zvýhodňuje samotné investiční struktury jakožto podniky, pokud tyto struktury mají formu společnosti, nebo podniky, které tyto struktury spravují, pokud tyto struktury mají smluvní formu. Koherentně zakončila své zkoumání investičních struktur v jejich jednotlivých formách tím, že v bodě 41 odůvodnění napadeného rozhodnutí zopakovala, že předmětné zvýhodnění je nabízeno jak investičním strukturám, tak jejich správcovským společnostem
Žalobci, z nichž jeden je v postavení správcovské společnosti dvou fondů, na něž se vztahuje předmětné opatření, a druhý je sdružením zastupujícím takovéto správcovské společnosti, měli tedy možnost seznámit se s odůvodněním napadeného rozhodnutí a pochopit, proč se na ně vztahuje.
Tento závěr není zpochybněn údajným rozporem v bodě 38 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Tento bod odůvodnění díky svému odkazu na judikaturu Soudního dvora v oblasti daňového režimu SICAV je součástí výkladu ke kvalifikaci SICAV jakožto podniků. I kdyby se snad tento výklad mohl v některých ohledech jevit jako sporný či nejednoznačný, je třeba uvést, že se jednak netýká žalobců, neboť se týká SICAV, a jednak, a to především, musí být tento bod odůvodnění zasazen zpět do svého kontextu a vykládán s ohledem na napadené rozhodnutí jako celek a na jeho výrok, pro nějž není sám o sobě zásadním podporujícím prvkem. Tento bod odůvodnění nelze chápat tak, že zpochybňuje srozumitelnost závěrů, které pro sebe mohli žalobci vyvodit z odůvodnění napadeného rozhodnutí, jak vyplývá zejména z jeho bodů 13, 29, 36, 37, 39 a 41.
Zadruhé, pokud jde o nedostatek odůvodnění selektivní výhody přiznané společnostem s malou a střední kapitalizací, jejichž akcie drží specializované investiční struktury, nelze než konstatovat, že Komise této otázce věnuje body 42 a 43 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Komise v bodě 42 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že zvýhodnění těchto společností vyplývá z nárůstu poptávky po jejich akciích a zvýšení jejich likvidity. Komise odmítá argument, podle něhož tyto společnosti nebyly nijak zvýhodněny, neboť fondy a investoři usilují především o maximalizaci zisku. Komise má za to, že výhodnější daňový režim činí investici lákavější, čímž tyto společnosti získávají větší likviditu, aniž by byly v úsilí o získání takové výhody aktivní.
V bodě 43 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dále odmítá argumentaci, podle níž je předmětné opatření opatřením obecné daňové politiky na podporu kapitalizace společností s malou a střední kapitalizací a nespadá do oblasti působnosti pravidel, jimiž se řídí státní podpory.
Komise tedy v napadeném rozhodnutí jasně odůvodnila existenci selektivního zvýhodnění společností s malou a střední kapitalizací, jejichž akcie drží specializované investiční struktury. Žalobci ostatně zpochybňují spíše opodstatněnost odůvodnění, které se podle judikatury citované v bodě 66 výše nelze dovolávat v rámci zkoumaného žalobního důvodu, který vychází z nedostatku odůvodnění.
První část prvního žalobního důvodu tedy musí být zamítnuta.
Ke druhé části zkoumaného žalobního důvodu, který vychází z nedostatku odůvodnění existence porušení hospodářské soutěže způsobilého ovlivnit obchod uvnitř Společenství
Je třeba připomenout, že Komise je sice povinna zmínit v odůvodnění svého rozhodnutí alespoň okolnosti, za nichž byla podpora poskytnuta, umožňují-li prokázat, že podpora mohla ovlivnit obchod mezi členskými státy, avšak není povinna prokázat skutečný účinek již poskytnutých podpor. Pokud by tomu tak bylo, tento požadavek by vedl ke zvýhodňování členských států, které vyplatily protiprávní podpory, na úkor členských států, které oznámily podpory ve stadiu záměru (výše citovaný rozsudek Technische Glaswerke Ilmenau v. Komise, bod 67 výše, bod 215).
Vzhledem k této judikatuře se nezdá, že by Komise v daném případě nesplnila svou povinnost dostatečně odůvodnit napadené rozhodnutí.
Komise totiž zkoumání účinku předmětného opatření na hospodářskou soutěž věnovala tři body odůvodnění napadeného rozhodnutí, přičemž jednak vysvětlila, čím předmětné opatření podle jejího názoru narušuje hospodářskou soutěže a ovlivňuje obchod uvnitř Společenství, a jednak reagovala na určitou kritiku vyjádřenou v řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí.
V bodě 45 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise proto vysvětluje, že předmětné opatření může narušit hospodářskou soutěž mezi podniky a ovlivnit obchod mezi členskými státy z toho důvodu, „že společnosti, které jsou příjemci podpory, mohou působit na mezinárodních trzích a věnovat se obchodní činnosti a jiným hospodářským činnostem na trzích, na nichž probíhá ostrá hospodářská soutěž“. Dále uvádí, že specializované investiční struktury „konkurují jiným finančním subjektům a působí na otevřeném trhu, v němž dochází k významné obchodní výměně v rámci Společenství“, a že některé společnosti s malou a střední kapitalizací působí v odvětvích, v nichž dochází k obchodní výměně mezi členskými státy.
V bodě 46 odůvodnění Komise odmítá argument postavený na tom, že předmětné opatření vede k omezeným nákladům na zdanění a že počet specializovaných struktur činných v roce 2004, tj. v roce, kterého se týká Komisí zahájené řízení o předmětném opatření, je omezený. Připomíná zaprvé, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že hospodářskou soutěž ovlivňuje i podpora v malé výši. Zadruhé zdůrazňuje, že Italská republika nevylučuje, že opatření může mít v budoucnu mnohem významnější hospodářský dopad. Dále dodává, že omezený dopad opatření lze rovněž vysvětlit tím, že rychlý postup Komise v daném případě měl vliv na chování hospodářských subjektů. Na posledním místě uvádí, že na základě údajů, které Italská republika předložila, nelze dospět k závěru, že výhody plynoucí z předmětného opatření jednotlivým příjemcům nepřekračují meze podpor
de minimis
.
Komise proto dospěla v bodě 47 odůvodnění napadeného rozhodnutí k závěru, že předmětné opatření „[ovlivňuje] (prostřednictvím daňového režimu investorů) konkurenční postavení některých podniků, které vykonávají hospodářskou činnost a, pokud tyto podniky působí na trzích, jež jsou otevřeny mezinárodní hospodářské soutěži, hospodářskou soutěž narušuje“.
Odůvodnění napadeného rozhodnutí tedy dovoluje žalobcům a soudu Společenství seznámit se s důvody, proč Komise dospěla k závěru, že v daném případě jsou naplněny podmínky, za nichž se uplatní čl. 87 odst. 1 ES, které se týkají vlivu na obchod mezi členskými státy a narušení hospodářské soutěže.
Žalobci nemohou Komisi vytýkat, že podrobněji nezkoumala konkrétní účinky sporné podpory na obchod mezi členskými státy a hospodářskou soutěž. Jestliže Komise uvedla, v čem sporné podpory narušují hospodářskou soutěž a ovlivňují obchod mezi členským státy, nemá povinnost provést ekonomickou analýzu skutečné situace dotčeného trhu, tržního podílu podniků, které jsou příjemci podpory, postavení konkurenčních podniků a obchodních toků předmětných služeb mezi členskými státy. Jedná-li se o podporu, která nebyla oznámena, neměla Komise povinnost podat důkaz o skutečném účinku této podpory (viz v tomto smyslu rozsudek CETM v. Komise, bod 55 výše, body 102 a 103).
Druhá část prvního žalobního důvodu, vycházející z nedostatku odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud jde o vliv předmětného opatření na hospodářskou soutěž a vliv obchodu, je tedy neopodstatněná.
