CELEX: 62005TJ0456
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Eiropas rūpniecisko diegu tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums
Naudas sodi
Pārkāpuma smagums
Konkrētā ietekme uz tirgu
Pārkāpuma ilgums
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Sadarbība administratīvajā procesā
Samērīgums
Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai

Prāvas priekšvēsture
1.
Prāvas priekšmets
Ar 2005. gada 14. septembra Lēmumu C(2005) 3452 par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par [EKL]
81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/38.337
PO
/Diegi) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kurā izdarīti grozījumi ar Komisijas 2005. gada 13. oktobra Lēmumu C(2005) 3765
un kura kopsavilkums ir publicēts 2008. gada 26. janvāra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 21, 10. lpp.), Eiropas Kopienu Komisija konstatēja, ka prasītājas
Gütermann AG
(turpmāk tekstā – “
Gütermann
”) un
Zwicky & Co. AG
(turpmāk tekstā – “
Zwicky
”) ir iesaistījušās kopējās karteļu vienošanās un saskaņotās darbībās diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem Beniluksa valstīs
un Ziemeļvalstīs, proti,
Gütermann
– periodā no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un
Zwicky
– periodā no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim.
Komisija piemēroja
Gütermann
naudas sodu EUR 4,021 miljonu un
Zwicky
– EUR 0,174 miljonus par to piedalīšanos rūpniecisko diegu kartelī Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.
2.
Administratīvais process
2001. gada 7. un 8. novembrī Komisija, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL
81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) – 14. panta 3. punktu, veica pārbaudes vairāku šujamdiegu ražošanas
uzņēmumu telpās. Šīs pārbaudes tika veiktas, ņemot vērā informāciju, ko 2000. gada augustā sniedza
The English Needle & Tackle Co. Ltd
.
2001. gada 26. novembrī
Coats Viyella
(turpmāk tekstā – “
Coats
”) iesniedza pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu atbilstoši Komisijas paziņojumam par naudas sodu neuzlikšanu vai
to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”),
kam bija pievienoti vairāki dokumenti, lai pierādītu šādu karteļu esamību: pirmkārt, karteli diegu tirgū automobiļu rūpniecības
nozares klientiem Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), otrkārt, karteli diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem Apvienotajā Karalistē
un, treškārt, karteli diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem Beniluksa valstīs, kā arī Dānijā, Somijā, Norvēģijā un Zviedrijā
(turpmāk tekstā minētās valstis kopā sauktas – “Ziemeļvalstis”).
Pamatojoties uz dokumentiem, kas iegūti pārbaužu laikā un kurus iesniedza
Coats
, Komisija 2003. gada martā un augustā nosūtīja attiecīgajiem uzņēmumiem informācijas pieprasījumu atbilstoši Regulas Nr. 17
11. pantam.
2004. gada 15. martā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas bija adresēts vairākiem uzņēmumiem sakarā ar to līdzdalību
iepriekš 4. punktā minētajās karteļa vienošanās, tādās kā kartelis diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem Beniluksa valstīs un
Ziemeļvalstīs.
Visi uzņēmumi, kam bija adresēts paziņojums par iebildumiem, iesniedza rakstveida apsvērumus.
Gütermann
sniedza atbildi savā un
Zwicky
vārdā.
Uzklausīšana notika 2004. gada 19. un 20. jūlijā.
2004. gada 24. septembrī lietas dalībniekiem tika piešķirta piekļuve atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem nekonfidenciālajai
versijai apsvērumiem un lietas dalībnieku sniegtajiem apsvērumiem uzklausīšanas laikā un tiem tika noteikts termiņš citu apsvērumu
iesniegšanai.
Komisija 2005. gada 14. septembrī pieņēma apstrīdēto lēmumu.
3.
Apstrīdētais lēmums

Konkrēto tirgu definīcija
Preču tirgus
Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka diegu nozari var iedalīt divos segmentos, proti, pirmkārt, rūpnieciskie diegi, ko
izmanto, lai šūtu vai izšūtu dažādus ar apģērbu saistītus un citus izstrādājumus, tādus kā ādas izstrādājumi, auduma pārklāji
automobiļiem un matrači, un, otrkārt, mājsaimniecībā izmantojamie diegi, ko indivīdi lieto šūšanas vai labošanas darbiem un
vaļasprieka nodarbēm.
Rūpniecisko diegu segmentu var iedalīt trīs kategorijās atkarībā no to izmantošanas: gatavo apģērbu ražošanai paredzētie šujamdiegi,
ko lieto dažādu veidu apģērbiem, izšūšanai paredzētie diegi, ko izmanto rūpnieciskajās automatizētajās iekārtās, lai izrotātu
apģērbus, sporta apavus un mājas interjerā izmantojamos audumus, un speciālie diegi, ko izmanto dažādās nozarēs, tādās kā
apavu, ādas izstrādājumu un automobiļu ražošana.
Komisija uzskata, ka rūpnieciskos diegus no piedāvājuma viedokļa var uzskatīt par tādiem, kas veido vienotu tirgu tādēļ, ka
nav ciešas saiknes starp diegu gala patēriņu un šķiedras veidu un/vai diegu struktūru.
Tomēr Komisija nošķir diegus automobiļu rūpniecības nozares klientiem, no vienas puses, un diegus rūpnieciskiem klientiem,
kas nav automobiļu rūpniecības nozares klienti, no otras puses. Tā uzskata, ka, lai gan šo divu veidu diegu ražošanas process
ir līdzīgs vai viegli savstarpēji aizstājams, automobiļu rūpniecības pieprasījumu veido lielie klienti, kuri nosaka augstāka
līmeņa specifikācijas standartus atsevišķām to izmantotajām precēm – piemēram, diegiem drošības jostām, – un kuri pieprasa
preču vienotību dažādās valstīs, kurās šīs preces ir vajadzīgas to ražošanai.
Izskatāmajās lietās preču tirgus, attiecībā uz ko tiek vērtēts prasītājām pārmestais pārkāpums, ir diegi rūpnieciskiem klientiem,
kas nav automobiļu rūpniecības nozares klienti (turpmāk tekstā – “rūpniecisko diegu tirgus”).
Ģeogrāfiskie tirgi
Komisija apstrīdētajā lēmumā konstatē, ka saskaņā ar lietas dalībnieku sniegto informāciju konkrētais ģeogrāfiskais rūpniecisko
diegu tirgus ir reģionāla mēroga tirgus. Tā piebilst, ka reģions var ietvert vairākas EEZ līgumslēdzējas puses, piemēram,
Beniluksa valstis vai Ziemeļvalstis, vai tikai vienu valsti, piemēram, Apvienoto Karalisti.
Izskatāmajā lietā konkrētais ģeogrāfiskais tirgus, kas attiecas uz prasītājām pārmesto pārkāpumu, ir Beniluksa un Ziemeļvalstu
tirgus.

Konkrēto tirgu izmērs un struktūra
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka no rūpniecisko diegu pārdošanas iegūtā summa Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs bija aptuveni
EUR 50 miljoni 2000. gadā un aptuveni EUR 40 miljoni 2004. gadā.
Tāpat no šī lēmuma izriet, ka 90. gadu beigās galvenie rūpniecisko diegu piegādātāji Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs bija
it īpaši
Gütermann
,
Zwicky
,
Amann und Söhne GmbH & Co
.
KG
(turpmāk tekstā – “
Amann
”),
Barbour Threads Ltd
– pirms to iegādājās
Coats
,
Belgian Sewing Thread NV
(turpmāk tekstā – “
BST
”) un
Coats
.

Pārkāpumu veidojošo darbību apraksts
Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka notikumi saistībā ar karteli rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs
risinājās no 1990. gada līdz 2001. gadam.
Komisija uzskata, ka attiecīgie uzņēmumi rīkoja sanāksmes vismaz reizi gadā un šīs sanāksmes tika organizētas divās daļās:
sēde, kurā apspriedās par Ziemeļvalstu tirgiem, un sēde, kurā apspriedās par Beniluksa valstu tirgiem, un to galvenais mērķis
bija augstu cenu saglabāšana katrā no šiem abiem tirgiem.
Dalībnieki esot apmainījušies ar cenrāžiem un informāciju par atlaidēm, par cenrāžu cenu paaugstināšanas piemērošanu, par
atlaižu samazināšanu un par atsevišķiem klientiem piemērojamo cenu paaugstināšanu. Tāpat esot tikušas noslēgtas vienošanās
par nākotnes cenu sarakstiem, par maksimālo atlaižu līmeni, par atlaižu samazināšanu un par atsevišķiem klientiem piemērojamo
cenu paaugstināšanu, kā arī vienošanās, kuru mērķis bija izvairīties no konkurences, izmantojot pastāvīgajiem piegādātājiem
izdevīgas cenas, un veikt klientu sadali (apstrīdētā lēmuma 99.–125. apsvērums).

Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
Komisija apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā konstatēja, ka astoņi uzņēmumi, tostarp
Gütermann
un
Zwicky
, ir pārkāpuši EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties kopīgās vienošanās un saskaņotās darbībās rūpniecisko diegu
tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs,
Gütermann
– periodā no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un
Zwicky
– periodā no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmo daļu par rūpniecisko diegu karteli Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs tika piemēroti
šādi naudas sodi:
–
Coats
: EUR 15,05 miljoni;
–
Amann
: EUR 13,09 miljoni;
–
BST
: EUR 0,979 miljoni;
–
Gütermann
: EUR 4,021 miljons;
–
Zwicky
: EUR 0,174 miljoni.
Komisija apstrīdētā lēmuma 3. pantā uzdeva šajā lēmumā norādītajiem uzņēmumiem nekavējoties izbeigt tās konstatētos pārkāpumus,
ja tie to vēl nebija izdarījuši. Tāpat tā tiem uzdeva atturēties no jebkuras apstrīdētā lēmuma 1. pantā norādītās darbības
atkārtotas veikšanas un jebkādas rīcības vai darbības, kam ir ekvivalents mērķis vai iedarbība.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegti 2005. gada 30. decembrī,
prasītājas cēla šīs prasības.
Lietā T‑456/05
Gütermann
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu daļā, kurā Komisija konstatē, ka tā ir izdarījusi EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta
pārkāpumu Somijas, Norvēģijas un Zviedrijas tirgū periodā no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un pakārtoti –
periodā no 1990. gada janvāra līdz 1993. gada decembrim ieskaitot;
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu daļā, kurā Komisija tai piemēro naudas sodu EUR 4,021 miljonu vai pakārtoti – atbilstoši
samazināt šī naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
Gütermann
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietā T‑457/05
Zwicky
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu daļā, kurā Komisija konstatē, ka tā ir izdarījusi EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta
pārkāpumu Somijas, Norvēģijas un Zviedrijas tirgū periodā no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim un pakārtoti – periodā
no 1990. gada janvāra līdz 1993. gada decembrim ieskaitot;
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu daļā, kurā Komisija tai piemēro naudas sodu EUR 0,174 miljonus vai pakārtoti – atbilstoši
samazināt šī naudas soda apmēru;
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 3. pantu attiecībā uz
Zwicky
;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
Zwicky
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar 2008. gada 9. decembra rīkojumu Vispārējās tiesas piektās palātas priekšsēdētājs pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas nolēma
atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantam apvienot lietas T‑456/06 un T‑457/05 mutvārdu procesā un galīgā sprieduma
taisīšanai.

Juridiskais pamatojums
Pirmkārt, attiecībā uz pārkāpumus veidojošajām darbībām prasītājas izvirza divus pamatus. Vispirms tās izvirza pamatu par
Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un
82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 7. panta 1. punkta pārkāpumu.
Zwicky
izvirza arī pamatu, ka rīkojums izbeigt pārkāpumu un atturēties no jebkāda recidīva ir nepamatots.
Otrkārt, prasītājas izvirza virkni pamatu, kuru mērķis ir naudas soda atcelšana vai samazināšana. Pirmkārt,
Zwicky
pārmet Komisijai, ka tā ir tai piemērojusi naudas sodu, kura apmērs pārsniedz maksimālos 10 % no tās apgrozījuma. Otrkārt,
prasītājas izvirza piecus pamatus, kas attiecīgi ir pārkāpuma smaguma kļūdains izvērtējums attiecībā uz tā sekām, pārkāpuma
ilguma kļūdains izvērtējums, atsevišķu atbildību mīkstinošo apstākļu neņemšana vērā, Paziņojuma par sadarbību kļūdaina piemērošana
un naudas soda nesamērīgums.
1.
Par pamatiem, ar kuriem apstrīd pārkāpumam raksturīgo darbību esamību un rīkojumu par to izbeigšanu un neatkārtošanu

Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu, kurā noteikts, ka “ja Komisija uz sūdzības
pamata vai pēc savas iniciatīvas atklāj, ka ir [EKL] 81. panta vai 82. panta pārkāpums, tā var ar lēmumu pieprasīt attiecīgajiem
uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām šādas pārkāpšanas izbeigšanu”. Pārmetot tām EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpšanu
sakarā ar to līdzdalību vienošanās un saskaņotās darbībās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs periodā,
attiecīgi
Gütermann
– no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un
Zwicky
– no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim, Komisija neesot ņēmusi vērā faktu, ka EEZ līgums stājās spēkā vienīgi
1994. gada 1. janvārī un līdz ar to pirms šī datuma šī līguma normas nebija piemērojamas attiecībā uz Somiju, Norvēģiju un
Zviedriju. Turklāt, tā kā Somija un Zviedrija pievienojās Eiropas Kopienai vienīgi 1995. gada 1. janvārī, EKL 81. pants esot
kļuvis tieši piemērojams vienīgi šajā datumā.
Tāpat prasītājas uzskata, ka Komisija pilnīgi pamatoti uzskatīja, ka pārkāpums šī jēdziena juridiskajā nozīmē, proti, EKL
81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums, to darbību dēļ varēja eksistēt attiecībā uz Somiju, Norvēģiju un Zviedriju vienīgi
no 1994. gada 1. janvāra. Tātad Komisija esot pieļāvusi kļūdu, no juridiskā viedokļa izdarot sākuma pieņēmumu par pārkāpuma
esamību, kas vienīgi kļuva intensīvāks. Komisija neesot nošķīrusi prasītāju darbības faktisko apstākļu vērtējumu kā vienotu
un turpinātu aizliegto vienošanos, kas
Gütermann
gadījumā ilga no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un
Zwicky
gadījumā – no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim, un šīs darbības juridisko vērtējumu kā konkurences normu pārkāpumu
abos šajos periodos.
Turklāt prasītājas uzskata, ka to izvirzītais pamats par Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pārkāpumu ir pieņemams. Komisija
esot kļūdaini pamatojusies uz šī pamata nepieņemamību, motivējot ar to, ka prasītājas nebija norādījušas uz acīmredzamu kļūdu
vērtējumā, kvalificējot to darbības kā vienotu un turpinātu aizliegto vienošanos. Tās uzskata, ka Komisija kvalificēja to
darbības kā vienotu un turpinātu aizliegto vienošanos no faktu viedokļa un šī pamata ietvaros tās to neapstrīd. Turpretim
apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā esot ietverts kļūdains juridiskais vērtējums, ņemot vērā, pirmkārt, ka
Zwicky
nebija pārstāvēta rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs un, otrkārt, ka attiecībā uz Somiju, Norvēģiju un Zviedriju tā šajās
valstīs nevarētu pārkāpt konkurences normas laikā no 1990. gada janvāra līdz 1993. gada decembrim.
Komisija galvenokārt pamatojas uz šī prasītāju izvirzītā pamata nepieņemamību un pakārtoti apstrīd tā pamatotību.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispārējā tiesa uzskata, ka ir jāizvērtē pamata, ar ko tiek apgalvots par Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pārkāpumu,
pamatotība, neizvērtējot tā pieņemamību.
Pirmkārt, ir jāuzsver, ka apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta g) un h) apakšpunktā Komisija konstatē faktu, ka prasītājas
ir pārkāpušas EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu to piedalīšanās saskaņotās darbībās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa
valstīs un Ziemeļvalstīs dēļ, kas
Gütermann
gadījumā bija no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un
Zwicky
gadījumā no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim.
Ir jākonstatē, ka, aplūkojot šo pantu atsevišķi, varētu saprast, ka Komisija konstatēja prasītāju pieļautā pārkāpuma faktu
sakarā ar to piedalīšanos saskaņotās darbībās rūpniecisko diegu tirgū Somijā, Norvēģijā un Zviedrijā laikā no 1990. gada janvāra
līdz 1993. gada decembrim, proti, pirms EEZ līguma stāšanās spēkā. Ir skaidrs, ka šajā periodā neeksistēja nekāds tiesiskais
pamats, kas ļautu Komisijai konstatēt faktu, ka prasītājas ir pieļāvušas šādu pārkāpumu.
Tomēr no judikatūras izriet, ka akta rezolutīvā daļa ir neatdalāma no tā motīvu daļas tādā ziņā, ka tā ir jāinterpretē, ja
tas nepieciešams, ņemot vērā motīvus, pamatojoties uz kuriem tas tika pieņemts (Tiesas 1997. gada 15. maija spriedums lietā
C‑355/95 P
TWD
/Komisija,
Recueil
, I‑2549. lpp., 21. punkts; Pirmās instances tiesas 2000. gada 13. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑204/97 un T‑270/97
EPAC
/Komisija,
Recueil
, II‑2267. lpp., 39. punkts).
Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma 246., 295.–298. un 331. apsvēruma skaidri izriet, ka, tā kā aizliegtās vienošanās mērķis bija
Somija, Norvēģija un Zviedrija, tā ir Kopienu konkurences normu un EEZ līguma normu attiecībā uz konkurenci pārkāpums vienīgi
no 1994. gada 1. janvāra, kurā stājās spēkā EEZ līgums. Tādēļ apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta g) un h) apakšpunkts ir
jāaplūko šīs skaidrās un nepārprotamās motivācijas kontekstā. Tādējādi ir pamats uzskatīt, ka apstrīdētā lēmuma rezolutīvā
daļa ir jāaplūko tādā nozīmē, ka vienotā un turpinātā pārkāpuma elementi attiecībā uz Somiju, Norvēģiju un Zviedriju eksistēja
vienīgi no 1994. gada 1. janvāra.
Otrkārt, būtībā prasītājas veltīgi atsaucas uz to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esot šķietami nošķīrusi pārkāpuma juridisko
vērtējumu, attiecinot to uz EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, no vienas puses, un faktisko apstākļu vērtējumu apstrīdētā
lēmuma 264.–277. apsvērumā, novērtējot to darbības kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, no otras puses. No minētā tās absolūti
kļūdaini secina, ka, tā kā pārkāpums “jēdziena juridiskajā nozīmē” attiecībā uz Somiju, Norvēģiju un Zviedriju varēja eksistēt,
vienīgi sākot no 1994. gada 1. janvāra, Komisija ir pieļāvusi kļūdu, konstatējot pārkāpuma esamību, kas kļuva vienīgi intensīvāks.
Pirmkārt, ir jāuzsver, ka prasītājas vispār neapstrīdēja, ka pārkāpumam rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs
ir vienots un turpināts raksturs.
Tāpat ir jāatgādina, ka EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne
vai arī turpināta rīcība. Šo interpretāciju nevar apstrīdēt, motivējot ar to, ka viens vai vairāki šīs darbību virknes vai
šīs turpinātās rīcības elementi paši par sevi katrs atsevišķi arī var būt minētās normas pārkāpums (Tiesas 1999. gada 8. jūlija
spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 81. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedums lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 155. punkts).
Tādējādi vienots un turpināts pārkāpums parasti ietver virkni darbību, kuras hronoloģiski seko cita citai un kuras to izdarīšanas
brīdī pašas par sevi arī var veidot konkurences tiesību normu pārkāpumu. Šo darbību īpatnība izpaužas apstāklī, ka tās iekļaujas
kopējā stratēģijā. Komisija to būtībā konstatēja apstrīdētā lēmuma 264.–277. apsvērumā attiecībā uz aizliegto vienošanos,
kuras mērķis bija rūpniecisko diegu tirgus Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, iepriekš minētajos apstrīdētā lēmuma apsvērumos izklāstītā argumentācija nav ierobežota
vienīgi ar faktu konstatāciju, bet ietver objektīvus iemeslus, kas Komisijai liek secināt, ka pārkāpums rūpniecisko diegu
tirgū Ziemeļvalstīs kopā ar pārkāpumu rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs veidoja vienotu un turpinātu pārkāpumu.
Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka tiesiskais pamats, uz ko Komisija pamatojās, lai konstatētu pārkāpumu rūpniecisko diegu tirgū
Somijā, Norvēģijā un Zviedrijā, eksistēja vienīgi pēc pārkāpuma sākuma, jo – kā tas arī izriet no apstrīdētā lēmuma motīvu
daļas – prasītāju darbības šajā tirgū tika ņemtas vērā vienīgi sākot no 1994. gada 1. janvāra.
Otrkārt, ir jānoraida
Zwicky
izvirzītais pamats par to, ka tā nebija pārstāvēta Ziemeļvalstu tirgū. Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 44. punktā,
Zwicky
apstiprināja, ka neapstrīd aizliegtās vienošanās par rūpniecisko diegu tirgu Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs kā vienota
un turpināta pārkāpuma kvalifikāciju.
No judikatūras izriet, ka uzņēmums, kurš ir piedalījies vienotā un turpinātā pārkāpumā pats ar savām darbībām, kuras ietilpst
nolīguma vai saskaņotu darbību, kam ir pret konkurenci vērsts mērķis, jēdzienā EKL 81. panta izpratnē, un kuru mērķis ir sekmēt
pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par viena un tā paša pārkāpuma ietvaros īstenotajām citu uzņēmumu darbībām
attiecībā uz visu laiku, kurā tas piedalījies minētajā pārkāpumā, ja ir konstatēts, ka attiecīgais uzņēmums zina par citu
dalībnieku pret konkurenci vērstajām darbībām vai ka tas var tās saprātīgi paredzēt un ka tas ir gatavs uzņemties ar tām saistīto
risku (iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 203. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑15/99
Brugg Rohrsysteme
/Komisija,
Recueil
, II‑1613. lpp., 73. punkts).
Izskatāmajā lietā
Zwicky
neapstrīd to, ka ir regulāri piedalījusies sanāksmēs par rūpniecisko diegu tirgu Ziemeļvalstīs, ne arī to, ka tā vispār neapstrīdēja
Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru tā bija aktīvi darbojusies šajā rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs pirms vienotā
pārkāpuma uzsākšanas, ne arī noliedz, ka ir piedalījusies pārkāpuma elementos attiecībā uz rūpniecisko diegu tirgu Beniluksa
valstīs, kā arī neapstrīd, ka minētie pārkāpuma elementi ietilpa kopīgā stratēģijā un attiecīgi bija vienīgi atsevišķas sastāvdaļas
vienotajā un turpinātajā pārkāpumā rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.
No tā izriet, ka tas apstāklis vien, ka vienotā un turpinātā pārkāpuma izdarīšanas laikā
Zwicky
nebija pārstāvēta rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs, nevar to atbrīvot no atbildības par darbībām, ko minētā pārkāpuma
ietvaros šajā ģeogrāfiskajā tirgū īstenoja pārējie uzņēmumi.
Turklāt, ja
Zwicky
iebildums ir jāsaprot tādējādi, ka vienīgi tie uzņēmumi, kas aktīvi darbojas kā konkurenti, piegādātāji vai pieprasītāji
Ziemeļvalstu ģeogrāfiskajā tirgū, var koordinēt savas darbības kā uzņēmumi, kas ir pārkāpuma [līdz]izdarītāji, ir jāuzsver,
ka uzņēmums var pārkāpt EKL 81. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu, ja tā darbības, kas ir saskaņota ar citu uzņēmumu darbību,
mērķis ir ierobežot konkurenci konkrētajā attiecīgajā tirgū, kurš ir kopējā tirgus daļa, un tam pašam nav obligāti aktīvi
jādarbojas minētajā konkrētajā tirgū (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑99/04
AC‑Treuhand
/Komisija, Krājums, II‑1501. lpp., 122. punkts).
Ņemot vērā šī sprieduma 51. punktā izklāstītos konstatējumus,
Zwicky
nevar pamatoti apstrīdēt faktu, ka arī tā ir atbildīga kā līdzdalībnieks par konkurences normu pārkāpumu attiecībā uz vienošanos
saistībā ar rūpniecisko diegu tirgu Ziemeļvalstīs.
Līdz ar to pamats par Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pārkāpumu ir noraidāms.

Par Zwicky izvirzīto pamatu – rīkojuma par pārkāpuma izbeigšanu un atturēšanos no jebkāda recidīva nepamatoto raksturu
Lietas dalībnieku argumenti

Zwicky
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 3. pantā Komisija uzdeva attiecīgajiem uzņēmumiem nekavējoties izbeigt konstatētos pārkāpumus,
ja tie to jau nav izdarījuši, un nākotnē atturēties no jebkādas rīcības saistībā ar konstatētajiem pārkāpumiem vai jebkādas
darbības ar līdzīgu mērķi.
Tomēr
Zwicky
uzsver, ka tā ne tikai kopš 2000. gada novembra vairs nav pārstāvēta tirgos, uz kuriem attiecas apstrīdētais lēmums, bet
arī to, ka tā ir atteikusies no visas savas uzņēmējdarbības, lai šobrīd nodarbotos ar nekustamā īpašuma pārvaldīšanu. Tā norāda,
ka ar minēto rīkojumu ir pārkāpts samērīguma princips, un uzskata, ka apstrīdētā lēmuma 3. pants ir prettiesisks. Tā uzskata
– tā kā Komisija, neveicot papildu pārbaudes, varēja konstatēt, ka pārkāpumi ir izbeigti un ka nepastāvēja nekāda recidīva
iespēja, tai nebija nekādu leģitīmu interešu izdot rīkojumu. Šajā ziņā
Zwicky
pamatojas uz Tiesas 1983. gada 2. marta spriedumu lietā 7/82
GVL
/Komisija (
Recueil
, 483. lpp., 24. un nākamie punkti).
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jānorāda, ka, izvirzot šo pamatu,
Zwicky
lūdz atcelt apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantu daļā, kurā tas to skar.
Nākas konstatēt, ka apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantā faktiski ir ietverti divi rīkojumi.
Pirmkārt, šajā normā ir ietverta prasība, ka attiecīgajiem uzņēmumiem nekavējoties jāizbeidz, ja tie to jau nav izdarījuši,
apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā norādītie pārkāpumi. Šajā sakarā, ņemot vērā, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
brīdī
Zwicky
vairs nedarbojās rūpniecisko diegu nozarē, argumentācijai, kas izvirzīta pret šo pantu, acīmredzami nav nekāda pamata. Pat
ja
Zwicky
ir viens no apstrīdētā lēmuma 1. pantā uzskaitītajiem uzņēmumiem, tas, ņemot vērā minēto darbības izbeigšanu, jau bija izbeidzis
pārkāpumu un attiecīgi apstrīdētais lēmums to vairs neskāra (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa
spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94
un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑931. lpp., 1247. punkts). Tāpat šī apstākļa dēļ zaudē jēgu
Zwicky
izvirzītais arguments par samērīguma principa pārkāpumu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 18. jūnija spriedumu
lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 196. punkts).
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 3. pantā ir ietverta prasība, ka 1. pantā norādītajiem uzņēmumiem turpmāk ir jāatturas no jebkādu
1. pantā aprakstīto darbību vai rīcības atkārtošanas, kā arī no jebkādiem pasākumiem, kam ir ekvivalents mērķis vai iedarbība.
Ir jāatgādina, ka, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu, var tikt noteikti aizliegumi turpināt atsevišķas darbības,
praksi vai situācijas, kuru prettiesiskums ir konstatēts, kā arī līdzīgi rīkoties nākotnē. Ar šādiem pienākumiem, kas uzņēmumiem
ir saistoši, tomēr nebūtu jāpārsniedz atbilstošās un nepieciešamās robežas, lai sasniegtu iecerēto mērķi (pēc analoģijas skat.
Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95
līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95
un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑491. lpp., 4704. un 4705. punkts un tajos minētā judikatūra). Turklāt Komisijas pilnvaras izdot rīkojumus ir jāizmanto
saskaņā ar konstatētā pārkāpuma raksturu (Tiesas 1974. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās 6/73 un 7/73
Istituto Chemioterapico Italiano
un
Commercial Solvents
/Komisija,
Recueil
, 223. lpp., 45. punkts; Pirmās instances tiesas 1999. gada 7. oktobra spriedums lietā T‑228/97
Irish Sugar
/Komisija,
Recueil
, II‑2969. lpp., 298. punkts, un 2000. gada 12. decembra spriedums lietā T‑128/98
Aéroports de Paris
/Komisija,
Recueil
, II‑3929. lpp., 82. punkts).
Izskatāmajā lietā Komisija apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatēja, ka
Zwicky
kopā ar citiem uzņēmumiem ir pārkāpusi EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties turklāt ļoti ilgā periodā vienošanās
un saskaņotās darbībās rūpniecisko diegu nozarē Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, kur tā un citi uzņēmumi bija vienojušies
noteikt nākotnes cenrāžus, maksimālās atlaides, atlaižu samazinājumus un atsevišķiem klientiem piemērojamo speciālo cenu paaugstināšanu,
kā arī izvairīties no konkurējošām cenām par labu pastāvīgajiem piegādātājiem un sadalīt klientus.
Zwicky
neapstrīd apsvērumus, kas šajā sakarā ir izklāstīti apstrīdētajā lēmumā.
Pastāvot šādiem apstākļiem, Komisija, uzdodot attiecīgajiem uzņēmumiem nākotnē atturēties no jebkādu pasākumu veikšanas rūpniecisko
diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, kuriem var būt ekvivalents mērķis vai iedarbība, nav pārkāpusi pilnvaras,
kas tai piešķirtas saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 61. punktā
minēto spriedumu lietā
Hoechst
/Komisija, 199. punkts).
Šo secinājumu nevar atspēkot fakts, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā
Zwicky
vairs neveica darbību rūpniecisko diegu nozarē. Tāds rīkojums kā izskatāmajā lietā pēc sava rakstura ir preventīvs un nav
atkarīgs no attiecīgā uzņēmuma situācijas apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī.
Komisija vēl jo vairāk bija tiesīga iekļaut šo rīkojumu apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā tāpēc, ka
Zwicky
nebija apņēmusies neatkārtot savu pret konkurenci vērsto rīcību (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta
spriedumu lietā T‑141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp., 678. punkts).
Turklāt iepriekš 57. punktā minētajam spriedumam, uz ko atsaucas
Zwicky
, nav nozīmes izskatāmajā lietā. Papildus tam, ka šīs lietas apstākļi atšķiras no izskatāmās lietas apstākļiem, šī sprieduma
60.–67. punktā ir pierādīts, pirmkārt, ka
Zwicky
neskāra rīkojums nekavējoties izbeigt apstrīdētā lēmuma 1. pantā norādītos pārkāpumus un, otrkārt, ka Komisijai bija absolūti
leģitīmas intereses uzdot tai nākotnē atturēties no jebkādām darbībām saistībā ar konstatētajiem pārkāpumiem vai jebkādas
rīcības ar līdzīgu mērķi.
Visu šo iemeslu dēļ šis pamats ir jānoraida.
2.
Par pamatiem, ar kuriem apstrīd naudas sodu un tā apmēru

