CELEX: 62005CJ0359
Ekonomikas un monetārā politika
Regulas (EK) Nr. 1103/97 un Nr. 974/98
Euro ieviešana
Valstu valūtas vienību konvertēšana euro vienībās
Dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko izsaka euro konkrētas summas, kas šīs valsts tiesību aktos ir izteiktas valsts valūtā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1997. gada 17. jūnija Regulas (EK) Nr. 1103/97 par dažiem noteikumiem attiecībā
uz euro ieviešanu un Padomes 1998. gada 3. maija Regulas (EK) Nr. 974/98 par euro ieviešanu (OV L 139, 1. lpp.) interpretāciju.
Šis lūgums tika izteikts tiesvedībā
Estager SA
(turpmāk tekstā – “
Estager
”) pret
Receveur pincipal de la recette des douanes de Brive
[Brīves Muitas dienesta Galveno ieņēmumu dienestu] (turpmāk tekstā – “galvenais ieņēmumu dienests”) par to, ka euro ieviešanas
laikā tika palielināts muitas nodoklis par miltu, rupja maluma miltu vai putraimu daudzumu, kas ir piegādāts vai izmantots
cilvēku pārtikā (turpmāk tekstā – “nodoklis”).

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Regulas Nr. 1103/97 1. pantā ir noteikts:
“Šajā regulā:
–        “tiesiski instrumenti” ir normatīvie akti, administratīvie akti, tiesu nolēmumi, līgumi, vienpusēji tiesiski akti, maksāšanas
dokumenti, kas nav banknotes un monētas, kā arī citi instrumenti, kas rada tiesiskas sekas,
[..].”
Minētās Regulas 3. pantā ir noteikts:
“Euro ieviešana nemaina tiesisko instrumentu noteikumus, neatbrīvo no attiecīgo tiesisko instrumentu izpildes un neattaisno
to neizpildi, kā arī nedod kādai no pusēm tiesības vienpusēji grozīt vai izbeigt šādu instrumentu. Šis noteikums neattiecas
uz to, par ko puses varētu būt savstarpēji vienojušās.”
Šīs pašas Regulas 4. pantā ir paredzēts:
“1. Maiņas kursu apstiprina kā vienu euro, kas izteikts ar katras iesaistītās dalībvalsts valūtu. Kursus apstiprina ar sešiem
nozīmīgiem cipariem.
2. Maiņas kursus nenoapaļo un nesaīsina, veicot konvertēšanu.
3. Maiņas kursus izmanto abpusējai konvertēšanai euro vienības un valsts valūtas vienību starpā. Neizmanto apgrieztās likmes,
ko atvasina no maiņas kursiem.
4. Naudas summas, kas ir jākonvertē no vienas valsts valūtas citā, vispirms konvertē naudas vienībās, kas izteiktas euro vienībās,
šo summu noapaļo, atstājot ne mazāk kā trīs skaitļus aiz komata, bet pēc tam konvertē citas valsts valūtas vienībās. Nedrīkst
izmantot citas aprēķinu metodes, ja vien tās nedod tādus pašus rezultātus.”
Regulas Nr. 1103/97 5. pants ir izteikts šādi:
“Naudas summas, kas jāmaksā vai par kurām jāatskaitās, veicot noapaļošanu pēc konvertēšanas eiro [euro] vienībās saskaņā ar
4. pantu, noapaļo uz augšu vai leju līdz tuvākajam centam. Naudas summas, kas jāmaksā vai par kurām jāatskaitās, kas ir konvertētas
kādas valsts valūtā, noapaļo uz augšu vai uz leju līdz tuvākajai apakšvienībai vai, ja nav apakšvienības, līdz tuvākajai vienībai,
vai, saskaņā ar valsts likumiem vai praksi, līdz tuvākajam skaitlim, kurš dalās bez atlikuma, vai valsts valūtas vienības
apakšvienības vai vienības daļskaitlim. Ja maiņas kursa piemērošanas rezultātā skaitlis dalās tieši uz pusēm, to noapaļo uz
augšu.”