V důsledku toho je třeba první žalobní důvod zamítnout v plném rozsahu.
2. Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 87 odst. 1 ES z důvodu, že opatření není státní podporou
Argumenty účastníků řízení
V první části druhého žalobního důvodu žalobci tvrdí, že předmětné opatření není státní podporou, ale daňovým opatřením obecné povahy, neboť z něj plyne prospěch pro všechny osoby investující do podílů na investičních strukturách.
Žalobci zaprvé tvrdí, že ze snížení daně, které je výsledkem předmětného opatření, mají prospěch přímo držitelé podílů investičních struktur. V případě zahraničních investičních struktur totiž toto opatření údajně spočívá v přímém snížení sazby daně z výnosů upisovatelů těchto investičních struktur z 12,5 % na 5 %, zatímco u italských investičních struktur se totéž opatření upravující snížení náhradní sazby uplatňované na tyto investiční struktury údajně okamžitě a bezprostředně projevuje zvýšením částek, které upisovatelé mohou získat při pravidelném rozdělování zisků nebo z prodeje či převodu podílů. Dále uvádí, že z nárůstu kapitálu investičních struktur mají prospěch pouze jejich upisovatelé, a nikoli správcovské společnosti. Žalobci uvádí, že v případě SICAV nemůže dojít k navýšení částek vybraných na poplatcích za správu, neboť SICAV pověřují správou svého majetku jiné podniky. Pokud jde o specializované investiční struktury, které mají sídlo mimo Itálii, mají žalobci za to, že poplatky za správu se stanoví poměrně ke hrubému provoznímu zisku bez odečtené náhradní daně, neboť provozní zisk hospodaření těchto investičních struktur náhradní dani nepodléhá.
Žalobci zadruhé poukazují na skutečnost, že těmito upisovateli jsou obvykle fyzické osoby, a nikoli podniky, takže závěr uvedený v napadeném rozhodnutí, že předmětné opatření představuje státní podporu, je nesprávný.
V druhé části svého druhého žalobního důvodu žalobci tvrdí, že ze snížení daně zavedeného předmětným opatřením neplyne pro SICAV a SSp žádná hospodářská selektivní výhoda.
Žalobci zaprvé tvrdí, že předmětné snížení daně nemůže samo o sobě zajistit, že podniky, které spravují specializované investiční struktury, obdrží další poplatky. I za předpokladu, že by předmětné opatření mohlo být podnětem k nákupu podílů ve specializovaných investičních strukturách, neplyne z toho společnostem, které je spravují nutně prospěch. Nákup podílů specializovaných investičních struktur totiž podle žalobců může vést k převodu podílů v nespecializovaných investičních strukturách. Pokud by investiční struktury byly spravovány toutéž SSp, bylo by podle nich navýšení částek vybraných poplatků kompenzováno snížením částek poplatků vybraných za správu nespecializovaných investičních struktur. Existence nepřímé hospodářské výhody plynoucí dotyčným společnostem nebyla podle žalobců nikdy prokázána.
Žalobci navíc tvrdí, že podle praxe Komise se opatření, z nichž mají prospěch investiční subjekty a fondy, nepovažují za státní podpory určené podnikům, které je spravují. Žalobci dále uvádějí, že poplatky za správu jsou pro SICAV nákladem, a nikoli ziskem.
Žalobci zadruhé poukazují na absenci selektivity hypotetického zvýhodnění SICAV a SSp. Výhoda popsaná Komisí je totiž podle nich dostupná všem SSp, neboť mohou zakládat investiční struktury splňující podmínky stanovené předmětným opatřením. Stejně tak existující fondy nebo SICAV podle žalobců mohou jednat jako specializované investiční struktury. Selektivita předmětné výhody podle nich nemůže v žádném případě vyplývat z toho, že by podniky, které používají ke shromáždění kapitálu jiné typy investičních nástrojů, nemohly využít předmětného opatření. Tento způsob nahlížení na selektivitu by podle žalobců dal pojmu „selektivita“ nepřijatelný význam, a došlo by tím k rozšíření pojmu „státní podpora“ i na snížené daňové sazby, které se uplatňují pouze na výnosy určitých typů investičních nástrojů.
Ve třetí části druhého žalobního důvodu žalobci zpochybňují možnost kvalifikovat investičních struktury jako podniky.
Tvrdí, že podílové fondy jsou pouhou majetkovou podstatou bez samostatné právní subjektivity. Navíc vzhledem k tomu, že Komise uznala ve svém rozhodnutí zahájit řízení, že podílové fondy nevyrábí zboží ani neposkytují žádnou službu, nemůže Komise tyto fondy považovat za podniky. Krom toho směrnice Rady 2003/48/ES ze dne 3. června 2003 o zdanění příjmů z úspor v podobě úrokových plateb (
Úř. věst. L 157, s. 38
; Zvl. vyd. 09/01, s. 369) podle nich považuje příjmy z plateb plynoucích od investičních struktur za úroky, a nikoli za podnikové zisky.
Ve čtvrté části druhého žalobního důvodu žalobci zpochybňují tvrzení, že na základě předmětného opatření byla poskytnuta selektivní hospodářská výhoda společnostem s malou a střední kapitalizací, jejichž akcie drží specializované investiční struktury.
Podle žalobců si lze jen stěží představit, že by zanedbatelná částka v řádu 600000 eur určená pro vysoký počet společností, který žalobci odhadli na 6900, mohla způsobit nárůst investic a doprovodný nárůst likvidity dotyčných společností. Komise podle nich v napadeném rozhodnutí tvrzený účinek nijak neprokázala.
Cílem předmětného opatření podle žalobců v žádném případě není zvýšit likviditu společností s omezenou kapitalizací, nýbrž motivovat investory k diverzifikaci jejich investičního portfolia. Assogestioni výslovně zpochybňují tvrzení, která mu připisuje Komise v bodě 32 napadeného rozhodnutí, podle nichž měla být účelem předmětného opatření podpora kapitalizace uvedených společností. Dále žalobci zdůrazňují, že předmětné opatření nemá ten účinek, že by snižovalo náklady spojené s investováním do předmětných společností, takže v něm nelze spatřovat podporu ve prospěch investování do SSp.
I za předpokladu, že by předmětné opatření upravovalo nepřímé hospodářské zvýhodnění společností s malou a střední kapitalizací, žalobci zpochybňují selektivitu takovéto výhody, neboť situaci těchto společností podle nich nelze srovnávat se situací ostatních kotovaných společností. Hypotetické zvýhodnění kotovaných společností s malou a střední kapitalizací je podle nich odůvodněno cílem, který předmětné opatření sleduje.
Komise s argumenty žalobců nesouhlasí.
Závěry Soudu
Žalobci ve svém druhém žalobním důvodu kritizují věcnou správnost napadeného rozhodnutí, pokud jde o určení beneficientů předmětného opatření (první část), selektivní zvýhodnění jednotlivých kategorií údajných beneficientů (druhá a třetí část) a kvalifikaci jednotlivých investičních struktur jako podniků (třetí část). První a třetí částí tohoto žalobního důvodu je třeba posoudit společně.
K určení beneficientů předmětného opatření a k jejich kvalifikaci jakožto podniků
K tomuto je třeba připomenout, že článek 87 ES zakazuje podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, aniž by činil rozdíl mezi tím, zda jsou výhody spojené s podporami poskytnuty přímo či nepřímo. Judikatura proto uznala, že výhoda poskytnutá přímo některým fyzickým či právnickým osobám, které nemusejí být nutně podniky, může být nepřímou výhodou, a tudíž státní podporou pro jiné fyzické či právnické osoby, které podniky jsou (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise,
C-156/98, Recueil, s. I-6857
, body 22 až 35, a ze dne , Nizozemsko v. Komise,
C-382/99, Recueil, s. I-5163
, body 38 a 60 až 66).