Par Zwicky izvirzīto pamatu – maksimālās robežas 10 % apmērā no apgrozījuma pārsniegšanu
Lietas dalībnieku argumenti

Zwicky
, vispirms norādot, ka 2000. gada novembrī tā bija izbeigusi savu uzņēmējdarbību saistībā ar rūpnieciskajiem diegiem, pārmet
Komisijai galvenokārt to, ka tā ir balstījusi savu maksimālās robežas 10 % apmērā no apgrozījuma aprēķinu, ņemot vērā
Gütermann
realizēto apgrozījumu. Šis minētais uzņēmums esot vienīgi pārņēmis daļu no tās uzņēmējdarbības un neesot pakļauts tās kontrolei.
Tādējādi noteicošais esot vienīgi
Zwicky
apgrozījums. Tā kā
Zwicky
kopš 2001. gada vairs neveic apgrozījumu, tai nevar piemērot nekādu naudas sodu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktu. Regulā Nr. 1/2003 esot paredzēts kopējais apgrozījums, kas realizēts iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā pirms lēmuma
pieņemšanas. Fakts, ka naudas sods ir saistīts ar šo minēto apgrozījumu, ļaujot ņemt vērā uzņēmuma nozīmi un ietekmi tirgū.
Tādēļ noteicošā esot uzņēmuma pašreizējā situācija, ņemot vērā tā apgrozījumu. Uzņēmumam, kas vairs nerealizē apgrozījumu,
neesot ietekmes tirgū un attiecīgi tam vairs nevarot piemērot naudas sodu.
Turpinājumā tā norāda, ka Pirmās instances tiesas 2005. gada 29. novembra spriedums lietā T‑33/02
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija (Krājums II‑4973. lpp.), uz ko atsaucas Komisija, ir jāinterpretē tādējādi, ka ņemt vērā apgrozījumu, kas pilnībā
neietver to, kas realizēts iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā pirms lēmuma pieņemšanas, ir iespējams tad, kad attiecīgais uzņēmums
ir izbeidzis savu uzņēmējdarbību vai ir sagrozījis sava apgrozījuma apmēru, lai izvairītos no būtiska naudas soda. Izskatāmajā
lietā tā tas neesot. Šajā sakarā
Zwicky
apgalvo, ka vienu gadu pirms Komisijas pārbaudēm tās uzņēmējdarbība tika pārdota tās konkurētspējas samazināšanās dēļ.
Turklāt
Zwicky
apgalvo, ka izskatāmajā lietā
Gütermann
ir ieguvusi savu uzņēmējdarbību aktīvu pirkuma darījuma (
asset deal
) ietvaros un ka tādēļ ienākumi saistībā ar šādi pārņemto darbību esot jāattiecina uz
Gütermann
un jāpalielina tās apgrozījums, kas ņemams vērā, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Tāpat tā uzsver, ka savas
uzņēmējdarbības pārdošana
Gütermann
nav vienkārši uzņēmuma iekšējā reorganizācija.
Visbeidzot faktu, ka prasītājas nosūtīja vienu dokumentu, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, izskaidrojot apstāklis,
ka
Gütermann
ir pārņēmis darbību saistībā ar rūpnieciskajiem diegiem un ka šī darījuma rezultātā
Zwicky
valdes priekšsēdētājs ir iecelts par
Gütermann
valdes locekli. Tomēr tas nekādi nemainot faktu, ka
Zwicky
ir neatkarīga no
Gütermann
un ka šis uzņēmums nav kļuvis par
Zwicky
akcionāru.
Komisija norāda, ka šim pamatam nav nozīmes, jo, lai gan
Zwicky
arguments ir precīzs, tā esot noteikusi naudas soda maksimālo apmēru, ņemot vērā apgrozījumu iepriekšējā uzņēmējdarbības
gadā, kā tā to jau esot darījusi citās lietās. Attiecīgi tā konstatē, ka
Zwicky
kopējais apgrozījums 1999. gadā bija EUR 4,5 miljoni un ka naudas sods EUR 0,174 miljoni nekādi nepārsniedz 10 % apmēru no
šī apgrozījuma.
Pakārtoti Komisija vispirms uzsver, ka, lai gan
Gütermann
2000. gada novembrī nopirka
Zwicky
uzņēmējdarbību, kuru skāra aizliegtā vienošanās rūpniecisko diegu tirgū, tā ņēma vērā faktu, ka
Zwicky
bija iesaistīta pārkāpumā, par kuru piemērots sods, 10 gadu periodā, un uzskatīja, ka apstāklis, ka pēc savas uzņēmējdarbības
pārdošanas
Zwicky
turpināja juridiski pastāvēt kā “tukša čaula”, ir manevrs, kas īstenots ar īpašu mērķi, – izvairīties no sodiem, kas piemērojami
par konkurences normu pārkāpumu. Tāpat tā norāda, ka
Zwicky
neapstrīdēja judikatūru, saskaņā ar kuru principā fiziskai vai juridiskajai personai, kas vada attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma
brīdī, ir jāatbild par šo pārkāpumu. Tā piebilst, ka, ņemot vērā, ka
Zwicky
valdes priekšsēdētājs bija pārstāvēts
Gütermann
valdē un ka tam tādējādi bija pieejamas precīzas ziņas par abu uzņēmumu līdzdalību pārkāpumā, var viegli saprast iemeslus,
kas bija lēmuma par
Zwicky
eksistences saglabāšanu pamatā.
Tāpat Komisija uzskata, ka tas, kā
Zwicky
interpretē Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otro daļu, nav saderīgs ar lietderīgas iedarbības principu, jo tas ļauj
uzņēmumiem izvairīties no savas atbildības, izmantojot vienīgi iekšējo reorganizāciju. Tāda esot Pirmās instances tiesas pieeja
iepriekš 71. punktā minētajā spriedumā lietā
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija.
Visbeidzot, Komisija uzsver, ka ciešās saiknes starp
Zwicky
un
Gütermann
izriet no kopīgi sagatavotās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem un no vienu un to pašu advokātu pārstāvības, veicot abu
uzņēmumu aizstāvību procesā Vispārējā tiesā.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija var piemērot uzņēmumiem naudas
sodu, kas nepārsniedz 10 % no tās kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā. Šīs maksimālās robežas 10 % apmērā
mērķis ir novērst, ka naudas sodi ir nesamērīgi salīdzinājumā ar uzņēmuma lielumu un it īpaši, ka tiek piemēroti naudas sodi,
par kuriem var paredzēt, ka uzņēmumi tos nespēs samaksāt. Tā kā aptuvenu norādi šajā sakarā var sniegt vienīgi kopējais apgrozījums,
šis procents ir jāsaprot kā tāds, kas sniedz norādi uz kopējo apgrozījumu (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās
lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 1825. lpp., 119. punkts).
Tāpat ir jāuzsver, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta mērķis ir piešķirt Komisijai
pilnvaras piemērot naudas sodus, lai ļautu tai īstenot ar Kopienu tiesībām tai piešķirto uzraudzības misiju (iepriekš 78. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 105. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland
Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 105. punkts). Šī misija ietver uzdevumu izmeklēt un apkarot individuālus pārkāpumus, kā arī pienākumu īstenot
vispārēju politiku, lai piemērotu konkurences jomā Līgumā paredzētos principus un regulētu uzņēmumu rīcību šajā virzienā.
No tā izriet, ka Komisijai ir jānodrošina naudas sodu atturošā iedarbība (iepriekš minētais spriedums lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland
Ingredients
/Komisija, 105. un 106. punkts).
Turklāt ir jānorāda, ka “iepriekšējais uzņēmējdarbības gads” Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punkta otrās daļas izpratnē principā nozīmē katra attiecīgā uzņēmuma pilnu iepriekšējo uzņēmējdarbības gadu lēmuma pieņemšanas
dienā (Tiesas 2007. gada 7. jūnija spriedums lietā C‑76/06 P
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija (Krājums, I‑4405. lpp., 32. punkts).
Tā kā izskatāmajā lietā apstrīdētā lēmuma datums ir 2005. gada 14. septembris, iepriekšējais uzņēmējdarbības gads bija no
2004. gada 1. jūlija līdz 2005. gada 30. jūnijam.
Zwicky
nodeva
Gütermann
savu uzņēmējdarbību rūpniecisko diegu nozarē 2000. gada novembrī. Līdz ar to Komisija uzskatīja, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
brīdī tās rīcībā attiecībā uz
Zwicky
nebija ziņu par apgrozījumu, kas raksturo ekonomisko darbību, ko tā veikusi iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā. Turklāt, pamatojoties
uz apstrīdētā lēmuma 383. apsvērumu par iespējamo mātes sabiedrības saikni ar meitas sabiedrību starp
Gütermann
un
Zwicky
sakarā ar to, ka
Zwicky
nodeva
Gütermann
uzņēmējdarbību saistībā ar rūpnieciskajiem diegiem, tā uzskatīja, ka var balstīties uz
Gütermann
apgrozījumu, lai piemērotu maksimālo 10 % apmēru.
Ir jānošķir divi
Zwicky
izvirzīto iebildumu aspekti: pirmkārt, Komisijas izvēle ņemt vērā
Gütermann
apgrozījumu un, otrkārt,
Zwicky
apgrozījuma neņemšana vērā uzņēmējdarbības gadā, kurš beidzās 2005. gada 30. jūnijā, lai gan šis apgrozījums esot bijis līdzvērtīgs
nullei.
Attiecībā uz
Zwicky
izvirzīto iebildumu pirmo aspektu ir jāatzīst, ka Komisija kļūdaini balstījās uz
Gütermann
apgrozījumu, lai noteiktu maksimālo 10 % apmēru, kas nav pārsniedzams, aprēķinot
Zwicky
piemēroto naudas sodu.
Faktiski
Gütermann
2000. gada novembrī vienīgi pārņēma
Zwicky
uzņēmējdarbību rūpniecisko diegu tirgū. Tiesas sēdē
Zwicky
izskaidroja, ka šī uzņēmējdarbības nodošana notika divos veidos, proti, pirmkārt, noslēdzot Šveicē līgumu par tādu aktīvu
kā noliktavu un iekārtu nodošanu un, otrkārt, pārdodot Vācijā akcijas.
Komisija tiesas sēdē tomēr atzina, ka
Gütermann
nekādi nav iekļāvusi savā sastāvā
Zwicky
un ka attiecīgi pirmā no minētajām sabiedrībām nav kļuvusi par otras sabiedrības īpašnieci. Tādējādi uzņēmējdarbības saistībā
ar rūpnieciskajiem diegiem nodošanai nav bijis nekādas ietekmes uz
Zwicky
juridisko un ekonomisko neatkarību.
Vienīgi ar argumentiem, saskaņā ar kuriem
Zwicky
valdes priekšsēdētājs ir kļuvis par
Gütermann
valdes locekli, abus šos uzņēmumus konsultē viens un tas pats advokāts un tie abi ir snieguši kopīgu atbildi uz iebildumiem,
izskatāmajā lietā nevar pamatot Komisijas viedokli par mātes un meitas sabiedrības saiknes esamību starp abiem uzņēmumiem.
Turklāt Komisija nekādi nav pierādījusi, kādā veidā to būtu maldinājušas
Zwicky
sniegtās ziņas uz tās pieprasījumu sniegt informāciju par tās uzņēmējdarbības nodošanu un tās saiknēm ar
Gütermann
.
No tā izriet, ka Komisija, balstoties uz
Gütermann
apgrozījumu, ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, kuras sekas tiks analizētas tālāk 104. un nākamajos punktos.
Attiecībā uz
Zwicky
izvirzīto iebildumu otro aspektu, proti, to, ka netika ņemts vērā tās apgrozījums, kas līdzvērtīgs nullei un izriet no tās
iespējamās ekonomiskās darbības pēdējā gada laikā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, ir jāizvērtē veids, kādā Komisijai
ir jādefinē jēdziens “iepriekšējais uzņēmējdarbības gads” gadījumos, kad attiecīgā uzņēmuma ekonomiskajā situācijā ir notikušas
būtiskas izmaiņas laika posmā no perioda, kurā ir izdarīts pārkāpums, beigām līdz Komisijas lēmuma, ar kuru piemērots naudas
sods, pieņemšanas dienai.
Attiecībā uz minēto jēdzienu “iepriekšējais uzņēmējdarbības gads” ir jānorāda, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, interpretējot
Kopienu tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un mērķi, ko īsteno ar tiesisko regulējumu,
kurā tā ir iekļauta (skat. Tiesas 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑17/03
VEMW
u.c., Krājums, I‑4983. lpp., 41. punkts; 2007. gada 1. marta spriedumu lietā C‑391/05
Jan De Nul
, Krājums, I‑1793. lpp., 20. punkts, un iepriekš 80. punktā minēto 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, 21. punkts).
Šajā sakarā, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 79. punktā, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punkta mērķis ir piešķirt Komisijai pilnvaras piemērot naudas sodus, lai ļautu īstenot ar Kopienu tiesībām tai piešķirto
uzraudzības misiju. Šī misija it īpaši ietver uzdevumus apkarot prettiesiskas darbības, kā arī novērst to atkārtošanos (Tiesas
1970. gada 15. jūlija spriedums lietā 41/69
ACF Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp., 173. punkts).
Ir jāpiebilst, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu Komisijai ir jāņem
vērā attiecīgā pārkāpuma smagums un ilgums.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētā
maksimālā apgrozījuma apmēra mērķis ir novērst, ka Komisijas uzliktie naudas sodi ir nesamērīgi ar attiecīgā uzņēmuma nozīmību
(iepriekš 78. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 119. punkts).
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, definējot jēdzienu “iepriekšējais uzņēmējdarbības gads”, Komisijai, ņemot vērā
kontekstu, kā arī ar Regulu Nr. 17 un Regulu Nr. 1/2003 izveidotās soda sistēmas iecerētos mērķus, katrā atsevišķā gadījumā
ir jāizvērtē attiecīgā uzņēmuma vēlamā ietekme, tostarp ņemot vērā apgrozījumu, kas atspoguļo šī uzņēmuma patieso ekonomisko
situāciju laikposmā, kad tika izdarīts pārkāpums (skat. iepriekš 80. punktā minēto 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, 25. punkts).
Tomēr gan no sistēmas, kurā ir ietverts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrā
daļa, mērķiem, gan no šī sprieduma 80. punktā minētās judikatūras izriet, ka maksimālā 10 % apmēra no apgrozījuma piemērošana
nozīmē, pirmkārt, ka Komisijas rīcībā ir informācija par apgrozījumu iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā pirms lēmuma pieņemšanas
un, otrkārt, ka šī informācija atspoguļo parastas uzņēmējdarbības pilnu gadu 12 mēnešu periodā (skat. iepriekš 71. punktā
minēto 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, 38. punkts).
Tādējādi, ja uzņēmējdarbības gads ir beidzies pirms lēmuma pieņemšanas, bet minētā uzņēmuma gada pārskati vēl nav sagatavoti
vai tie vēl nav paziņoti Komisijai, tai ir tiesības un pat pienākums izmantot ziņas par apgrozījumu, kas ir realizēts iepriekšējā
uzņēmējdarbības gadā, lai piemērotu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otro daļu.
Tāpat, ja grāmatvedības prakses reorganizācijas vai grozījumu rezultātā uzņēmums ir sagatavojis iepriekšējā uzņēmējdarbības
gada pārskatu par īsāku laikposmu nekā 12 mēneši, Komisijai, lai piemērotu šīs normas, ir tiesības balstīties uz to apgrozījumu,
kas ir realizēts iepriekšējā pilnajā uzņēmējdarbības gadā (skat. iepriekš 71. punktā minēto 2005. gada 29. novembra spriedumu
lietā
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, 39. punkts). Tas tā ir arī tad, ja uzņēmums nav veicis uzņēmējdarbību iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā un Komisijas
rīcībā līdz ar to nav ziņu par apgrozījumu, kas atspoguļotu tā veikto uzņēmējdarbību minētajā iepriekšējā uzņēmējdarbības
gadā. Apgrozījums par šo laikposmu nesniedz nekādu norādi par minētā uzņēmuma nozīmīgumu, pretēji tam, ko paredz judikatūra,
un tādēļ to nevar izmantot kā sākumsummu, nosakot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā
paredzēto maksimālo apjomu (skat. iepriekš 71. punktā minēto 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, 42. punkts).
Tāpat ir jāatgādina, ka no iepriekš 71. punktā minētā 2005. gada 29. novembra sprieduma lietā
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija (49. punkts), kas pēc analoģijas ir piemērojams izskatāmajā lietā, izriet, ka, pat veicot parastu uzņēmējdarbību,
uzņēmuma apgrozījums var ievērojami vai pat būtiski samazināties salīdzinājumā ar iepriekšējiem gadiem dažādu iemeslu dēļ,
piemēram, sakarā ar smagiem ekonomiskiem apstākļiem, krīzi attiecīgajā nozarē, apdrošināšanas gadījumu vai streiku. Taču,
ja uzņēmums faktiski ir realizējis apgrozījumu tajā pilnajā uzņēmējdarbības gadā, kurā tikusi veikta – kaut arī mazākā apjomā
– uzņēmējdarbība, Komisijai ir jāņem vērā šis apgrozījums, lai noteiktu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punktā paredzēto maksimālo apmēru. Līdz ar to vismaz tajās situācijās, kad nav nevienas norādes, ka uzņēmums
ir izbeidzis savu uzņēmējdarbību vai sagrozījis sava apgrozījuma [summu], lai izvairītos no liela naudas soda, ir pamats uzskatīt,
ka Komisijai ir pienākums noteikt maksimālo naudas soda apmēru, ņemot vērā visnesenāko apgrozījumu, kas atspoguļo uzņēmējdarbības
pilnu finanšu gadu (iepriekš 71. punktā minētais 2005. gada 29. novembra spriedums lietā
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, 49. punkts).