Regulas Nr. 974/98 7. pantā ir paredzēts, ka visu iesaistīto dalībvalstu valūtu aizstāšana ar euro pati par sevi nemaina tādu
tiesisku instrumentu denomināciju, kuri pastāv aizstāšanas dienā.
Šīs pašas Regulas 14. pantā ir noteikts:
“Ja tādos tiesiskos instrumentos, kas pastāv pārejas perioda beigās, ir atsauces uz valstu valūtas vienībām, tad šīs atsauces
uzskatāmas par atsaucēm uz euro vienību, ņemot vērā atbilstīgo valūtas maiņas kursu. Piemēro Regulā [..] Nr. 1103/97 ietvertos
noteikumus par summu noapaļošanu.”
Atbilstoši 1. pantam Padomes 1998. gada 31. decembra Regulā (EK) Nr. 2866/98 par maiņas kursu starp euro un to dalībvalstu
valūtām, kas pieņem euro (OV L 359, 1. lpp.), konvertēšanas neatceļami noteiktais maiņas kurss starp euro un Francijas franku
ir viens euro par FRF 6,55957.

Valsts tiesiskais regulējums
Nodoklis tika ieviests ar Francijas Vispārējā nodokļu kodeksa 1618.f pantu. Pirms euro ieviešanas nodokļa apmērs bija FRF 100
par tonnu miltu, rupja maluma miltu vai putraimu.
1. panta 1. punktā 2000. gada 15. jūnija Likumā Nr. 2000‑517 par valdības pilnvarošanu ar rīkojumu atsevišķas tiesību aktos
frankos izteiktas summas pielāgot euro (2000. gada 16. jūnija
JORF
, 9063. lpp.) ir paredzēts, ka valdība var ar rīkojumu noteikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai, pārejot uz euro, pielāgotu atsevišķas
tiesību aktos Francijas frankos izteiktās summas.
Ar atbilstoši minētajam likumam izdoto 2000. gada 19. septembra rīkojumu Nr. 2000‑916 par dažu tiesību aktos frankos izteiktu
summu pielāgošanu euro (2000. gada 22. septembra
JORF
, 14877. lpp.) nodokļa summa, sākot no 2002. gada 1. janvāra, tika noteikta EUR 16.
Minētā rīkojuma 1. pantā ir noteikts:
“Atbilstoši Regulas [Nr. 974/98] 14. pantam tiesību aktos iekļautas frankos izteiktas summas [..] no 2002. gada 1. janvāra
aizstāj ar euro izteiktām summām atbilstoši oficiālajam kursam un Kopienas noapaļošanas normām.
[..]”
Republikas prezidenta ziņojumā par Rīkojumu Nr. 2000‑916 (2000. gada 22. septembra
JORF
, 14876. lpp.) ir norādīts:
“Piemērojot Kopienu Regulas Nr. 1103/97 [..] un Nr. 974/98 [..], atsauces uz valsts valūtas vienībām, kas ir ietvertas tiesību
aktos, ar 2002. gada 1. janvāri ir jāuzskata par atsaucēm uz euro, piemērojot oficiālo konvertēšanas kursu 6,55957 [FRF] par
1 euro ar noapaļošanu līdz otrajai decimāldaļai.
Rezultāts, kas panākts, piemērojot šīs normas, dažos gadījumos būs grūti saprotams un iegaumējams, kas tādējādi aktus, kuros
ir iekļautas attiecīgās norādes naudas izteiksmē, var padarīt grūtāk piemērojamus.
Lai nodrošinātu tiesību aktu skaidrību un tādējādi atvieglotu to pareizu piemērošanu, šķiet, ka dažos aktos paredzētas naudas
summas ir jānosaka kā euro izteiktas vērtības bez decimāldaļām vai kā nozīmīgākas vērtības.