Podle bodu 35 odůvodnění napadeného rozhodnutí „snížení daně pro investory představuje státní podporu […] [entitám] specializovaným na investování do akcií společností s malou a střední kapitalizací“. V bodě 36 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí, že „i když specializované investiční [struktury] přímo nevyužívají snížení daně, jež bylo jejich upisovatelům poskytnuto, získávají tyto [struktury] nicméně nepřímou hospodářskou výhodu“. V bodě 39 odůvodnění napadeného rozhodnutí zopakovala, že daňové zvýhodnění poskytnuté investorům, kteří investují do specializovaných investičních struktur, zvýhodňuje tyto samotné struktury.
Mimoto z bodu 42 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise dospěla k závěru, že předmětné opatření poskytuje nepřímou selektivní výhodu společnostem s malou a střední kapitalizací, jejichž akcie drží specializované investiční struktury v podobě nárůstu poptávky po jejich akciích a v podobě zvýšení jejich likvidity.
Z napadeného rozhodnutí tedy vyplývá, aniž by bylo zpochybňováno, že upisovatelům plyne z předmětného opatření přímá výhoda, že Komise kvalifikovala opatření jako státní podporu ve vztahu k jeho nepřímým beneficientům, kterými jsou podle jejího názoru specializované investiční struktury a společnosti s malou a střední kapitalizací.
Přitom podle judikatury citované výše v bodě 127, jak tvrdí žalobci, platí, že skutečnost, že předmětné opatření může být státní podporou ve prospěch upisovatelů specializovaných investičních struktur nebrání použití takovéto kvalifikace u podniků, kteří jsou jen jeho nepřímými beneficienty. K tomu, aby bylo možné konstatovat existenci zásahu ve prospěch určitého podniku za použití státních prostředků není nezbytné, aby tento podnik byl přímým beneficientem (rozsudek Soudu ze dne 18. ledna 2005, Confédération nationale du Crédit mutuel v. Komise,
T-93/02, Sb. rozh. s. II-143
, bod 95).
Komise se tedy nedopustila nesprávného právního posouzení, jestliže posuzovala předmětné opatření ve vztahu k jeho nepřímým beneficientům.
Z toho vyplývá, že argumentace žalobců, kterou se snaží prokázat neexistenci státní podpory na úrovni přímých beneficientů předmětného opatření je irelevantní. Podmínky stanovené v článku 87 odst.1 ES musí být totiž splněny nikoli na jejich úrovni, ale na úrovni beneficientů nepřímých.
V tomto rámci tedy, ještě než začneme zkoumat, zda existuje výhoda v jejich prospěch, je třeba ověřit, jak navrhují žalobci ve třetí části tohoto žalobního důvodu, zda Komise správně kvalifikovala jednotlivé nepřímé beneficienty jako podniky.
K tomu je třeba uvést, že napadené rozhodnutí rozlišuje dva případy (viz body 13, 29, 37 a 39 odůvodnění a body 75, 77, 92 a 93 výše). V některých případech mají tyto investiční struktury formu společnosti a mohou samy jakožto podniky využít předmětného zvýhodnění. V jiných případech nemají uvedené struktury právní subjektivitu, ale jsou spravovány podniky, které jsou zvýhodněny ve smyslu článku 87 ES. I kdyby tedy specializované investiční struktury uvedené v článku 12 DL 269/2003 byly, jak tvrdí žalobci, pouhými majetkovými podstatami bez právní subjektivity, z napadeného rozhodnutí vyplývá, že z nich nepřímo plyne výhoda podnikům, které je spravují. Přitom existence těchto společností, které spravují tyto smluvní fondy bez právní subjektivity, ani skutečnost, že tyto společnosti, byly kvalifikovány jako podniky, nebyla zpochybňována. Z toho vyplývá, že předmětné opatření skutečně zvýhodňuje podniky ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
Každopádně je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že se v projednávané věci jedná o režim podpor, mohla se Komise omezit na zkoumání obecných rysů předmětného režimu, aniž by měla povinnost zkoumat každý jednotlivý případ jeho použití (viz judikaturu citovanou výše v bodě 68). Soudní dvůr rozhodl, že pro účely použití čl. 87 odst. 1 ES na režim podpor, postačuje, když z toho režimu plyne výhoda určitým podnikům, přičemž tento závěr není zpochybněn okolností, že je výhodný i pro jiné beneficienty, kteří nejsou podniky (viz v tom smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 15. prosince 2005, Itálie v. Komise,
C-66/02, Sb. rozh. s. I-10901
, body 91 a 92). Komise se proto mohla spokojit s tím, že podá důkaz o tom, že investiční struktury jsou v některých případech podniky (bod 36 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
První a třetí část tohoto druhého žalobního důvodu tedy nejsou opodstatněné.
K existenci selektivní výhody ve prospěch specializovaných investičních struktur nebo podniků, které je spravují.
Je třeba připomenout, že za podpory se považují zejména zásahy, které různou formou zmírňují náklady, jež běžně zatěžují rozpočet podniku, a které, aniž by byly dotacemi v přísném slova smyslu, jsou proto stejné povahy a mají stejné účinky (viz mimo jiné rozsudky Soudního dvora ze dne 17. června 1999, Belgie v. Komise,
C-75/97, Recueil, s. I-3671
, bod 23, a ze dne , Banco Exterior de España,
C-387/92, Recueil, s. I-877
, bod 13).
Z bodu 36 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že specializované investiční struktury přímo nevyužívají nepřímé výhody, neboť daňové zvýhodnění investic do specializovaných struktur podněcuje upisovatele, aby nakoupili podíly specializovaných struktur, čímž se specializovaným strukturám zvyšuje likvidita a dodatečné příjmy v podobě poplatků za správu a za upisování. V bodě 39 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zopakovala, že nárůst poptávky po podílech specializovaných investičních struktur způsobuje zvýšení poplatků za správu a upisování, které vybírají struktury nebo podniky, jež tyto struktury spravují.
Žalobci nicméně zpochybňují samotnou existenci takovéhoto zvýhodnění specializovaných investičních struktur a podniků, které je spravují.
Pokud jde o argument, že podnikům, které spravují specializované investiční struktury, umožňuje získat poplatky navíc pouze jejich obchodní zdatnost, postačuje uvést, že sami žalobci přiznali, že účelem předmětného opatření je motivovat investory k upisování podílů tohoto typu investičních struktur. Vzhledem k tomu, že však není zpochybňováno, že poplatky jsou hrazeny v závislosti na příslušném objemu upisovaných podílů a spravovaných prostředků, třebaže podrobné podmínky se mohou lišit, projeví se zvýšení upsaných podílů nutně zvýšením poplatků za správu a upisování vybraných těmito strukturami nebo podniky, které je spravují, jak tvrdí Komise v bodě 39 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Argument žalobců je tedy nepodložený.
Pokud jde o argument založený na kompenzování možného zvýšení vybraných poplatků za správu specializovaných investičních struktur snížením poplatků vybraných za správu nespecializovaných investičních struktur, je třeba zaprvé uvést, že Komise v bodě 36 napadeného rozhodnutí zmínila jak poplatky za správu, tak poplatky za upisování. Argumentace žalobců se přitom jednoznačně týká pouze poplatků za správu. Zadruhé, i když je možné, že v některých případech dochází ke kompenzaci, jak tvrdí žalobci, nic nenasvědčuje tomu, že by kompenzace mohla být automatická, aby tím byly vyloučeny všechny případy zvýhodnění poskytnutého předmětným opatřením.