Zwicky
uzskata, ka Komisija nekādi neesot pierādījusi, ka tā būtu sagrozījusi sava apgrozījuma apmēru, un tādējādi tā esot kļūdaini
piemērojusi izņēmumu no principa par iepriekšējā uzņēmējdarbības gada ņemšanu vērā. Tomēr, kā tā arī paskaidroja tiesas sēdē,
Komisija nemaz nepārmet
Zwicky
, ka tā ir rīkojusies ļaunprātīgi, lai izvairītos no būtiska naudas soda piemērošanas, bet vienīgi konstatē kā faktu, ka tā
ir izbeigusi savu uzņēmējdarbību un attiecīgi eksistē kā “tukša čaula”.
Savos rakstveida apsvērumos
Zwicky
norādīja, ka kopš 2001. gada tā vienīgi pārvalda nekustamos īpašumus, un uzsvēra, ka kopš tā laika nav realizējusi apgrozījumu.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka tā arī vairs nav realizējusi apgrozījumu pilnajā iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā pirms apstrīdētā
lēmuma, proti, periodā no 2004. gada 1. jūlija līdz 2005. gada 30. jūnijam. Būdama iztaujāta tiesas sēdē par precīzu savas
uzņēmējdarbības raksturu,
Zwicky
atkārtoja savu apstiprinājumu, ka tā veic nekustamā īpašuma, uz kuru tā ir saglabājusi īpašumtiesības, pārvaldīšanu. Tā precizēja,
ka tās nekustamā īpašuma sastāvā ietilpst ēkas, kurās agrāk tika veikta tās uzņēmējdarbība saistībā ar rūpnieciskajiem diegiem
un kuras šobrīd ir tukšas no tā laika, kad tā nodeva minēto uzņēmējdarbību
Gütermann
, kā arī ēkas, kas iznomātas bijušajiem darbiniekiem. Tā uzsvēra, ka šīs ēkas tiek izmantotas iznomāšanai un tāpēc tiks veikti
ieguldījumi. Tā arī minēja attīstības plānu, kas izstrādāts sadarbībā ar vietējām kompetentajām iestādēm. Visbeidzot, tā atzina,
ka kopš savas uzņēmējdarbības izbeigšanas rūpniecisko diegu tirgū tai vairs nav darbinieku.
Lai gan ir tiesa, ka
Zwicky
pēc savas uzņēmējdarbības nodošanas
Gütermann
juridiski turpināja eksistēt, ir jākonstatē, ka tādas būtiskas norādes kā neeksistējošs apgrozījums vairāku gadu laikā, darbinieku
neesamība vai arī konkrētu pierādījumu neesamība par tās nekustamā īpašuma izmantošanu vai ieguldījumu projektiem tā izmantošanas
nolūkā dod iespēju pieņemt, ka
Zwicky
neturpināja veikt parasto uzņēmējdarbību iepriekš minētās judikatūras izpratnē, it īpaši laikposmā no 2004. gada 1. jūlija
līdz 2005. gada 30. jūnijam.
Atbildes, ko
Zwicky
sniedza savos rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē, joprojām bija nenoteiktas un attiecīgi neļauj Vispārējai tiesai konstatēt
“parastas uzņēmējdarbības” faktu. Turklāt
Zwicky
apstiprināja izraksta no dokumenta, ko Komisija nolasīja tiesas sēdē, saturu, kurš sniedz ekonomisku pārskatu par tās situāciju
un no kura izriet, ka apgrozījums ir līdzvērtīgs nullei, ka nav ienākumu un nav darbinieku, un neapstrīd, ka tas it īpaši
tā bija periodā pēc tās uzņēmējdarbības saistībā ar rūpnieciskajiem diegiem nodošanas
Gütermann
līdz 2005. gada 30. jūnijam.
Šajā sakarā un pretēji
Zwicky
apgalvojumiem tiesas sēdē tas fakts vien, ka valde un pārvaldnieks izstrādā sabiedrības attīstības plānu, kura esamība turklāt
nav pierādīta, nav pietiekams, lai būtu izšķirošais pierādījums par minētās sabiedrības parastas uzņēmējdarbības esamību tādā
nozīmē, kā to saprot Pirmās instances tiesa savā iepriekš 71. punktā minētajā 2005. gada 29. novembra spriedumā lietā
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija.
No tā izriet, ka Komisijai bija noteikti jāņem vērā
Zwicky
kopējais apgrozījums pirms uzņēmējdarbības gada, kas beidzās 2005. gada 30. jūnijā.
Attiecībā uz sekām, ko rada vērtējumā Komisijas pieļautā kļūda, kas izpaužas kā balstīšanās uz
Gütermann
kopējo apgrozījumu, ir jānosaka, vai šī kļūda var pamatot naudas soda apmēra samazināšanu vai pat atcelšanu, ko par labu
Zwicky
veic Kopienu tiesa.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka prasības, kas vērstas pret Komisijas lēmumiem, ar kuriem uzņēmumiem piemēro naudas sodus par konkurences
tiesību normu pārkāpumiem, ietilpst Vispārējās tiesas kompetences jomā divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tiesai ir jāveic to tiesiskuma
kontrole, pamatojoties uz EKL 230. pantu (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑297/98 P
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, I‑10101. lpp., 53. un 54. punkts).
Otrkārt, Vispārējās tiesas kompetencē, tai īstenojot tās neierobežoto kompetenci, kas atzīta EKL 229. pantā, Regulas Nr. 17
17. pantā un Regulas Nr. 1/2003 31. pantā, ir izvērtēt naudas sodu apmēra atbilstību. Šis minētais vērtējums var attaisnot
tādas papildu informācijas, kuras minēšana lēmumā pati par sevi nav obligāta saskaņā ar EKL 253. pantā paredzēto pienākumu
norādīt pamatojumu, iesniegšanu un ņemšanu vērā (iepriekš 105. punktā minētais spriedums lietā
SCA Holding
/Komisija, 55. punkts).
Izskatāmajā lietā Vispārējā tiesa uzskata, ka, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, ir jābalstās nevis uz
Gütermann
, bet gan
Zwicky
apgrozījumu.
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus un judikatūru (minēts iepriekš 71. un 80. punktā) spriedumā
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija,
Zwicky
iepriekšējā uzņēmējdarbības gada apgrozījums, kas izriet no tās reālās uzņēmējdarbības, uz kuru Komisijai būtu jābalstās,
ir apgrozījums, kas izriet no tās uzņēmējdarbības laikposmā no 1999. gada 1. jūlija līdz 2000. gada 30. jūnijam. No apstrīdētā
lēmuma 76. apsvēruma izriet, ka minētais apgrozījums sasniedza EUR 4,5 miljonus. Naudas soda, ko Komisija piemēroja
Zwicky
, apmērs ir EUR 205 000 un tātad nekādi nepārsniedz 10 % no tās apgrozījuma.
Turklāt ir jānorāda, ka tiesas sēdē
Zwicky
uzsvēra, ka papildu risinājums, proti, balstīties uz tās uzņēmējdarbības gada, kas beidzies 2000. gada 30. jūnijā, apgrozījumu,
esot nepieņemams tā iemesla dēļ, ka tā rezultātā tās apgrozījums tiktu ņemts vērā divreiz. Tā kā
Zwicky
uzņēmējdarbību saistībā ar rūpniecisko diegu ražošanu ir pārņēmusi
Gütermann
, Komisija jau esot ņēmusi vērā šīs uzņēmējdarbības rezultātā radīto apgrozījumu kā daļu no
Gütermann
kopējā apgrozījuma. Komisija apgalvoja, ka šis arguments ir jauns un tātad tas ir jānoraida.
Šis
Zwicky
arguments ir jānoraida, jo tas nav pamatots.
Faktiski
Zwicky
argumentu veido apgalvojums, ka papildu risinājums radītu situāciju, kurā uz
Zwicky
tiktu attiecināts apgrozījums, kas jau ir attiecināts uz
Gütermann
. Vispārējā tiesa uzskata, ka vienīgais jautājums, kas rodas izskatāmajā lietā, ir – kāds ir atbilstošais apgrozījums, kas
ņemams vērā, lai aprēķinātu maksimālo 10 % apmēru no
Zwicky
piemērojamā naudas soda. Kā tas ir konstatēts iepriekš, vienīgais šim nolūkam pieļaujamais apgrozījums ir EUR 4,5 miljoni,
kas atbilst
Zwicky
apgrozījumam uzņēmējdarbības gadā no 1999. gada 1. jūlija līdz 2000. gada 30. jūnijam.
Pat, ja jāpieļauj, ka minētā risinājuma rezultātā šajā posmā aprēķinot
Gütermann
un
Zwicky
[piemērojamo] naudas sodu, divreiz nāktos izmantot
Zwicky
apgrozījumu, ir jāuzskata, ka nodarītais prettiesiskums skar
Gütermann
. Tādējādi
Zwicky
argumentācija faktiski būtu vērsta uz to, lai aicinātu Vispārējo tiesu pārbaudīt
Gütermann
noteiktā naudas soda apmēra tiesiskumu. Tomēr
Zwicky
nevar pamatoties uz tiesībām celt prasību šajā sakarā. Ja lēmuma adresāts nolemj celt prasību par tiesību akta atcelšanu,
Kopienu tiesa lemj vienīgi par tiem lēmuma elementiem, kas skar šo adresātu. Savukārt elementi, kas skar pārējos adresātus
un nav tikuši apstrīdēti, neietilpst strīda, kas jāizšķir Kopienu tiesai, priekšmetā (Tiesas 1999. gada 14. septembra spriedums
lietā C‑310/97 P Komisija/
AssiDomän Kraft Products
u.c.,
Recueil
, I‑5363. lpp., 53. punkts).
Ievērojot šos apsvērumus,
Zwicky
izvirzītais pamats par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas pārkāpumu
ir jānoraida.

Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – pārkāpuma smaguma kļūdainu vērtējumu attiecībā uz tā sekām
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka atbilstoši Pamatnostādņu sodanaudas [naudas sodu] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17
15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), un pastāvīgajai
lēmumu pieņemšanas praksei, pārkāpuma smaguma vērtējums ir tieši atkarīgs no pārkāpuma faktiskās ietekmes uz tirgu. Samērīguma
princips paredzot, ka Komisijai, vērtējot pārkāpuma smagumu, šāda ietekme ir jāņem vērā. Prasītājas precizē, ka ar šo pamatu
tās nemēģina apstrīdēt pārkāpumu kā tādu, bet vēlas apstrīdēt tā klasifikāciju kā ietilpstošu sevišķi smagu pārkāpumu kategorijā.
Otrkārt, prasītājas paredz jautājumu par pārkāpuma faktisko ietekmi uz tirgu un secina, ka šādas ietekmes nav. Tādēļ tās uzskata,
ka Komisija nevarēja uz to pamatoties, lai kvalificētu pārkāpumu kā sevišķi smagu. Lai gan tās var piekrist, ka cenrāžos norādīto
cenu paaugstināšanu, par ko vienojās sanāksmju laikā, lielākoties īstenoja dažādi uzņēmumi, tās tomēr uzskata, ka šī cenu
paaugstināšana neizraisīja neto cenu reālu paaugstināšanos. Apsvērumi, ko Komisija izklāstījusi apstrīdētā lēmuma 4.1.4. punktā,
neļaujot izdarīt secinājumu par šādu ietekmi. Tas fakts vien, ka uzņēmumi 11 gadu laikā piedalījās sanāksmēs, neesot pietiekams,
lai secinātu, ka cenu paaugstināšanai bija ietekme uz neto cenām. Prasītājas uzskata, ka ir sniegušas pierādījumu, ka sanāksmju
mērķis galvenokārt bija legāla informācijas apmaiņa. Komisija pati esot atzinusi, ka tās rīcībā nav pierādījumu, lai konstatētu
faktiskās ietekmes esamību.
Sakarā ar īpatnībām, kas piemīt cenu noteikšanai rūpniecisko diegu nozarē – klientiem gandrīz nekad nav jāmaksā cenrāžos norādītās
cenas –, prasītājas uzskata, ka vienošanās īstenošana izskatāmajā lietā nekādi neļauj secināt par faktiskās ietekmes uz tirgu
esamību. Gluži pretēji, reālās vidējās tirgus cenas neesot paaugstinājušās un esot pat pazeminājušās.
Treškārt, prasītājas pamatojas uz apstākli, ka pārkāpumam nebija faktiskas ietekmes uz to reālajām vidējām cenām, un uzsver,
ka pārkāpums individuāli nebūtu jākvalificē kā sevišķi smags, un tādējādi norāda, ka Komisijai būtu jāļauj tām izmantot priekšrocību,
ko sniedz šis apstāklis.
Saistībā ar ievērojamo atšķirību attiecīgo uzņēmumu lieluma ziņā un nelielo apjomu, ko tie ir realizējuši konkrētajā tirgū,
prasītājas apgalvo, ka Komisijai saskaņā ar Pamatnostādņu 1.A punktu esot bijis jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis
fakts, ka pārkāpumam nebija faktiskas ietekmes uz to neto cenām.
Tās pārmet Komisijai, ka tā vienīgi salīdzināja uzņēmumu nosacīto nozīmīgumu tirgū, pamatojoties uz to apgrozījumu un tādējādi
ņemot vērā vienīgi to, kā dažādo uzņēmumu abstraktā ekonomiskā kapacitāte ietekmē konkurenci, nevis dažādo uzņēmumu rīcības
faktisko ietekmi uz neto cenām.
Ceturtkārt, Komisija esot kļūdaini pārmetusi
Zwicky
līdzdalību pārkāpumos rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs, jo tā nekad neesot veikusi uzņēmējdarbību rūpniecisko diegu tirgū
šajās valstīs.
Komisija līdz noraidīt šo pamatu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka attiecībā uz pārkāpuma smaguma novērtējumu pēc būtības Pamatnostādņu 1.A punkta pirmajā un otrajā
daļā ir norādīts šādi:
“Novērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā raksturs, tā faktiskā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un
konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs.
Tādējādi pārkāpumi tiek grupēti vienā no trim pārkāpumu kategorijām: sīkāki pārkāpumi, smagi pārkāpumi un sevišķi smagi pārkāpumi.”
Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja šādus trīs elementus:
–        attiecīgo pārkāpumu galvenokārt veido jūtīgas informācijas apmaiņa par cenrāžiem un/vai par cenām atsevišķiem klientiem, vienošanās
par maksimālajām cenām un/vai par mērķa cenām un vienošanās, kuru mērķis ir izvairīties no konkurences, izmantojot pastāvīgajiem
piegādātājiem izdevīgas cenas. Šādas darbības pēc savas būtības ir EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta
vissmagākais pārkāpums (apstrīdētā lēmuma 345. apsvērums);
–        aizliegtās vienošanās tika īstenotas un tām bija ietekme uz EEZ tirgu konkrēto preču segmentā, bet šī ietekme nav precīzi
izmērāma (apstrīdētā lēmuma 351. apsvērums);
–        kartelis aptvēra vairākas EEZ līguma dalībvalstis, proti, Beniluksa valstis un Ziemeļvalstis (apstrīdētā lēmuma 352. apsvērums).
Komisija arī izdarīja šādu secinājumu (apstrīdētā lēmuma 353. apsvērums):
“Ņemot vērā visus šos faktorus, Komisija uzskata, ka [apstrīdētajā lēmumā] norādītie uzņēmumi izdarīja sevišķi smagu EKL 81. panta
un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu.”
Prasītājas apstrīd pārkāpuma sevišķo smagumu, pirmkārt, norādot, ka Komisija secināja par faktiskās ietekmes uz tirgu esamību,
tomēr nespējot to pierādīt un, otrkārt, apgalvojot, ka nebija nekādas ietekmes uz neto cenām vai vismaz nekādas faktiskās
ietekmes uz reālajām vidējām cenām.
Ir jāatgādina pirmkārt, ka, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai ir jāpamatojas uz konkurenci, kāda
būtu pastāvējusi, ja nebūtu izdarīts pārkāpums (Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff
-
Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 165. punkts; šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā
T‑347/94
Mayr-Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II‑1751. lpp., 235. punkts, un iepriekš 67. punktā minēto spriedumu lietā
Thyssen Stahl
/Komisija, 645. punkts).
Izskatāmajā lietā ir jānorāda, ka prasītājas nekādi neapstrīdēja aizliegtās vienošanās īstenošanu. Gluži pretēji, no
Gütermann
prasības pieteikuma 40. punkta un
Zwicky
prasības pieteikuma 46. punkta izriet, ka tās “gan atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, gan iesniedzot [minētajos prasības
pieteikumos] norādītos faktus, skaidri atzina”, ka “cenrāžos norādīto cenu paaugstināšanu, par ko vienojās sanāksmēs, lielākoties
īstenoja dažādi uzņēmumi”.
Attiecībā uz aizliegto vienošanos par cenām Komisijai ir tiesības secināt, ka pārkāpumam bija sekas, jo aizliegtās vienošanās
dalībnieki veica pasākumus, lai piemērotu norunātās cenas, piemēram, paaugstinot katalogu cenas, kas tiek izmantotas, lai
aprēķinātu reālās cenas, paziņojot par šo cenu atlaidēm, paaugstinot speciālās cenas un izdarot uz tām spiedienu, izmantojot
sūdzības par uzņēmumu, kurš pārkāpj vienošanos nekonkurēt ar cenām par labu pašreizējam piegādātājam. Lai secinātu, ka pastāv
ietekme uz tirgu, pietiek ar to, ka norunātās cenas ir bijušas pamatā individuālo darījumu cenu noteikšanai, kas tādējādi
klientiem ierobežoja cenu apspriešanas iespējas (iepriekš 126. punktā minētais spriedums lietā
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff
-
Technik
/Komisija, 166. punkts; šajā ziņā skat. iepriekš 61. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 743.–745. punkts).
Savukārt, ja ir pierādīta aizliegtās vienošanās īstenošana, Komisijai nevar prasīt sistemātiski pierādīt, ka aizliegtās vienošanās
faktiski ļāva attiecīgajiem uzņēmumiem panākt augstāku darījuma cenu nekā tā, kas būtu pastāvējusi, ja nebūtu bijis aizliegtās
vienošanās (iepriekš 61. punktā minētais spriedums lietā
Hoechst
/Komisija, 348. punkts; šajā ziņā skat. iepriekš 61. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 743.–745. punkts). Būtu nesamērīgi prasīt sniegt šādus pierādījumus, kam būtu vajadzīgi ievērojami resursi,
ņemot vērā, ka būtu jāveic hipotētiski aprēķini, pamatojoties uz ekonomiskajiem modeļiem, kuru precizitāti tiesai ir grūti
pārbaudīt un kuru nekļūdīgums nekādi nav pierādāms (iepriekš 126. punktā minētais spriedums lietā
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff
-
Technik
/Komisija, 167. punkts).
Lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir svarīgi zināt, vai aizliegtās vienošanās dalībnieki ir darījuši visu iespējamo, lai to
nodomi īstenotos konkrētā veidā. To, kas vēlāk notika ar faktiskajām cenām tirgū, varēja ietekmēt citi faktori, kas nebija
atkarīgi no aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Aizliegtās vienošanās dalībnieki nevar savā labā izmantot ārējos faktorus,
kas ir kavējuši to rīcību, kā pamatojumu naudas soda samazināšanai (iepriekš 126. punktā minētais spriedums lietā
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff
-
Technik
/Komisija, 168. punkts).
Turklāt apstrīdētā lēmuma 4.1.4. punktā Komisija minēja vairākas konkrētas un ticamas norādes, lai pierādītu, ka aizliegtā
vienošanās faktiski ietekmēja tirgu. Šajā sakarā vispirms ir jāapstiprina Komisijas apsvērumi apstrīdētā lēmuma 164. punktā,
saskaņā ar kuriem cenrāžu cenu paaugstināšana, ko turklāt apstiprināja
Gütermann
, izraisīja neto cenu paaugstināšanu atsevišķiem mazajiem klientiem, kuriem parasti ir vājākas spējas apspriest darījumus.
Tāpat ir jāapstiprina Komisijas veiktais konstatējums apstrīdētā lēmuma 165. punktā, saskaņā ar kuru cenrāžu cenas paaugstināšana
varēja arī ietekmēt lielajiem klientiem piemērojamo reālo cenu līmeni tādējādi, ka minētās cenrāžu cenas tika izmantotas kā
sākuma punkts sarunās ar šiem klientiem. Visbeidzot, Komisijas apsvērumi attiecībā uz faktu, ka atsevišķi uzņēmumi veica faktisku
speciālo cenu paaugstināšanu un paziņoja par atlaidēm, liek apstiprināt, ka pārkāpumam bija faktiskā ietekme uz attiecīgo
tirgu.
No šiem apsvērumiem un konstatējuma izriet, ka aizliegtā vienošanās turpinājās vairāk nekā 11 gadus un ka Komisija varēja
tiesiski secināt par faktiskās ietekmes esamību uz tirgu.
Otrkārt, saistībā ar argumentiem par, pirmkārt, aizliegtās vienošanās faktiskās ietekmes neesamību uz prasītāju reālajām vidējām
cenām un, otrkārt, faktu, ka
Zwicky
nekad nav veikusi savu uzņēmējdarbību rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs – tie attiecas uz šo abu uzņēmumu rīcību un attiecīgi
tos nevar pieņemt. Faktiskajai rīcībai, ko esot pieņēmis uzņēmums, nav nozīmes, lai izvērtētu aizliegtas vienošanās ietekmi
uz tirgu. Vienīgais, kas ir jāņem vērā, ir pārkāpuma kopumā radītās sekas (iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 152. punkts, un Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89
Hercules Chemicals
/Komisija, II‑1711. lpp., 342. punkts).
Tādējādi tas, ka Komisija ņēma vērā pret konkurenci vērsto, pārkāpumam raksturīgo
Gütermann
un
Zwicky
rīcību, notika tādēļ, lai izvērtētu šo uzņēmumu individuālo situāciju, bet tas nekādi nevar ietekmēt pārkāpumu klasifikāciju
kategorijā “sevišķi smagi pārkāpumi”.
Turklāt nav nozīmes faktam, ka
Zwicky
nekad nav veikusi darbību rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs. Kā tas arī ir atgādināts šī sprieduma 51. punktā,
Zwicky
nekādi neapstrīdēja pārkāpuma vienoto un turpināto raksturu rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.
Runājot par norādi saistībā ar aizliegtās vienošanās ietekmi, ko Komisija, pamatojoties uz pārkāpuma ilgumu, izvirzījusi apstrīdētā
lēmuma 166. apsvērumā, ir jānorāda, ka, tā kā pārmestās darbības bija ilgušas vismaz 11 gadus, ir mazticams, ka ražotāji tajā
laikā būtu uzskatījuši, ka tās bija pilnībā neefektīvas un nelietderīgas (šajā ziņā skat. iepriekš 61. punktā minēto Pirmās
instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 748. punkts, un 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T‑64/02
Heubach
/Komisija, Krājums, II‑5137. lpp., 130. punkts).
Visbeidzot, ir jānorāda, ka trim pārkāpuma smaguma novērtēšanas aspektiem nav vienādas nozīmes, veicot visaptverošu vērtējumu.
Pārkāpuma raksturam ir galvenā nozīme, it īpaši lai pārkāpumus varētu atzīt par “sevišķi smagiem”. Šajā sakarā no Pamatnostādnēs
iekļautā sevišķi smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis, kā tas ir izskatāmajā
lietā, ir cenu noteikšana, var, pamatojoties tikai uz to raksturu vien, tikt kvalificētas kā “sevišķi smagi” pārkāpumi, bez
nepieciešamības raksturot šādu rīcību, ņemot vērā konkrēto ietekmi vai ģeogrāfisko plašumu. Šo secinājumu apstiprina tas,
ka, lai gan smagu pārkāpumu aprakstā ir skaidri minēta ietekme uz tirgu un ietekme uz plašām kopējā tirgus zonām, turpretim
sevišķi smagu pārkāpumu aprakstā nav minēta neviena prasība saistībā ar konkrēto ietekmi uz tirgu vai ietekmi uz konkrētu
ģeogrāfisko teritoriju (Pirmās instances tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedums apvienotajās lietās no T‑49/02 līdz T‑51/02
Brasserie nationale
u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 178. punkts; 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 150. punkts; iepriekš 61. punktā minētais spriedums lietā
Hoechst
/Komisija, 345. punkts, un iepriekš 126. punktā minētais spriedums lietā
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff
-
Technik
/Komisija, 171. punkts).
Izskatāmajā lietā no apstrīdētā lēmuma I daļā aprakstītajiem faktiem, kā arī no šī lēmuma 345. un 346. apsvēruma izriet, ka
pārkāpums pēc sava rakstura veidoja sevišķi smagu pārkāpumu. Tas ļauj spriest, ka, pamatojoties vienīgi uz pārkāpuma raksturu,
tā kvalifikācija kā “sevišķi smags pārkāpums” ir atbilstoša.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pamats par kļūdainu pārkāpuma kvalifikāciju attiecībā uz tā sekām ir
jānoraida.

Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – kļūdainu pārkāpuma ilguma kvalifikāciju
Lietas dalībnieku argumenti
Pamatojot šo pamatu, ir izvirzīti vairāki iebildumi.
Pirmkārt, prasītājas pārmet Komisijai, ka tā automātiski palielināja [naudas soda] sākumsummu par 10 %, skaitot par pārkāpuma
gadu, lai gan šī procentuālā likme ir tikai maksimālais apmērs, kas Pamatnostādnēs ir paredzēts attiecībā uz ilgtermiņa pārkāpumiem
un nevis norma. Pamatnostādnēs neesot paredzēts, ka Komisijai ir automātiski jāpalielina [naudas soda] sākumsumma ar papildu
summu, kas atbilst noteiktam procentuālam rādītājam par katru pārkāpuma gadu, bet tās piešķirot Komisijai rīcības brīvību.
Izskatāmajā lietā Komisija neesot izmantojusi šo rīcības brīvību ne attiecībā uz pašu naudas soda sākumsummas palielināšanas
principu atkarībā no pārkāpuma ilguma, ne attiecībā uz šī palielinājuma apmēru.
Otrkārt, prasītājām noteikto naudas sodu palielināšana par 5 % attiecīgi par
Gütermann
izdarītā pārkāpuma deviņu mēnešu periodu 2001. gadā un
Zwicky
izdarītā pārkāpuma 10 mēnešu periodu 2000. gadā esot pretrunā Pamatnostādņu 1.B punkta skaidrajam saturam, jo Pamatnostādnēs
esot paredzēta palielināšana vienīgi par pilnu gadu. Turklāt judikatūrā neesot apstiprināts Komisijas uzskats šajā jautājumā.
Treškārt,
Gütermann
noteiktā naudas soda sākumsummas palielināšana par 115 % un
Zwicky
noteiktā naudas soda sākumsummas palielināšana par 105 % esot prettiesiska, jo tas esot aprēķināts vienoti attiecībā uz visām
pārkāpuma skartajām valstīm, neņemot vērā faktisko pārkāpumu ilgumu. Protams, Komisija esot uzskatījusi, ka Beniluksa valstis
un Ziemeļvalstis, lai gan tās veido divus dažādus tirgus, esot vērtējamas kopīgi, jo par tām esot spriests vienās un tajās
pašās dienās un sanāksmēs esot piedalījušies vieni un tie paši uzņēmumi.
Zwicky
tomēr norāda, ka tā nekad nav bijusi pārstāvēta rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs un ka tādēļ tā neesot piedalījusies
pārkāpumos, kas skar šīs valstis. Tāpat prasītājas atgādina, ka EEZ līgums stājās spēkā tikai 1994. gada 1. janvārī un ka
daļā, kurā vienošanās attiecās arī uz Somiju, Norvēģiju un Zviedriju, tās pirms minētā datuma nepārkāpa ne EKL 81. pantu,
ne EEZ līguma 53. pantu. No tā izrietot, ka Komisijai tas būtu jāņem vērā, izvērtējot pārkāpuma ilgumu.
Tāpat prasītājas apgalvo, ka Komisija nenošķīra konkurences normu pārkāpumu faktus, proti, pārkāpuma faktu no 1990. gada janvāra
līdz 2001. gada septembrim attiecībā uz
Gütermann
un no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim attiecībā uz
Zwicky
kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, no vienas puses, un šī fakta juridisko vērtējumu kā EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta
pārkāpumu, no otras puses.

Gütermann
uzskata, ka Komisijai šī iemesla dēļ naudas soda sākumsummas aprēķins būtu jāveic konkrēti un diferencēti, ņemot vērā rūpniecisko
diegu tirgū Beniluksa valstīs un Dānijā realizēto apgrozījumu, no vienas puses, un rūpniecisko diegu tirgū Somijā, Norvēģijā
un Zviedrijā realizēto apgrozījumu, no otras puses. Tādējādi Komisijai būtu jāiegūst divas sākumsummas daļas, attiecībā uz
kurām būtu pienācīgi piemērojama atšķirīga procentu likme atkarībā no pārkāpuma ilguma vienā un otrā šo valstu grupā, proti,
115 % attiecībā uz sākumsummas daļu saistībā ar pārkāpumu, kas skar Beniluksa valstis un Dāniju, un 75 % attiecībā uz sākumsummas
daļu saistībā ar pārkāpumu, kas skar Somiju, Norvēģiju un Zviedriju.
Komisija apstrīd šos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktam pārkāpuma ilgums ir viens no elementiem,
kas jāņem vērā, lai noteiktu konkurences tiesību normu pārkāpumā vainojamajiem uzņēmumiem piemērojamā naudas soda apmēru.
Attiecībā uz koeficientu saistībā ar pārkāpuma ilgumu Pamatnostādnēs ir nošķirti īslaicīgi pārkāpumi (parasti mazāk par vienu
gadu), par kuriem saskaņā ar smagumu noteiktā sākumsumma nav jāpalielina, vidēja ilguma pārkāpumi (parasti no viena līdz pieciem
gadiem), par kuriem šo summu var palielināt par 50 %, un ilgstoši pārkāpumi, par kuriem šo summu var palielināt par katru
gadu par 10 % (1.B punkta pirmā daļa).
No apstrīdētā lēmuma 359. un 360. apsvēruma, kuru saturu prasītājas neapstrīdēja, izriet, ka tās bija aizliegtās vienošanās
dalībnieces rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, attiecīgi
Gütermann
: no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim – tādējādi pārkāpuma periods ir 11 gadi un 9 mēneši un
Zwicky
: no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim – tādējādi pārkāpuma periods ir 10 gadi un 10 mēneši. Gan viens, gan otrs
periods atbilst ilgtermiņa pārkāpumam. Līdz ar to, pamatojoties uz pārkāpuma ilgumu, tām piemērojamā naudas soda sākumsumma
tika palielināta attiecīgi par 115 % un 105 %.
Kas attiecas, pirmkārt, uz prasītāju pārmetumu Komisijai, ka tā automātiski piemēroja maksimālo 10 % apmēru par pārkāpuma
gadu, ir jāatgādina – pat ja Pamatnostādņu 1.B punkta pirmās daļas trešajā ievilkumā nav paredzēts automātisks palielinājums
10 % apmērā par gadu attiecībā uz ilgstošiem pārkāpumiem, tas šajā ziņā piešķir Komisijai rīcības brīvību (iepriekš 61. punktā
minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Hoechst
/Komisija, 396. punkts, un 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑53/03
BPB
/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 362. punkts).
Izskatāmajā lietā no šī sprieduma 149. punkta izriet, ka Komisija, palielinot naudas sodu apjomu saistībā ar pārkāpuma smagumu
un atkarībā no tā ilguma, rīkojās atbilstoši Pamatnostādnēs tai paredzētajiem noteikumiem. Ņemot vērā izskatāmās lietas apstākļus,
Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, palielinot naudas sodu 10 % apmērā par katru pārkāpuma gadu.
Otrkārt, ir jānoraida iebildums par naudas soda sākumsummas nepamatoto palielināšanu 5 % apmērā par katru periodu, kas pārsniedz
sešus mēnešus. Pamatnostādnēs nav noteikts nekāds aizliegums, aprēķinot naudas soda apmēru, ņemt vērā faktisko pārkāpuma ilgumu.
Šāda pieeja ir pilnībā loģiska un saprātīga un katrā ziņā ietilpst Komisijas rīcības brīvības jomā (iepriekš 150. punktā minētais
spriedums lietā
BPB
/Komisija, 361. punkts).
Treškārt, prasītājas kļūdaini uzsver, ka pārkāpuma ilguma aprēķins tika veikts vienoti attiecībā uz visām pārkāpuma skartajām
valstīm, ignorējot faktu par
Zwicky
neesamību rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs un neņemot vērā pārkāpumu faktisko ilgumu Beniluksa valstu un Ziemeļvalstu
tirgū.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Komisijas viedokli – prasītājas ir piedalījušās vienotā kopīgā un ilgstošā EKL 81. panta
1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumā un, ka šis pārkāpums attiecās uz vairākām valstīm EEZ teritorijā. Tāpat
ir jāuzsver, ka tiesas sēdē prasītājas apstiprināja, ka tās neapstrīd vienota pārkāpuma esamību izskatāmajā lietā.
Attiecībā uz, pirmkārt,
Zwicky
argumentu par tās neesamību rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs – šis uzņēmums joprojām nav pierādījis, kāda būtu šādas
neesamības ietekme uz pārkāpuma ilguma aprēķinu, kā to veica Komisija. Naudas soda palielinājuma aprēķins atbilstoši pārkāpuma
ilgumam tika veikts, pamatojoties uz naudas soda sākumsummu, kas pati par sevi tika noteikta atkarībā no
Zwicky
apgrozījuma konkrētajā tirgū 1999. gadā. Tātad šī uzņēmuma darbības neesamība rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs jau ir
atspoguļota tā apgrozījuma rādītājā, jo tajā pēc definīcijas neietilpst nekādi ienākumi no neeksistējušas darbības Ziemeļvalstu
tirgū.
Turklāt, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 50. punktā, lai konstatētu pārkāpuma esamību, nav nozīmes faktam, ka viens uzņēmums
nav piedalījies visos aizliegto vienošanos veidojošajos elementos vai ka tam bija otršķirīga loma tajos aspektos, kuros tas
ir piedalījies. Ja ir konstatēts, ka uzņēmums zināja par pārējo dalībnieku pārkāpjošām darbībām, vai ka tas varēja saprātīgi
tās paredzēt, un ka bija gatavs uzņemties risku, tas arī ir uzskatāms par atbildīgu – attiecībā uz visu tā līdzdalības periodu
pārkāpumā – par pārējo uzņēmumu darbībām, kas īstenotas viena un tā paša pārkāpuma ietvaros (Tiesas 2004. gada 7. janvāra
spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 328. punkts). Izskatāmajā lietā
Zwicky
, nebūt ne nezinot par pārējo dalībnieku darbībām, kas raksturīgas pārkāpumam, rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs, efektīvi
piedalījās sanāksmēs attiecībā uz šo tirgu. Tādēļ Komisija pamatoti vainoja
Zwicky
vienotā un turpinātā pārkāpumā, tostarp par to pārkāpuma daļu, kas izdarīta Ziemeļvalstu tirgū, un tai bija pamats netieši
uzskatīt, ka pārkāpuma ilgumu nevajag sadalīt atkarībā no
Zwicky
līdzdalības intensitātes konkrētajos tirgos.
Ja attiecīgā uzņēmuma loma aizliegtajā vienošanās ir pareizi ņemta vērā, nosakot naudas soda sākumsummu, faktu, ka uzņēmums
nav piedalījies visos aizliegtās vienošanās sastāvu veidojošajos elementos, nevar atkārtoti ņemt vērā, nosakot pārkāpuma ilgumu
(Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑50/03
Saint-Gobain Gyproc Belgium
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 108. punkts).
Otrkārt, ir jānoraida prasītāju arguments, saskaņā ar kuru pārkāpuma ilguma aprēķins esot jāveic, ņemot vērā pārkāpuma diferencēto
intensitāti, un attiecīgi tas ir jāvērtē diferencēti atkarībā no valstu grupām, proti, nošķirot Beniluksa valstis un Dāniju,
no vienas puses, un Norvēģiju un Zviedriju, no otras puses.
No judikatūras izriet, ka palielināšana tiek īstenota, piemērojot noteiktu procentu likmi sākumsummai, kas ir noteikta atkarībā
no visa pārkāpuma smaguma, līdz ar to jau atspoguļojot pārkāpuma dažādās intensitātes. Tādējādi, palielinot šo summu, pamatojoties
uz pārkāpuma ilgumu, nebūtu loģiski ņemt vērā pārkāpuma intensitātes variācijas attiecīgajā laika periodā (iepriekš 150. punktā
minētais spriedums lietā
BPB
/Komisija, 364. punkts).
Šajā sakarā, pat pieņemot, ka noteikti aizliegto vienošanos veidi tiek parasti noslēgti uz ilgu laiku, ir vienmēr jānošķir,
piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, to faktiskās darbības ilgums un to
smagums, kas izriet no to konkrētā rakstura (Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑71/03,
T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 275. punkts). Tādēļ, veicot palielinājumu par pārkāpuma ilgumu, otro reizi neņem vērā
pārkāpuma smagumu (iepriekš 61. punktā minētais spriedums lietā
Hoechst
/Komisija, 397. punkts).
Izskatāmajā lietā pārkāpums vispirms īstenojās rūpniecisko diegu tirgū Dānijā un Beniluksa valstīs. Kopš EEZ līguma spēkā
stāšanās dienas pārkāpuma intensitāte palielinājās, jo tas skāra rūpniecisko diegu tirgu Ziemeļvalstīs. Tā kā ir pierādīts,
ka šie acīmredzamie pārkāpumi šajos dažādajos tirgos bija vienota un turpināta pārkāpuma sastāvdaļa, naudas soda aprēķinā
bija jāņem vērā šī pārkāpuma ilgums kopumā. Naudas soda sākumsumma, kas tika noteikta atkarībā no pārkāpuma smaguma, jau atspoguļoja
pārkāpuma dažādo intensitāti. Šo secinājumu nevar atspēkot fakts, ka pārkāpuma intensitātes palielināšanos izraisīja juridisks
apstāklis, ka tiesību akti, kuros paredzēti sodi par darbībām, kas vērstas pret konkurenci, kopš tā laika ir piemērojami teritorijās,
kuras minētajos tiesību aktos sākotnēji nebija paredzētas.
No tā izriet, ka Komisijai, palielinot naudas soda sākumsummu atkarībā no minētā pārkāpuma ilguma, nebija jāņem vērā pārkāpuma
dažādā intensitāte.
Šajos apstākļos ir jāsecina, ka prasītāju argumentācija par kļūdainu pārkāpuma ilguma vērtējumu ir jānoraida.

Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – atsevišķu atbildību mīkstinošu apstākļu neņemšanu vērā
Lietas dalībnieku argumenti
Vispirms prasītājas atgādina, ka Pamatnostādņu 3. punktā ir uzskaitīti vairāki naudas soda samazināšanas pamatā esošie atbildību
mīkstinoši apstākļi. Tādējādi Komisija esot ierobežojusi savu rīcības brīvību, kas tai piešķirta naudas soda apmēra noteikšanā.
Prasītājas arī uzsver, ka Pamatnostādņu 3. punkts ļauj ņemt vērā citus, uzskaitījumā tieši neminētus atbildību mīkstinošus
apstākļus un ka Komisija savā lēmumu pieņemšanas praksē esot konkretizējusi šos citus apstākļus.
Pamatojot šo pamatu, prasītājas norāda uz trim atbildību mīkstinošiem apstākļiem, kuri Komisijai būtu jāņem vērā.
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisijai būtu jāņem vērā pārkāpuma faktiskās ietekmes neesamība uz reālajām cenām, kas pamato
naudas soda samazināšanu. Šajā sakarā tās atsaucas uz Pamatnostādņu 3. punkta otro ievilkumu, kurā paredzēts, ka pārkāpumus
izraisošu līgumu neīstenošanas dēļ ir jāsamazina naudas sods.
Otrkārt, tās uzskata, ka atbilstoši Pamatnostādņu 3. punkta pirmajam ievilkumam būtu jāņem vērā to vienīgi pasīva vērotāja
vai sekotāja loma pārkāpumā.