[..]
Šis rīkojums, kas izdots atbilstoši šim [Likumā Nr. 2000‑517 noteiktajam] pilnvarojumam, darbojas atbilstoši šādiem principiem.
Pirmkārt, tā kā aktu pielāgošanai jābūt pamatotai ar vēlmi nodrošināt to saprotamību, grozītas tiek tikai tās naudas izteiksmē
norādītās summas, ko šajā sakarā ir ļoti grūti pielāgot vērtībām, kurās aiz komata ir divi cipari.
Kopienu konvertēšanas un noapaļošanas normu skaidrai un vienkāršai piemērošanai ir jābūt kā principam, un pielāgojumi pieļaujami
tikai izņēmuma gadījumos. No tā izriet, ka santīmos jau izteiktas summas parasti netiek grozītas.
[..]
Visi šie pielāgojumi stājas spēkā 2002. gada 1. janvārī, dienā, kad franks galīgi un pilnībā tiek aizstāts ar euro.
[..]”

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
Uzskatot, ka Regulu Nr. 1103/97, Nr. 974/98 un Nr. 2866/98 piemērošanas rezultātā nodokļa apmērs bija jānosaka EUR 15,24 un
nevis EUR 16,
Estager
2002. gada 12. marta vēstulē lūdza galvenajam ieņēmumu dienestam atlīdzināt šīs sabiedrības kopš 2002. gada 1. janvāra samaksātā
nodokļa daļu.
Ar 2002. gada 26. marta lēmumu galvenais ieņēmumu dienests noraidīja šo lūgumu atlīdzināt.
2002. gada 24. maijā
Estager
iesniedza prasību iesniedzējtiesā pret galveno nodokļa iekasētāju, lai saņemtu to summu atlīdzību, ko tā uzskata par pārmaksātām.
Šajā kontekstā
Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Kopienu regulām par euro ieviešanu atbilst Rīkojuma Nr. 2000‑916 [..] noteikumi, kas attiecas uz tā nodokļa [..] konvertēšanu
no 100 frankiem uz 16 euro, kurš tiek piemērots miltu, rupja maluma miltu un putraimu izstrādājumiem?”

Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu,
kas, veicot tāda nodokļa summas konvertēšanu uz euro, kāds tiek apspriests pamata lietā, to palielināja līdz lielākai summai
nekā tā, kas izrietētu no šajās regulās paredzēto konvertēšanas normu piemērošanas.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vienlīdz nozīmīgi ir gan minēto regulu noteikumu teksts, gan to mērķi.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka 2004. gada 14. septembra sprieduma lietā C‑19/03
Verbraucher-Zentrale Hamburg
(Krājums, I‑8183. lpp.) 30.–34. punktā Tiesai jau bija iespēja izanalizēt Regulas Nr. 1103/97 mērķus.
No šīs analīzes izriet, ka šīs Regulas mērķis ir nodrošināt, lai vienotas valūtas ieviešana norisinātos, neskarot jau pastāvošas
saistības, ko uzņēmušies pilsoņi un uzņēmumi. Šajā kontekstā tās ceturtais apsvērums noteic, ka “[..] šī juridiskā noteiktība
pašā sākumā ļaus pilsoņiem un uzņēmējsabiedrībām turpināt darbu ar labiem nosacījumiem”. Pamatojoties uz tās septīto apsvērumu,
“[..] ir vispārpieņemts tiesību princips, ka līgumu un citu tiesisku instrumentu nepārtrauktību neietekmē jaunas valūtas ieviešana”.