Každopádně skutečnost, že zvýhodnění poskytnuté předmětným opatřením může být v některých případech odstraněno, nemůže sama o sobě způsobit, že opatření přestane být kvalifikováno jako zvýhodnění z hlediska čl. 87 odst. 1 ES. K tomu, aby tyto podniky byly zvýhodněny ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, přičemž není přihlíženo k podmínce selektivity, postačuje, že předmětné opatření vyvolává nárůst poptávky po podílech ve specializovaných investičních strukturách a tedy navýšení poplatků za správu a upisování vybraných těmito strukturami, nebo podniky které je spravují. V tomto ohledu je zbytečné zjišťovat, zda se celková částka veškerých poplatků, které tyto podniky vybraly před přijetím předmětného opatření ze všech struktur a operací dohromady, zvýšila nebo se zvýšit může
Dále je třeba zdůraznit, že pokud žalobci upozorňují na skutečnost, že poplatky za správu představují pro SICAV náklad, neboť jsou placeny společnostem pověřeným jejich správou, potvrzují tezi, kterou hájí Komise, podle níž, je-li specializovaná investiční struktura spravována správcovskou společností, plyne posledně uvedené prospěch z předmětného opatření ve formě zvýšení poplatků za správu a upisování (viz bod 39 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Konečně, argumentace žalobců založená na rozhodovací praxi Komise není o nic přesvědčivější. Je totiž třeba připomenout, že pojem „státní podpora“ je pojmem objektivním, který je třeba posuzovat v okamžiku, kdy Komise přijímá své rozhodnutí (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. června 2006, Belgie Forum 187 v. Komise,
C-182/03 a C-217/03, Recueil, s. I-5479
, bod 137), a který závisí pouze na tom, zda státní opatření přiznává určitým podnikům výhodu, či nikoli (rozsudek Soudu ze dne , Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Land Nordrhein-Westfalen v. Komise,
T-228/99 a T-233/99, Recueil, s. II-435
, bod 180). Rozhodovací praxe Komise v dané oblasti, ohledně níž účastníci řízení ostatně nejsou zajedno, tedy nelze považovat za rozhodnou.
Žádný z argumentů uváděných žalobci s cílem zpochybnit existenci zvýhodnění specializovaných struktur nebo podniků, které je spravují, tedy není relevantní.
Žalobci však ještě zpochybňují selektivitu předmětného opatření ve vztahu k uvedeným strukturám a podnikům.
Jak vyplývá, ze znění čl. 87 odst. 1 ES, hospodářská výhoda přiznaná členským státem má povahu státní podpory pouze tehdy, když je určitým způsobem selektivní a může zvýhodnit „určité podniky nebo určitá odvětví výroby“. Pro účely použití tohoto ustanovení postačuje určit, zda státní opatření může v rámci daného právního režimu zvýhodnit určité podniky nebo určitá odvětví výroby ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES ve srovnání s jinými podniky, které se nacházejí ve srovnatelném faktické a právní situaci z hlediska cíle sledovaného předmětným opatřením (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 8. listopadu 2001, Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke,
C-143/99, Recueil, s. I-8365
, bod 34 a 41 a citovaná judikatura).
Podle judikatury Soudního dvora nesplňuje tuto podmínku selektivity opatření, které, byť zvýhodňuje beneficienta tohoto opatření, vyplývá z obecné povahy nebo struktury systému, do něhož patří (rozsudek Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, bod 148 výše, bod 42).
Zaprvé, pokud jde o specializované investiční struktury, které jsou společnostmi a mohou samy jakožto podniky využít předmětného zvýhodnění (viz bod 135 výše), jak vyplývá z popisu uvedeného v bodech 11 až 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí a z vysvětlení uvedeného v bodě 40 jeho odůvodnění, předmětné opatření stanoví snížení daně, „které se omezuje na [specializované investiční struktury] a na příslušné správcovské společnosti“. Vzhledem k tomu, že je limitativně určeno přesně vymezeným investičním strukturám, které splňují zvláštní podmínky „na úkor jiných podniků, které nabízejí alternativní podoby investování“ (bod 41 odůvodnění napadeného rozhodnutí), zvýhodňuje určité investiční struktury ve srovnání s jinými, které se nacházejí ve srovnatelné právní a faktické situaci ve smyslu judikatury citované výše v bodě 148. Předmětné opatření je tedy selektivní povahy ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
V tomto ohledu je tedy argument žalobců, že výhoda plynoucí z předmětného opatření je přístupná každé investiční struktuře splňující stanovené podmínky, takže je opatřením s obecnou působností, nepřesvědčivý.
Samotná skutečnost, že výhoda může plynout ve prospěch všech investičních struktur, které splňují stanovené podmínky, sama o sobě neprokazuje obecnou povahu předmětného opatření a nebrání tomu, aby předmětné opatření mělo selektivní povahu (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 6. března 2002, Diputación Foral de Álava a další v. Komise,
T-92/00 a T-103/00, Recueil, s. II-1385
, bod 58).
Z toho vyplývá, že předmětné opatření přiznává selektivní výhodu některým specializovaným investičním strukturám a vztahuje se na něj čl. 87 odst. 1 ES. Toto konstatování nemůže být zpochybněno okolností, že tento režim podpor je výhodný i pro jiné beneficienty, kteří nejsou podnikem (bod 136 výše). Tyto úvahy každopádně postačují k zamítnutí druhé části druhého žalobního důvodu.
Pro úplnost je třeba uvést, že co se týče konkrétně specializovaných investičních struktur bez právní subjektivity, má Komise za to, že předmětné opatření zvýhodňuje správcovské společnosti, které je spravují, jejichž status podniku není zpochybňován (viz zejména body 37 a 39 napadeného rozhodnutí). Nelze však než konstatovat, že podle judikatury citované výše v bodě 148 je podmínka selektivity i u nich splněna.
Je totiž třeba zdůraznit, že podpora může být z pohledu čl. 87 odst. 1 ES selektivní, i když se týká jednoho celého hospodářského odvětví (rozsudek Itálie v. Komise, bod 136 výše, bod 95).
V daném případě je předmětné opatření uplatňováno na finanční odvětví. V rámci tohoto odvětví toto opatření zvýhodňuje pouze podniky provozující operace, na které se vztahuje. Jelikož se nepoužije na všechny hospodářské subjekty, nelze ho považovat za opatření daňové nebo hospodářské politiky s obecnou působností. Ve skutečnosti se odchyluje od obecné úpravy daňového režimu. Správcovským společnostem, které jsou jeho beneficienty, plynou nepřímo výhody, s nimiž se nepočítá v rámci obvyklého použití tohoto režimu a jichž se nemohou dovolávat podniky z finančního odvětví, které se nezabývají správou specializovaných investičních struktur (viz v tomto smyslu rozsudek Itálie v. Komise, bod 136 výše, body 96, 97, 99 a 100). Předmětné opatření je tedy rovněž selektivní ve vztahu ke správcovským společnostem specializovaných investičních struktur.
Tento závěr není zpochybněn skutečností, že je možné, že některým SSp plyne z předmětného opatření výhoda pro některé jejich specifické činnosti a pro jiné nikoli. To však nic nemění na skutečnosti, že jim z předmětného opatření plyne výhoda pro některé specifické činnosti, zatímco ostatní nespecializované SSp tuto výhodu nemají.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že druhou část druhého žalobního důvodu je třeba zamítnout.
K existenci nepřímé selektivní výhody ve prospěch kotovaných společností s malou a střední kapitalizací, jejichž akcie jsou v držení specializovaných investičních struktur
Z bodu 42 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise je toho názoru, že předmětné opatření přináší nepřímou selektivní výhodu společnostem s malou a střední kapitalizací, jejichž akcie drží specializované investiční struktury v podobě nárůstu poptávky po jejich akciích a nárůstu jejich likvidity, což souvisí z vyšší lákavostí investice.