Tajā pašā apsvērumā precizēts, ka Regulas Nr. 1103/97 noteikumu par līgumu nepārtrauktību mērķis ir “sniegt juridisku noteiktību
un atklātumu uzņēmējiem, jo īpaši patērētājiem [..]”. Minētās Regulas Nr. 1103/97 3. panta pirmais teikums noteic, ka “euro
ieviešana nemaina tiesisko instrumentu noteikumus, neatbrīvo no attiecīgo tiesisko instrumentu izpildes un neattaisno to neizpildi,
kā arī nedod kādai no pusēm tiesības vienpusēji grozīt vai izbeigt šādu instrumentu” (iepriekš minētais spriedums lietā
Verbraucher-Zentrale Hamburg
, 31. punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 974/98 7. pantam “visu iesaistīto dalībvalstu valūtu aizstāšana ar euro pati
par sevi nemaina tādu tiesisku instrumentu denomināciju, kuri pastāv aizstāšanas dienā”.
Šis mērķis par euro ieviešanas neitralitāti attiecas arī uz noteikumu ieviešanu par konvertēšanas operācijām. Tas, ka ar šīm
operācijām cenšas panākt plašāku neitralitāti gan patērētājiem, gan uzņēmumiem, kā tas norādīts Regulas Nr. 1103/97 divpadsmitajā
apsvērumā, nozīmē, ka jānodrošina “konvertēšanas operāciju augsta precizitāte”. Tās pašas Regulas 4. panta 1. punkts arī paredz,
ka maiņas kursus “apstiprina ar sešiem nozīmīgiem cipariem”. Tā paša panta 2. punktā precizēts, ka “maiņas kursus nenoapaļo
un nesaīsina, veicot konvertēšanu”, un 3. punktā – ka “neizmanto apgrieztās likmes, ko atvasina no maiņas kursiem”; šī pēdējā
nosacījuma mērķis atbilstoši Regulas desmitajam apsvērumam ir izvairīties no “būtiskām neprecizitātēm, īpaši, ja konvertē
lielas summas” (iepriekš minētais spriedums lietā
Verbraucher-Zentrale Hamburg
, 32. punkts).
Tiesisko instrumentu nepārtrauktības princips un pārejas uz euro neitralitātes mērķis ir piemērojami “tiesisko instrumentu”
“noteikumiem” vai “tekstam” Regulu Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 izpratnē.
Tomēr nav apšaubāms, ka tāda nodokļa summa kā pamata lietā veido “tiesisko instrumentu noteikumu” Regulas Nr. 1103/97 3. panta
izpratnē.
Līdz ar to ir jāizskata, vai Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 pieļauj tādu tiesisko regulējumu, kurā euro ieviešanas laikā
tiek veikta gan konvertēšana uz euro, gan šī nodokļa summas palielināšana.
Pamata lietā nav strīda par to, ka, pieņemot Rīkojumu Nr. 2000‑916, Francijas likumdevējs ir vēlējies piemērot Kopienu tiesisko
regulējumu par euro ieviešanu, lai noteiktu nodokļa summu.
Kā izriet no Republikas prezidenta ziņojuma par Rīkojumu Nr. 2000‑916, kā arī no tā 1. panta 1. punkta nepārprotamās redakcijas,
šī rīkojuma mērķis ir, piemērojot Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 974/98, kā arī oficiālo konvertēšanas kursu, Francijas frankos
izteiktās summas, kas ietvertas tiesību aktos, no 2002. gada 1. janvāra aizvietot ar summām euro.
Arī no minētā ziņojuma un no Rīkojuma Nr. 2000‑916 2. panta izriet, ka, lai saglabātu tiesību aktu skaidrību un tādējādi atvieglotu
to piemērošanu, atsevišķu šī rīkojuma noteikumu mērķis ir pielāgot konkrētas summas euro un tas izriet no šī paša rīkojuma
1. pantā minēto Kopienas konvertēšanas normu piemērošanas.