Žalobci zpochybňují tvrzení, že předmětné opatření může vyvolat takovýto nárůst. Jsou toho názoru, že toto tvrzení je nevěrohodné nejen z důvodu, že částka, kterou Italská republika vyhradila na předmětné opatření, je zanedbatelná ve srovnání s vysokým počtem společností, kterých se týká, ale rovněž z důvodu, že v napadeném rozhodnutí nebylo dokázáno.
Pokud jde spojitost, kterou se žalobci snaží prokázat, mezi částkou vyhrazenou italskými orgány na předmětné opatření a počtem společností s nízkou a střední kapitalizací, je třeba poukázat na to, že tato spojitost nemůže vyvrátit spojitost zdůrazněnou v napadeném rozhodnutí (bod 42 odůvodnění) mezi zvýšením lákavosti investice do těchto společností a nárůstem jejich likvidity.
K tomu je třeba uvést, že Italská republika tvrdí, že předmětné opatření má podnítit kapitalizaci trhu společností s malou a střední kapitalizací ve srovnání s kapitalizací jiných společností kotovaných v Evropě (bod 32 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise dokonce v rámci této věci převzala do své dupliky úryvek ze žaloby italských orgánů ve věci T-424/05, z něhož vyplývá, že výsledkem přiznání snížení daní institucionálním investorům, kteří mají podíl ve společnostech s malou a střední kapitalizací, je snížení nepříznivých účinků omezené kapitalizace na perspektivy růstu podniků, neboť vysoká kapitalizace podporuje zvětšování podniků. Žalobci sice tvrdí, že cílem předmětného opatření nebylo zvýšit likviditu těchto společností s malou a střední kapitalizací. Uvádějí však, že předmětné opatření mělo přimět investory k diverzifikaci jejich portfolií tím, že nabudou podíly specializovaných investičních struktur, a doprovodně motivovat SSp k rozšíření nabídky jejích produktů. I kdyby však předmětné opatření nemělo cíl udávaný jeho autorem, ale cíl uváděný žalobci, stejně platí, že v očích investorů zvyšovalo lákavost investic do uvedených společností a že prostřednictvím nárůstu poptávky po jejich akciích přinášelo těmto společnostem výhodu.
Soudní dvůr ostatně již judikoval, že opatření, které dotyčným podnikům umožňuje zvýšit jejich kapitál za příznivějších podmínek, může být státní podporou (viz v tomto smyslu rozsudek Německo v. Komise, bod 127 výše, bod 34). Samotné zvýšení likvidních prostředků tedy může být, ačkoli žalobci tvrdí opak, zvýhodněním ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
Krom toho argument žalobců, že SICAV či SSp reagují podle logiky maximálního zisku, a nikoli v závislosti na případném snížení daně, není přesvědčivý. Zaprvé, tyto dvě motivace si neodporují, neboť případné snížení daně v zásadě zvyšuje zisk. Zadruhé, jestliže předmětné opatření dosáhne svého cíle, který podle žalobců spočívá v motivaci SSp k rozšíření nabídky jejich produktů, znamená to, že opatření má zjevně vliv na jejich politiku, a vyvolává tak nárůst poptávky po akciích společností s malou a střední kapitalizací.
Komise tedy v bodě 42 odůvodnění napadeného rozhodnutí oprávněně dospěla k závěru, že předmětné opatření nepřímo zvýhodňuje společnosti s malou a střední kapitalizací tím, že podporuje poptávku investorů po akciích těchto společností.
Nicméně z judikatury citované v výše v bodech 148 a 149 vyplývá jednak to, že pro potvrzení selektivity opatření je nutné srovnat situaci podniků, které jsou jeho beneficienty, se situací jiných podniků, které se nachází ve srovnatelné faktické a právní situaci z hlediska cíle sledovaného předmětným opatřením, a jednak to, že opatření, které zakládá zvýhodnění, nesplňuje podmínku selektivity, je-li odůvodněno povahou nebo strukturou systému, do něhož patří.
Žalobci však tvrdí, že jednak situace kotovaných společností s malou a střední kapitalizací není srovnatelná se situací větších společností, a jednak omezení opatření na prvně uvedené není selektivním kritériem, neboť je odůvodněno sledovaným cílem.
Pokud jde o první argument, nelze než konstatovat, že žalobci nepředložili žádný důkaz, kterým by bylo možné prokázat nemožnost srovnat situaci kolektivních investic do společností s malou a střední kapitalizací se situací kolektivních investic do jiných společností, nebo i se situací individuálních investic. Konkrétně skutečnost, že společnosti se silnou kapitalizací právě disponují vysokou kapitalizací a jsou již v hojné míře přítomny na trhu a v portfoliích investičních struktur, nebrání pouze z těchto důvodů jejich srovnání se společnostmi s malou a střední kapitalizací. Když žalobci ostatně tvrdí, že předmětné opatření má pobídnout investory k diverzifikaci jejich investičního portfolia a motivovat SSp k rozšíření své nabídky produktů, připouští implicitně, že podíly na společnostech s malou a střední kapitalizací a podíly například na společnostech, které jsou silně kapitalizované, jsou investicemi a produkty, které mohou být součástí téhož portfolia. Jestliže předmětné opatření může motivovat investory k vyvážení jejich portfolia, znamená to, že jsou v jejich očích investice do společností s malou a střední kapitalizací srovnatelné s investicemi do jiných společností, a jsou tedy způsobilé je přilákat, pokud v tom spatřují takovou výhodu, jakou je výhoda, kterou jim může přinést předmětné opatření.
Pokud jde o druhý argument, Komise jej zkoumala v bodě 43 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Má v něm za to, že poskytnuté daňové zvýhodnění nevyrovnává zásadní nepoměry daňového režimu mezi kolektivním investováním do společností s malou a střední kapitalizací na jedné straně a kolektivním investováním do jiných společností nebo individuálními investicemi na straně druhé. Předmětné opatření podle ní nelze odůvodnit ani jeho specifickým cílem, neboť předpokládá pouze snížení daně v případě specializovaných kolektivních investic do akcií společností s malou a střední kapitalizací a jako takové není určené ani přiměřené k cíli, jímž je podpora kapitalizace těchto společností, ale je spíše podmíněno požadavkem, aby investice byly uskutečněny prostřednictvím specializovaných investičních struktur.
Žalobci však nepředložili žádný důkaz na podporu svého tvrzení, že předmětné opatření je ospravedlněno z hlediska sledovaného cíle, kterým je podle žalobců zaručit, že investoři budou diverzifikovat své investiční portfolio tím, že upíšou podíly na specializovaných investičních strukturách, a podle italských orgánů podpořit kapitalizaci těchto společností. K tomuto je třeba připomenout, že pokud by platilo, že naplňování cíle hospodářské a průmyslové politiky, jakým je podpora investování, může chránit selektivní opatření před použitím ustanovení čl. 87 odst. 1 ES, ztratilo by toto ustanovení veškerý užitečný účinek. V souladu s ustálenou judikaturou je tedy třeba konstatovat, že cíl sledovaný předmětným opatřením nemůže zabránit tomu, aby bylo kvalifikováno jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES (rozsudek Diputación Foral de Álava a další v. Komise, bod 152 výše, bod 51).
K tomu je třeba navíc uvést, že i kdyby tato část žalobního důvodu byla opodstatněná, sama o sobě by nepostačovala ke zrušení napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se vztahuje na specializované investiční struktury nebo jejich správcovské společnosti.
Ani čtvrtá část druhého žalobního důvodu proto není opodstatněná, takže je druhý žalobní důvod třeba zamítnout v plném rozsahu.
3.
Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu podpůrně z porušení čl. 87 odst. 2 písm. a) ES a článku 88 ES spočívajícího v tom, že Komise posoudila předmětné opatření jako neslučitelné se společným trhem
Argumenty účastníků řízení
Žalobci uplatňují třetí žalobní důvod podpůrně pro případ, že by Soud dospěl k závěru, že předmětné opatření je státní podporou. Jsou toho názoru, že předmětné opatření splňuje obě podmínky upravené v čl. 87 odst. 2 písm. a) ES. Zaprvé se podle nich jedná o opatření sociální povahy ve prospěch investorů. Zadruhé nevyvolává žádnou diskriminaci mezi vnitrostátními finančními produkty a finančními produkty na úrovni Společenství. Sociální povaha zkoumaného opatření podle žalobců vyplývá z toho, že směřuje k vytvoření struktury, která umožňuje drobným střadatelům nabývat akcie společností, které by pro ně byly jen obtížně dostupné.
V každém případě jsou toho názoru, že rozsudek Soudu ze dne 14. prosince 2005, Regione autonoma della Sardegna v. Komise (T-200/04, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí), na nějž se odvolává Komise, není relevantní, neboť Soud v citované pasáži dal odpověď na výtku vycházející z nedostatku šetření.
Komise s argumenty žalobců nesouhlasí.
Závěry Soudu
Pokud jde o určení toho, zda se příjemce podpory může opírat o skutečnosti a dokumenty, o kterých Komise nebyla uvědomena před přijetím jejího rozhodnutí, a jednak toho, zda žalobní důvody založené na takových skutečnostech a dokumentech jsou přípustné, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí být legalita aktu Společenství v rámci žaloby na neplatnost podané na základě článku 230 ES posouzena na základě informací existujících ke dni, kdy byl akt přijat. Konkrétně, komplexní posouzení Komise musí být přezkoumána pouze na základě informací, které měla k dispozici v době, kdy učinila tato posouzení.V tomto ohledu nemůže být Komisi vytýkáno, že nezohlednila případné informace, které jí mohly být předloženy během správního řízení, avšak které předloženy nebyly, neboť Komise nemá povinnost šetřit bez návrhu a odhadem, které informace jí měly být předloženy (cit rozsudek Soudu 23. listopadu 2006, Ter Lembeek v. Komise,
T-217/02, Sb. rozh. s. II-4483
, body 82 a 83 a citovaná judikatura).
Soud z toho dovodil, že žalobce, který se účastnil formálního vyšetřovacího řízení podle čl. 88 odst. 2 ES, se nemůže dovolávat argumentů týkajících se skutkových zjištění, které byly Komisi neznámé a které jí nebyly oznámeny v průběhu formálního vyšetřovacího řízení. Naopak nic nebrání dotčenému účastníku uplatnit vůči konečnému rozhodnutí právní důvod, který nebyl uplatněn ve fázi správního řízení (rozsudek Ter Lembeek v. Komise, bod 176 výše, bod 84).
Žalobci se v tomto stadiu řízení samozřejmě nemohou dovolávat skutkových okolností, o nichž Komise nevěděla při přijímání svého rozhodnutí a které jí v průběhu vyšetřovacího řízení nebyly oznámeny. Nicméně nic jim nebrání v tom, aby v rámci projednávané žaloby tvrdili, že došlo k porušení čl. 87 odst. 2 písm. a) ES, třebaže výslovně nezpochybnili posouzení Komise uvedené v rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení v souvislosti s neuplatněním výjimek stanovených v čl. 87 odst. 2 a 3 ES.
V rámci meritorního přezkumu tohoto žalobního důvodu je třeba na úvod připomenout, že vzhledem k tomu, že se jedná o výjimku z obecné zásady neslučitelnosti státních podpor se společným trhem, která je stanovena v čl. 87 odst. 1 ES, musí být čl. 87 odst. 2 písm. a) ES vykládán restriktivně (viz v tomto smyslu rozsudek Německo v. Komise, bod 127 výše, bod 49).
Napadené rozhodnutí v bodě 52 odůvodnění výslovně vylučuje uplatnění výjimky, jíž se žalobci dovolávají.
Ze znění čl. 87 odst. 2 písm. a) ES vyplývá, že uplatnění této výjimky je podmíněno sociální povahou podpory, skutečností, že je poskytnuta individuálním spotřebitelům a že v rámci tohoto nedochází k diskriminaci na základě původu výrobků.
Není sporu o tom, že podpora je poskytována bez diskriminace na základě původu dotčených investičních struktur, je ovšem určena všem kategoriím investorů, jimž snižuje daně nebo náklady. Předmětné opatření tedy není sociální povahy. Komise tedy správně vyloučila uplatnění výjimky stanovené v čl. 87 odst. 2 písm. a) ES.
Třetí důvod kasačního opravného prostředku musí být tudíž zamítnut.
4.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu ještě podpůrněji z porušení z článku 88 ES a článku 14 nařízení č.659/1999 v rozsahu, v němž Komise nařídila vymáhat navrácení předmětných podpor od investičních struktur, které mají formu společností, a podniků, které spravují investiční struktury se smluvní formou.
Argumenty účastníků řízení
Tímto žalobním důvodem, který je uplatňován ještě podpůrněji pro případ, že by Soud nezrušil napadené rozhodnutí v plném rozsahu, žalobci požadují zrušení příkazu k navrácení podpory v rozsahu, v němž se týká investičních struktur, které mají formu společností, a podniků, které spravují investiční struktury se smluvní formou.
Žalobci tvrdí, že protiprávnost příkazu k navrácení podpory vyplývá zaprvé z toho, že skuteční beneficienti předmětného opatření nejsou totožní s osobami, které jsou uvedeny v předmětném příkazu k navrácení podpory, a sice italské specializované SICAV a italské SSp spravující specializované podílové fondy. Z článku 88 ES a článku 14 nařízení č. 659/1999 podle nich totiž vyplývá, že příkaz k navrácení podpory se může týkat pouze přímých a skutečných příjemců podpor. Komise podle nich přitom zejména v bodě 42 odůvodnění napadeného rozhodnutí uznala, že skutečnými beneficienty zkoumaného opatření jsou pouze investoři, neboť specializované investiční struktury z něj měly prospěch pouze nepřímo.
Žalobci mají za to, že je nepřiměřené ukládat dotčeným SICAV a SSp povinnost uhradit částku odpovídající daňové úlevě plynoucí z uplatnění náhradní daně na provozní zisk, ačkoli jejich zvýhodnění údajně spočívalo ve zvýšení částky vybraných poplatků. Jsou toho názoru, že Komise není oprávněna uložit povinnost navrátit částku, která neodpovídá výši zvýhodnění, které jim bylo skutečně poskytnuto. Komise podle jejich názoru tím, že uložila povinnost navrátit nepřiměřenou částku, porušila čl. 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999, podle něhož „Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.“. Žalobci v tomto ohledu zdůrazňují, že netvrdí, že příkaz k navrácení je nepřiměřený jako takový.
Žalobci zadruhé tvrdí, že vykonáním příkazu k navrácení by byly specializované italské SICAV a italské SSp spravující specializované podílové fondy postaveny do situace, která je méně příznivá, než v jaké by se nacházely bez předmětného opatření, neboť úhrada odpovídající daňové úlevě je nákladem, který by jinak nenesly. Dále tvrdí, že nemají možnost přenést tyto náklady na investory. Uložení takovéto další zátěže je tedy podle nich v rozporu s judikaturou ukládající povinnost obnovit
status quo ante
prostřednictvím navrácení protiprávně vyplacených podpor.
Žalobci zatřetí poukazují na to, že italské orgány nejsou schopné provést výběr podpor, který byl nařízen v případě specializovaných investičních struktur, jejichž sídlo se nachází v jiném členském státě, bez ohledu na to, zda se jedná o SICAV, nebo SSp spravující podílové fondy, takže předmětný příkaz k navrácení je nejen protiprávní, ale rovněž neproveditelný, což je zdrojem diskriminace na základě sídla specializovaných investičních struktur.