Tomēr savos rakstveida apsvērumos Francijas valdība un Eiropas Kopienu komisija neapstrīd, ka nodokļa summas palielinājums
faktiski noticis tāpēc, kam gan šie pēdējie lietas dalībnieki, gan
Estager
kopīgi piekrīt, ka, pirmkārt, konvertēšanas kursa stingras piemērošanas, ko Regulas Nr. 2866/98 1. pants negrozāmi noteica
starp euro un Francijas franku, kā arī, otrkārt, Regulas Nr. 1103/97 5. pantā paredzētās noapaļošanas normas rezultātā nodokļa
summu varēja noteikt EUR 15,24, nevis EUR 16 apmērā.
Šajā sakarā, kaut arī nav strīda par to – kā norāda arī Francijas valdība –, ka Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 2866/98 nekādā
veidā nav ietekmējušas dalībvalstu nodokļu kompetenci un šo pēdējo tiesības paaugstināt savu nodokļu apmēru, tad tomēr nodokļa
summas konvertēšanai euro tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, ir jāveic, ievērojot Regulā Nr. 1103/97 paredzētos noteikumus,
kā arī tiesisko instrumentu nepārtrauktības principu un pāriešanas uz euro neitralitātes mērķi.
Tas it īpaši nozīmē tiesiskās drošības un pārskatāmības prasības, kas ļauj aizsargāt uzņēmēju paļāvību euro ieviešanas laikā.
Kā izriet arī no Regulas Nr. 1103/97 septītā apsvēruma, šīs pašas regulas noteikumu, kas attiecas uz līgumu un citu tiesisko
instrumentu nepārtrauktību, mērķis ir sniegt uzņēmējiem tiesisko drošību un pārskatāmību.
No tā izriet, ka, ja vienlaikus tiek veikta konvertēšana uz euro un nodokļa apmēra palielināšana, kā tas ir pamata lietā,
dalībvalstij ir jānodrošina, lai uzņēmējiem tiktu nodrošināta tiesiskā drošība un pārskatāmība.
Šo prasību izpilde it īpaši nozīmē, ka minētie uzņēmēji minētajos normatīvajos aktos var skaidri nošķirt šīs dalībvalsts lēmumu
par nodokļa apmēra palielināšanu no šīs summas konvertēšanas uz euro.
Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds gadījums pastāv pamata lietā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 ir jāinterpretē
tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, veicot tādas nodokļa summas konvertēšanu uz euro, kāda notikusi
pamata lietā, tā tiek palielināta līdz lielākai summai nekā tā, kas izrietētu no šajās regulās paredzēto konvertēšanas normu
piemērošanas, ja vien, šādi palielinot, netiek nodrošināta tiesiskā drošība un pārskatāmība, ko garantē minētās regulas, kas
nozīmē, ka minētajos normatīvajos aktos jābūt skaidri nošķirtam šīs dalībvalsts iestāžu lēmumam par nodokļa apmēra palielināšanu
no šīs summas konvertēšanas uz euro operācijas. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds gadījums pastāv tiesvedībā, kas tai
ir iesniegta izskatīšanai.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Padomes 1997. gada 17. jūnija Regula (EK) Nr. 1103/97 par dažiem noteikumiem attiecībā uz euro ieviešanu un Padomes 1998. gada
3. maija Regula Nr. 974/98 par euro ieviešanu ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu,
kurā, veicot tādas nodokļa summas konvertēšanu uz euro, kāda notikusi pamata lietā, tā tiek palielināta līdz lielākai summai
nekā tā, kas izrietētu no šajās regulās paredzēto konvertēšanas normu piemērošanas, ja vien, šādi palielinot, netiek nodrošināta
tiesiskā drošība un pārskatāmība, ko garantē minētās regulas, kas nozīmē, ka minētajos normatīvajos aktos jābūt skaidri nošķirtam
šīs dalībvalsts iestāžu lēmumam par nodokļa apmēra palielināšanu no šīs summas konvertēšanas uz euro operācijas. Iesniedzējtiesai
ir jāpārbauda, vai šāds gadījums pastāv tiesvedībā, kas tai ir iesniegta izskatīšanai.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.