Komise s argumenty žalobců nesouhlasí.
Závěry Soudu
Článek 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999 stanoví, že je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, rozhodne Komise, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil. Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.
Je třeba připomenout, že odstranění protiprávní podpory formou jejího navrácení je logickým důsledkem zjištění její protiprávnosti a směřuje k obnovení původního stavu (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. dubna 2004, Německo v. Komise,
C-277/00, Recueil, s. I-3925
, bod 74, a rozsudek Soudu ze dne , Freistaat Thüringen v. Komise,
T-318/00, Sb. rozh. s. II-4179
, bod 308).
Hlavním cílem navrácení státní podpory vyplacené protiprávně je odstranit narušení hospodářské soutěže zapříčiněné soutěžní výhodou plynoucí z protiprávní podpory (rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Německo v. Komise, bod 191 výše, bod 76; rozsudky Soudu ze dne , Saxonia Edelmetalle a další v. Komise,
T-111/01 a T-133/01, Sb. rozh. s. II-1579
, bod 114, a Freistaat Thüringen v. Komise, bod 191 výše, bod 310).
Navrácení protiprávně poskytnuté státní podpory za účelem obnovení původního stavu nemůže být v zásadě považováno za nepřiměřené opatření vzhledem k cílům ustanovení Smlouvy v oblasti státních podpor. Navrácením příjemce pozbude zvýhodnění, ze kterého měl na trhu prospěch ve srovnání se svými konkurenty, a obnoví se stav, který předcházel poskytnutí podpory (rozsudky Soudního dvora ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise,
C-372/97, Sb. rozh. s. I-3679
, body 103 a 104, a ze dne , Unicredito Italiano,
C-148/04, Sb. rozh. s. I-11137
, bod 113).
Pokud jde o podpory daňové povahy, Soudní dvůr judikoval, že obnovení původního stavu znamená co nejdřívější návrat do stavu, který by převládal, jestliže by předmětné operace byly uskutečněny bez poskytnutí snížení daně. Toto obnovení neznamená, že minulost bude rekonstruována jinak v závislosti na takových hypotetických skutečnostech, jako jsou rozhodnutí, často vícenásobná, která dotyčné subjekty případně učinily, tím spíše, že rozhodnutí skutečně učiněná za existence podpory se mohou ukázat jako nezměnitelná (rozsudek Unicredito Italiano, bod 193 výše, body 117 a 118).
Čtvrtý žalobní důvod je třeba zkoumat s ohledem na tyto zásady.
Článek 3 odst. 2 napadeného rozhodnutí v italském závazném znění ukládá Italské republice povinnost přijmout nezbytná opatření pro navrácení podpor, které byly příjemcům protiprávně poskytnuty v rámci investičních struktur majících formu společnosti nebo případně v rámci podniků, které spravují investiční struktury mající smluvní formu, aniž jsou dotčeny případné opravné prostředky, které stanoví vnitrostátní právní předpisy.
Bod 60 odůvodnění napadeného rozhodnutí upřesňuje, že Italská republika bude muset vybrat zpět podpory od investičních struktur a od podniků, které spravují investiční struktury, které jsou současně prvními příjemci podpory a subjekty, jež jsou povinny státu platit náhradní daň z provozních výnosů. Podpory, jež musí být vráceny, odpovídají rozdílu mezi obvyklou náhradní daní a sníženou daní vyplývající z předmětných daňových pobídek. Podle bodu 60 odůvodnění Komise nevylučuje možnost, aby investiční struktury nebo podniky, které je spravují, požadovaly po svých upisovatelích příslušnou částku, pokud je tato možnost stanovena ve vnitrostátních právních předpisech. Komise zdůrazňuje, že je rovněž možné, že se na všechny podpory, které byly poskytnuty jednotlivým příjemcům, nebo na jejich část uplatní předpisy, jimiž se řídí podpory
de minimis
.
Zaprvé nelze než konstatovat, že specializované investiční struktury nebo SSp, které je spravují, jsou skutečně beneficienty předmětného opatření, jak vyplývá z výše uvedených bodů 127 až 132 a 138 až 146, takže žalobci nemají pravdu, když se dovolávají porušení článku 88 ES a článku 14 nařízení č. 659/1999, které podle nich spočívá v tom, že napadené rozhodnutí ukládá Italské republice povinnost vybrat podpory od jiných osob, než které jsou podle napadeného rozhodnutí jejími příjemci. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že Smlouva ani nařízení č. 659/1999 pro účely výběru, který má dotyčný členský stát provést, nečiní rozdíl mezi tím, zda je příjemce předmětné protiprávní podpory v postavení příjemce přímého, či nepřímého.
Žalobci však tvrdí, že napadené rozhodnutí ukládá specializovaným investičním strukturám a SSp, které je spravují, povinnost vrátit výhodu, která je zcela odlišná od výhody, kterou podle Komise získali. Měli by totiž vrátit částku odpovídající daňové úlevě, jíž nejsou přímými beneficienty, přičemž jejich výhoda podle Komise údajně spočívá v nárůstu jejich poplatků za upisování a správu. Byla podle nich tedy porušena zásada proporcionality.
Z bodu 60 odůvodnění napadeného rozhodnutí v tomto ohledu vyplývá, že výběr musí být proveden od specializovaných investičních struktur nebo SSp, které je spravují a které jsou nepřímými příjemci podpory a zároveň subjekty, jež jsou povinny státu platit náhradní daň.
Přitom specializované investiční struktury nebo SSp, které je spravují, jsou v jejich postavení daňových poplatníků jedinými možnými stranami, od nichž Italská republika může vybrat protiprávní podporu. Pro obnovení původního stavu, který by převládl, kdyby předmětné operace byly uskutečněny bez možnosti snížení daně, se tedy vyžaduje, aby od nich byl vybrán rozdíl mezi základní daní a sníženou daní, která je výsledkem předmětného opatření, a to i kdyby to v jejich případě mělo znamenat, že se následně podle vnitrostátního práva obrátí na své upisovatele či dokonce na stát.
Krom toho vzhledem ke svému postavení příjemců předmětné protiprávní podpory nelze navrácení této podpory specializovanými investičními strukturami nebo SSp, které je spravují, považovat na základě judikatury citované výše v bodech 192 až 194 za nepřiměřené. Narušení hospodářské soutěže ve prospěch specializovaných investičních struktur nebo podniků, které je spravují, ve srovnání s ostatními investičními strukturami bylo totiž způsobeno právě předmětnou daňovou úlevou, jejíž navrácení je požadováno.
Argument, že po provedení nařízeného navrácení podpory by se specializované investiční struktury a SSp, které je spravují, ocitly v nepříznivější situaci, než kdyby nebyly beneficienty předmětného opatření, musí být rovněž odmítnut. Částky, které mají vrátit, nelze určovat podle jiných operací, které podniky mohly provést, kdyby si nebyly zvolily formu operace, která byla doprovázena podporou (rozsudek Unicredito Italiano, bod 193 výše, bod 114).
Zadruhé je třeba uvést, že i kdyby se potvrdily praktické obtíže, na něž žalobci poukazují, nemohou tyto obtíže v žádném případě postačovat ke zpochybnění platnosti příkazu k navrácení, který se bez rozdílu týká všech specializovaných investičních struktur a společností, které je spravují.
Tomuto žalobnímu důvodu tedy nelze vyhovět, takže je třeba žalobu zamítnout v plném rozsahu.
K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobci neměli ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
SOUD (pátý senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Žalobcům se ukládá náhrada nákladů řízení.

Vilaras
Dehousse
Šváby
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 4. března 2009.
Podpisy.
Obsah

Skutečnosti předcházející sporu

Předmětné opatření

Správní řízení

Napadené rozhodnutí

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

K přípustnosti

Argumenty účastníků řízení

Závěry Soudu

K věci samé

1. K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení ustanovení článků 253 ES a 88 ES v důsledku rozporuplného či nedostatečného odůvodnění napadeného rozhodnutí

Argumenty účastníků řízení

Závěry Soudu

K první části žalobního důvodu, který se týká odůvodnění existence selektivní výhody

Ke druhé části zkoumaného žalobního důvodu, který vychází z nedostatku odůvodnění existence porušení hospodářské soutěže způsobilého ovlivnit obchod uvnitř Společenství

2. Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 87 odst. 1 ES z důvodu, že opatření není státní podporou

Argumenty účastníků řízení

Závěry Soudu

K určení beneficientů předmětného opatření a k jejich kvalifikaci jakožto podniků

K existenci selektivní výhody ve prospěch specializovaných investičních struktur nebo podniků, které je spravují.

K existenci nepřímé selektivní výhody ve prospěch kotovaných společností s malou a střední kapitalizací, jejichž akcie jsou v držení specializovaných investičních struktur

3. Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu podpůrně z porušení čl. 87 odst. 2 písm. a) ES a článku 88 ES spočívajícího v tom, že Komise posoudila předmětné opatření jako neslučitelné se společným trhem

Argumenty účastníků řízení

Závěry Soudu

4. Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu ještě podpůrněji z porušení z článku 88 ES a článku 14 nařízení č.659/1999 v rozsahu, v němž Komise nařídila vymáhat navrácení předmětných podpor od investičních struktur, které mají formu společností, a podniků, které spravují investiční struktury se smluvní formou.

Argumenty účastníků řízení

Závěry Soudu

K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.