Zwicky
norāda, ka tā neveica darbību Ziemeļvalstu tirgos un attiecīgi nevarēja piedalīties pārkāpumos saistībā ar šīm valstīm. Tāpat,
ņemot vērā tās nenozīmīgo stāvokli rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs, tā neesot varējusi ietekmēt ne sarunas par cenrāžiem
attiecībā uz šīm trim valstīm, ne divpusējos kontaktus.
Gütermann
apgalvo, ka tai arī bija nenozīmīga loma rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs un ka tā arī nevarēja
īstenot ietekmi ne sarunās par cenrāžiem, ne divpusējos kontaktos, turklāt šādu ietekmi galvenokārt īstenoja
Coats
.
Attiecībā uz divpusējiem kontaktiem prasītājas norāda, ka tās tos uzturēja vienīgi retos gadījumos, pretēji
Coats
un
Amann
, kuras uzturēja divpusējos kontaktus daudz biežāk.
Lai pierādītu savu nenozīmīgo lomu inkriminētajās aizliegtajās vienošanās, prasītājas norāda uz savām nelielajām tirgus daļām.
Zwicky
apgalvo, ka tās daļa rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs periodā no 1990. gada līdz 2000. gadam bija mazāka nekā 1 %.
Gütermann
norāda tirgus daļu Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs aptuveni 5,6 % apmērā. Šīs daļas esot niecīgas salīdzinājumā ar
Coats
un
Amann
daļām Ziemeļvalstu tirgū (attiecīgi 44 % un 46 %) un šo pašu uzņēmumu tirgus daļām Beniluksa valstīs (attiecīgi 40 % un 27 %).
Prasītājas uzskata, ka to darbību pasīvo raksturu nevar atspēkot tas, ka to agrākie darbinieki
B
. un
F
. esot veikuši sanāksmju priekšsēdētāja funkcijas. Faktiski sanāksmju priekšsēdētāja funkcijas esot tikušas piešķirtas atkarībā
no vecuma un attiecīgie darbinieki nekādi neesot varējuši ietekmēt sanāksmju norisi un saturu, šādu ietekmi, tostarp organizatoriskajā
ziņā, drīzāk esot īstenojusi
Coats
. Šajā sakarā tās atsaucas uz
Coats
pārstāvja
L
. 2000. gada 10. novembra elektronisko vēstuli, no kuras izrietot, ka šis pārstāvis esot rezervējis zāli viesnīcā netālu no
Frankfurtes pie Mainas (Vācija), lai organizētu tajā 2001. gada 16. janvāra sanāksmi, kurai esot noteicis darba kārtību.
Treškārt, Komisijai esot jāņem vērā ekonomiskā krīze, kas vairākus gadus valda rūpniecisko diegu tirgū Eiropā. Šajā ziņā prasītājas
norāda uz Komisijas 1999. gada 8. decembra lēmumu lietā “Bezšuvju tērauda caurules” par procesu saskaņā ar EKL [81.] pantu
(Lieta IV/E‑1/35.860‑B – Bezšuvju tērauda caurules, 168. punkts) un Komisijas 1998. gada 21. janvāra lēmumu lietā “Augstākā
labuma sakausējums” par procesu saskaņā ar [EOTKL] 65. pantu (Lieta COMP/35.814 – Augstākā labuma sakausējums, 83. punkts),
kuros ir ņemta vērā šīs nozares skārusī ekonomiskā krīze, kā arī Komisijas 2003. gada 2. aprīļa lēmumu lietā “Francijas liellopu
gaļa” par procesu saskaņā ar EKL [81.] pantu (Lieta COMP/C.38.279/F3 – Francijas liellopu gaļa, 185. punkts), kurā Komisija
ir ņēmusi vērā govju sūkļveida encefalopātijas (GSE) krīzi.
Pakārtoti tās apgalvo, pamatojoties uz judikatūru, ka Komisijai, ņemot vērā sodu un sankciju individuālā rakstura principu,
būtu bijis jāņem vērā katra uzņēmuma individuālā rīcība, lai izvērtētu to līdzdalības pakāpi pārkāpumā un attiecīgi samazinātu
tām piemērotos naudas sodus.
Komisija apstrīd prasītāju izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pamatnostādņu 3. punktā ir paredzēta naudas soda sākumsummas samazināšana, “ja pastāv atbildību mīkstinoši apstākļi”, tādi
kā vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja loma pārkāpumā, pārkāpumus izraisošu līgumu vai prakses neīstenošana, pārkāpumu pārtraukšana,
tiklīdz iejaucas Komisija, un citi tieši neminētie apstākļi.
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisijai būtu tām jāpiemēro atbildību mīkstinošais apstāklis par vienošanās neīstenošanu
pārkāpuma faktiskās ietekmes neesamības uz cenām dēļ.
Tomēr ir jāatgādina, ka iepriekš minētie atbildību mīkstinošie apstākļi pilnībā balstās uz katra uzņēmuma individuālo rīcību.
No tā izriet, ka, novērtējot atbildību mīkstinošus apstākļus, tostarp apstākli par vienošanās neīstenošanu, ir jāņem vērā
nevis pārkāpuma kopumā radītās sekas, kuras ir jāņem vērā, novērtējot pārkāpuma faktisko ietekmi uz tirgu (Pamatnostādņu 1.A punkta
pirmā daļa), bet katra uzņēmuma individuālā rīcība, lai novērtētu katra uzņēmuma līdzdalības pārkāpumā smagumu (iepriekš 137. punktā
minētais spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija, 384. punkts).
No tā izriet, ka ir jānoraida prasītāju argumenti, kas balstīti uz pārkāpuma faktiskās ietekmes neesamību uz cenām.
Šim nolūkam ir jāpārbauda, vai prasītājas norāda citus apstākļus, ar kuriem var pierādīt, ka periodā, kurā tās bija aizliegtās
vienošanās dalībnieces, tās faktiski atturējās no tās piemērošanas, rīkojoties tirgū kā konkurentes, vai vismaz tas, ka tās
skaidri un būtiski pārkāpa pienākumus attiecībā uz aizliegtās vienošanās īstenošanu tādā mērā, ka traucēja tās funkcionēšanu
(šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu lietā T‑26/02
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, Krājums, II‑713. lpp., 113. punkts).
Nākas konstatēt, ka tās nesniedz nevienu pierādījumu, kas ļautu izdarīt šādu secinājumu. Gluži pretēji, tās atzīst, ka cenrāžos
norādīto cenu paaugstināšanu, par ko vienojās sanāksmēs, lielākoties īstenoja dažādi uzņēmumi un tās pašas.
Līdz ar to prasītājas nevar pienācīgi pamatoties uz to, ka vienošanās faktiski neesot īstenotas.
Otrkārt, ir jāuzskata, ka arguments par to apgalvoto vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja lomu pārkāpuma īstenošanā ir nepamatots.
Pasīva vērotāja loma nozīmē, ka attiecīgajam uzņēmumam ir “nenozīmīga loma”, proti, tas aktīvi nepiedalās vienas vai vairāku
pret konkurenci vērsto nolīgumu izstrādāšanā (Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II‑2473. lpp., 167. punkts, un 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑54/03
Lafarge
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 765. punkts).
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka starp pierādījumiem, kas norāda uz uzņēmuma pasīvo lomu aizliegtajā vienošanās, varētu
ņemt vērā to, ka uzņēmuma piedalīšanās sanāksmēs bija ievērojami fragmentārāka nekā aizliegtās vienošanās parasto dalībnieku
piedalīšanās, tāpat tā vēlo ienākšanu tirgū, kas ir pārkāpuma priekšmets, neatkarīgi no tā piedalīšanās ilguma pārkāpumā vai
arī to, ka pārkāpumā piedalījušos trešo uzņēmumu pārstāvji ir snieguši šajā sakarā skaidrus paziņojumus (skat. iepriekš 184. punktā
minēto spriedumu lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 168. punkts; Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no
T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
Tokai I
”, 331. punkts, un 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T‑62/02
Union Pigments
/Komisija, Krājums, II‑5057. lpp., 126. punkts).
Izskatāmajā lietā vispirms ir jāatgādina, ka Komisija no tiesību viedokļa pietiekami konstatēja, ka prasītājas bija piedalījušās
daudzās aizliegtās vienošanās sanāksmēs un divpusējās tikšanās, un atkārtoti piedalījās vairākās aizliegtajās praksēs, kas
minētas apstrīdētajā lēmumā. Apgalvojums, saskaņā ar kuru divpusējie kontakti, kurus šie uzņēmumi uzturēja ar pārējiem aizliegtās
vienošanās dalībniekiem, bija mazāk regulāri nekā
Amann
un
Coats
divpusējie kontakti ar saviem konkurentiem, nepelna ievērību šajā sakarā.
Turpinājumā – ne
Gütermann
, ne
Zwicky
nenorāda ne īpašus apstākļus, ne arī sniedz tādus pierādījumus, kā, piemēram, citu aizliegtās vienošanās dalībnieku paziņojumi,
ar kuriem varētu pierādīt, ka tām attiecīgajās sanāksmēs bija vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja attieksme, kas būtiski
atšķīrās no citu aizliegtās vienošanās dalībnieku attieksmes.
Šajā kontekstā nenozīmīga tirgus daļa vai tirgus daļas neesamība, uz ko tās norāda, nevar apliecināt parastu pasīva novērotāja
vai vienkārši sekotāja lomu. Atzīt šo apstākli par atbildību mīkstinošu nozīmētu dubultu darbu, ņemot vērā
Gütermann
un
Zwicky
lielumu brīdī, kad uzņēmumus individuāli iedala kategorijās naudas soda aprēķināšanas nolūkā, jo katra no uzņēmumiem lielums
atkarībā no tā apgrozījuma jau atspoguļo attiecīgā uzņēmuma nozīmi, lai tos varētu iedalīt dažādās kategorijās.
Protams, Pirmās instances tiesa savā iepriekš 184. punktā minētajā spriedumā lietā
Cheil Jedang
/Komisija (180. punkts) ir atzinusi, ka uzņēmuma nenozīmīgais lielums ir svarīgs vērā ņemams elements, lai novērtētu faktisko
ietekmi, kas ir tā vēlajai ienākšanai pārkāpuma skartajā tirgū un tā rīcību salīdzinājumā ar citiem ražotājiem. Tomēr šajā
lietā bija ļoti specifiski apstākļi, jo aizliegtās vienošanās ietvaros pret attiecīgo uzņēmumu saistībā ar pārdošanas kvotām
bija acīmredzami “nelabvēlīga” attieksme salīdzinājumā ar citiem ražotājiem un to varēja interpretēt kā tiešas sekas tā fragmentārākai
dalībai sanāksmēs un tā vēlajai ienākšanai tirgū. Izskatāmajā lietā šo īpašo apstākļu nav.
Visbeidzot, Komisija pamatoti uzskatīja, ka priekšsēdētāja loma, ko vairākās sanāksmēs uzņēmās attiecīgie
Gütermann
un
Zwicky
pārstāvji, drīzāk apstiprina šo uzņēmumu pasīvās rīcības neesamību.
Minētās sabiedrības nekādi neapstrīd, ka šie pārstāvji formāli uzņēmās priekšsēdētāja lomu vairākās sanāksmēs. Tomēr tie mēģina
mazināt šo lomu, atsaucoties uz faktu, ka patiesībā šo lomu reāli veica
Coats
pārstāvis
L
., pat laikā, kad to attiecīgie pārstāvji bija sanāksmju priekšsēdētāji.
Tomēr, lai gan ir taisnība, ka 2000. gada 10. novembra elektroniskā vēstule, uz kuru tās pamatojas, atklāj, ka
Coats
pārstāvis uzņēmās aktīvu lomu, organizējot 2001. gada 16. janvāra sanāksmi, tomēr nemainīgs paliek fakts, ka tas bija tieši
Zwicky
pārstāvis
F
., kurš nosūtīja uzaicinājumus pārējiem dalībniekiem. Ir jāprecizē – šajā sakarā nav nozīmes faktam, ka šī nosūtīšana tika
veikta 2000. gada 2. decembrī, t.i., tikko pēc pārkāpuma, ko pārmet
Zwicky
, perioda. Šāda nosūtīšana ir pēdējais posms sagatavošanās darbos, kas sākās uzreiz pēc 2000. gada 10. novembra elektroniskās
vēstules saņemšanas. Katrā ziņā, tas fakts vien, ka
Zwicky
akceptēja, ka tās pārstāvis uzņemas priekšsēdētāja lomu, liecina par attieksmi, kas nekādi nebija ne vienkārši pasīva vērotāja,
ne sekotāja loma.
Attiecībā uz
Gütermann
pārstāvi
B
. – tas ne vien uzņēmās aizliegtās vienošanās sanāksmju priekšsēdētāja lomu, bet arī tās organizēja, kā tas arī izriet no
minētā pārstāvja paziņojumiem, kas pievienoti
Gütermann
atbildei uz paziņojumu par iebildumiem.
Ir skaidrs, ka sasaukt sanāksmes, ierosināt darba kārtību, izsniegt sanāksmju vajadzībām sagatavotos dokumentus ir nesaderīgi
ar pasīva sekotāja, kas ieņem nenozīmīgu stāvokli, lomu. Šāda iniciatīva apstiprina prasītāju labvēlīgo un aktīvo attieksmi
attiecībā uz aizliegtās vienošanās izstrādāšanu, turpināšanu un kontroli (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada
27. septembra spriedumu lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 257. punkts).
Treškārt, prasītājas nevar pamatoti atsaukties uz ekonomiskām grūtībām attiecīgās aizliegtās vienošanās laikā. Tieši sakarā
ar grūtībām, ar kurām rūpniecisko diegu tirgū kopš 90. gadu vidus saskārās visi uzņēmēji, daži no tiem, tostarp
Gütermann
un
Zwicky
, nolēma veikt pret konkurenci vērstas darbības. Kopumā tādi karteļi kā šajā lietā rodas brīžos, kad kādā nozarē rodas grūtības
(šajā ziņā skat. iepriekš 185. punktā minēto spriedumu lietā
Tokai I
, 345. punkts, un iepriekš 194. punktā minēto spriedumu lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 256. punkts).
Šajā kontekstā – ja pieņem par pierādītu
Gütermann
un
Zwicky
apgalvojumu par vairāku Komisijas lēmumu esamību, kuros ir ņemts vērā attiecīgās nozares sliktais finanšu stāvoklis, tikai
tāpēc vien, ka iepriekšējās lietās Komisija ir ņēmusi vērā nozares ekonomisko situāciju kā atbildību mīkstinošu apstākli,
tai nebūt nav arī turpmāk jāturpina ievērot šo praksi (Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā T‑13/89
ICI
/Komisija,
Recueil
, II‑1021. lpp., 372. punkts). Komisijai ir pienākums veikt katras lietas konkrēto apstākļu individuālu vērtējumu, un tai
nav saistoši agrākie lēmumi, kas attiecas uz citiem uzņēmējiem, citiem preču un pakalpojumu tirgiem vai citiem ģeogrāfiskajiem
tirgiem dažādos laikos (Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑346/02 un T‑347/02
Cableuropa
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑4251. lpp., 191. punkts).
Ceturtkārt, prasītājas savos replikas rakstos izvirza iebildumu par sodu individualitātes principa pārkāpumu.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus,
izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību un faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā.
Otrkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – pamats, kas izvērš pieteikumā par lietas ierosināšanu jau agrāk tieši vai netieši
izvirzīto pamatu un kam ar to ir cieša saikne, ir atzīstams par pieņemamu (Pirmās instances tiesas 2000. gada 19. septembra
spriedums lietā T‑252/97
Dürbeck
/Komisija,
Recueil
, II‑3031. lpp., 39. punkts; iepriekš 196. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Cableuropa
u.c./Komisija, 111. punkts, un 2007. gada 12. jūlija spriedums lietā T‑229/05
AEPI
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 21. punkts).
Izskatāmajā lietā ir jākonstatē pirmkārt, ka prasības pieteikumos nav izvirzīts neviens arguments attiecībā uz sodu individualitātes
principu un, otrkārt, ka šis pamats nav kāda cita prasības pieteikumos izvirzītā pamata papildinājums un tam nav ciešas saiknes
ar tajos izvirzītajiem pamatiem.
Turklāt, tā kā arguments nav pamatots ar tiesību vai faktiskajiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā, tas
ir jānoraida kā nepieņemams.
No tā izriet, ka pamatu par atsevišķu atbildību mīkstinošu apstākļu neņemšanu vērā nevar pieņemt.

Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – Paziņojuma par sadarbību kļūdainu piemērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājām esot piešķirts naudas soda samazinājums par 15 %, pamatojoties uz to sadarbību pirms paziņojuma par iebildumiem
un faktu neapstrīdēšanu atbildē uz šo paziņojumu. Tās uzskata, ka šāds samazinājums ir nepietiekams, ņemot vērā, ka to sadarbība,
kas notika pēc paziņojuma par iebildumiem, esot krietni pārsniegusi vienkārši faktu neapstrīdēšanu.
Pirmkārt, prasītājas esot sniegušas informāciju, kas Komisijai dod pilnu izpratni par sanāksmju norisi, saturu un kontekstu
un divpusējiem kontaktiem.
Attiecībā uz, pirmkārt, sanāksmju norisi tās vispirms apgalvo, ka ir precizējušas
Coats
paziņojumus, kas esot kļūdaini apgalvojusi, ka 2000. gada 19. septembra sanāksme bija vienīgā, kuras laikā tika apspriesta
cenrāžos norādīto cenu paaugstināšana un panākta par to vienošanās. Faktiski sarunas par cenrāžos norādītajām cenām un to
paaugstināšanu esot notikušas visās sanāksmēs. Prasītājas arī uzsver, ka paskaidrojumi, ko
Coats
šķietami esot sniegusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, attiecās vienīgi uz speciālajām cenām un attiecīgi tie
nevar mazināt prasītāju veikto precizējumu lietderību. Visbeidzot, tās uzskata, ka, pirmkārt, minētie precizējumi un, otrkārt,
Coats
sniegtie paskaidrojumi tika sniegti administratīvajam procesam ļoti līdzīgā stadijā, lai gan paskaidrojumi nonāca Komisijas
rīcībā dažas dienas pirms precizējumiem, un ka attiecīgi hronoloģiskā secība nevar būt izšķiroša, lai novērtētu sadarbību.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka ir vienīgās, kas ir skaidri izskaidrojušas, ka sanāksmju mērķis bija samazināt atšķirību starp
neto cenām un cenrāžu cenām, kas esot apstiprināts apstrīdētā lēmuma 167. punktā. Šajā sakarā Komisija esot kļūdaini pamatojusies
uz paziņojuma par iebildumiem 141. punktu, lai apgalvotu, ka tā tajā jau bija konstatējusi šo mērķi un vienošanos par cenrāžos
norādītajām cenām sekas. Faktiski no šī punkta vienīgi izrietot, ka Komisija var pierādīt, ka sanāksmju dalībnieki šajā gadījumā
centās īstenot netiešu plānoto neto cenu paaugstināšanu, bet ka tās rīcībā vēl nav norāžu attiecībā uz sarunu par cenrāžos
norādītajām cenām vispārējo kontekstu.
Otrkārt, prasītājas uzsver, ka to sadarbība ir kļūdaini kvalificēta kā mazāk lietderīga nekā
BST
sadarbība, kurai Komisija esot piešķīrusi naudas soda samazinājumu par 20 %, un tās šajā sakarā norāda uz vienlīdzīgas attieksmes
principa pārkāpumu.
Treškārt, prasītājas uzskata par nepietiekamu samazinājumu 15 % apmērā, ko tām piešķīra Komisija, motivējot ar to, ka no Komisijas
agrāko lēmumu prakses un judikatūras izriet, ka faktu pareizības neapstrīdēšanas sekas ir naudas soda samazināšana par vismaz
10 % un atsevišķos gadījumos – pat par 20 %. Tās uzskata – tas ļauj spriest, ka, pamatojoties uz sadarbību pēc paziņojuma
par iebildumiem, kas krietni pārsniedz vienkāršu faktu neapstrīdēšanu, Komisijai esot bijis jāpiešķir daudz lielāks samazinājums.
Ceturtkārt, prasītājas uzsver, ka tās sadarbojās ar Komisiju atbilstoši Paziņojuma par sadarbību D2. punkta diviem ievilkumiem,
un ka, pamatojoties uz to, tām katrai esot bijis jāsaņem naudas soda samazinājums vismaz divreiz 10 % apmērā.
Šajā sakarā no apstrīdētā lēmumā neizrietot, ka Komisija patiešām novērtēja to sadarbību pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas.
Turklāt, pat ja pieņem, ka to sadarbība pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas tiešām būtu izpaudusies vienīgi kā faktu
pareizības neapstrīdēšana, tām esot bijis jāpiešķir samazinājums vismaz par 20 % – pat tad, ja to sadarbības jēga būtu vienīgi
Komisijas pierādījumu apstiprināšana, kas izpaudās kā minētā faktu neapstrīdēšana. Šajā ziņā prasītājas norāda, ka atšķirībā
no lietas materiālos pieejamā paziņojuma Komisijas 2002. gada 19. februāra paziņojumā par atbrīvošanu no naudas soda un tā
apjoma samazināšanu lietās par aizliegtajām vienošanās (OV C 45, 3. lpp.) ir paredzēts nosacījums, ka pierādījumi sniedz būtisku
pievienoto vērtību saistībā ar elementiem, kas jau ir Komisijas rīcībā.
Piektkārt, Komisijas agrākā lēmumu pieņemšanas prakse vispār neesot ņemta vērā. Prasītājas apgalvo, ka to sadarbība ir salīdzināma
ar uzņēmuma
KME
sadarbību lietā “Rūpnieciskās caurules”, par kuru šim uzņēmumam tika piešķirts naudas soda samazinājums par 30 % (Komisijas
2003. gada 16. decembra lēmums par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par [EKL] 81. panta un EEZ līguma
53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/E‑1/38.240 – Rūpnieciskās caurules, 423. punkts). Vienīgā atšķirība esot faktā,
ka prasītājas esot veikušas precizējumus paziņojumos, ko citi dalībnieki snieguši atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, un
nevis pēc šī paziņojuma. Tās uzskata, ka Paziņojuma par sadarbību D2. punkts nav pamats, lai atšķirīgi vērtētu uzņēmumu ieguldījumu
faktu noskaidrošanā, vai tas būtu noticis pirms vai pēc paziņojuma par iebildumiem, tādējādi Komisijai esot tām arī bijis
jāpiešķir kopējais to naudas soda samazinājums par vismaz 30 %.
Komisija apstrīd šo pamatu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Paziņojumā par sadarbību Komisija ir definējusi nosacījumus, kurus izpildot, uzņēmumi, kas sadarbojas ar Komisiju tās veiktajā
izmeklēšanā par aizliegtu vienošanos, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai tiem var tikt samazināts naudas sods, kas tiem
parasti tiktu piemērots (skat. Paziņojuma par sadarbību A3. punktu).
Saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību D1. punktu “[..] gadījumā, kad uzņēmums sadarbojas un nav izpildīti B un C [punktā] paredzētie
nosacījumi, tam tiek piešķirts naudas soda, kas tam tiktu piemērots sadarbības neesamības gadījumā, samazinājums no 10 līdz
50 % apmērā”.
Paziņojuma par sadarbību D2. punktā ir precizēts:
“Samazinājumu tostarp var piešķirt gadījumā, ja:
–        pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums sniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, ar
kuru palīdzību tiek apstiprināts izdarītais pārkāpums,
–        pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas uzņēmums informē Komisiju, ka tas neapstrīd faktu, ar kuriem Komisija pamato savas
apsūdzības, pareizību.”
Izskatāmajā lietā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija uzskatīja par iespējamu piešķirt
Gütermann
un
Zwicky
naudas soda samazinājumu par 15 %, pamatojoties uz Paziņojuma par sadarbību uz D2. punkta pirmo un otro ievilkumu (apstrīdētā
lēmuma 397. apsvērums).
Lai pamatotu savu vērtējumu, Komisija vispirms uzsvēra, ka informācija, dokumenti un citi pierādījumi, ko
Gütermann
un
Zwicky
iesniegušas pirms paziņojuma par iebildumiem, bija būtiski palīdzējuši pierādīt pārkāpuma esamību (apstrīdētā lēmuma 395. apsvērums).
Tā arī norādīja, ka prasītājas savā pirmajā atbildē uz informācijas pieprasījumu bija atzinušas, ka sanāksmju laikā notika
apmaiņa ar cenrāžiem un to apspriešana. Visbeidzot Komisija piebilda, ka tās nav būtiski apstrīdējušas faktus, ar kuriem tā
bija pamatojusi savus pieņēmumus (apstrīdētā lēmuma 396. apsvērums).
–       Par sadarbības lietderību
Vispirms ir jānorāda, ka prasītājas neapstrīd, ka atbilstoši tam, kas ir konstatēts apstrīdētā lēmuma 385. apsvērumā, tās
neizpildīja nosacījumus, lai piemērotu Paziņojuma par sadarbību B un C punktu tā, lai to rīcība būtu jāvērtē, ņemot vērā minētā
paziņojuma D punktu ar nosaukumu “Naudas soda būtiska samazināšana”.
Tāpat ir jāatgādina, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanas metodi un tā šajā sakarā
var ņemt vērā vairākus faktorus, tostarp attiecīgo uzņēmumu sadarbību izmeklēšanā, ko veic Komisijas dienesti. Šādā kontekstā
Komisijai ir jāveic komplekss faktu vērtējums attiecībā uz tādiem faktiem kā minēto uzņēmumu attiecīgā sadarbība (Tiesas 2007. gada
10. maija spriedums lietā C‑328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 81. punkts).
Šajā ziņā Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un lietderīgumu, it īpaši salīdzinājumā
ar citu uzņēmumu ieguldījumu (iepriekš 219. punktā minētais spriedums lietā
SGL Carbon
/Komisija, 88. punkts).
Visbeidzot, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru – naudas sodu samazināšana uzņēmumu, kas piedalījušies Kopienu konkurences
tiesību pārkāpumos, sadarbības gadījumā pamatojas uz apsvērumu, ka šāda sadarbība atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt pārkāpuma
esamību un nepieciešamības gadījumā to izbeigt (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P,
no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 399. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑338/94
Finnboard
/Komisija,
Recueil
, II‑1617. lpp., 363. punkts). Ņemot vērā samazināšanas jēgu, Komisija nevar neņemt vērā iesniegtās informācijas lietderību,
kas noteikti ir atkarīga no tiem pierādījumiem, kuri jau ir tās rīcībā.
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka, ja uzņēmums sadarbības ietvaros tikai apstiprina – mazāk precīzā un skaidrā veidā – tādu
informāciju, kuru sadarbības ietvaros jau ir sniedzis cits uzņēmums, šī uzņēmuma sniegtās sadarbības pakāpe, kaut arī zināmā
mērā ir bijusi Komisijai lietderīga, nav uzskatāma par salīdzināmu ar sadarbības pakāpi, kādu sniedzis pirmais uzņēmums, kurš
sniedza minēto informāciju. Paziņojums, kurš zināmā mērā tikai apstiprina Komisijas rīcībā jau esošo paziņojumu, būtiski neatvieglo
Komisijas darbu un attiecīgi nav pietiekams, lai pamatotu naudas soda apmēra samazināšanu par sadarbību (šajā ziņā skat. iepriekš
137. punktā minēto spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 455. punkts).
Izskatāmajā lietā vispirms ir jāprecizē – fakts, ka Paziņojuma par sadarbību D2. punktā nav paredzēta iespēja iesniegt jaunu
informāciju un pierādījumus pēc paziņojuma par iebildumiem, nekādi neizslēdz, ka šāds apstāklis var būt naudas saoda samazināšanas
pamats, piemērojot šo pašu normu. Šajā D2. punktā norādīto apstākļu sarakstam ir tikai norādes funkcija, kā to apstiprina
apstākļa vārda “tostarp” izmantošana (Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑45/98
un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp., 274. punkts).
Šo analīzi apstiprina Tiesas 2005. gada 14. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑65/02 P un C‑73/02 P
ThyssenKrupp
/Komisija (Krājums, I‑6773. lpp., 59. punkts) daļā, kurā Tiesa ir atzinusi, ka Komisija var ņemt vērā to, ka uzņēmumi atzīst
pārmesto faktu juridisko kvalifikāciju, kas veikta pirmstiesas procesa stadijā, jo tas galu galā nozīmē atzīt pārkāpumu. Šī
iespēja ir norādīta Paziņojuma par sadarbību B un C punktā, bet nav tieši paredzēta tās D punktā. Tomēr Tiesa uzskatīja, ka
nepastāv nekādi šķēršļi, lai uzņēmumam tiktu kompensēta šāda atzīšana, pat ja tā ir notikusi pirms procesa, kas paredzēts
Paziņojuma par sadarbību B un C punktā. Izvēloties šādu risinājumu, Tiesa apstiprina vairāk vispārēju principu, saskaņā ar
kuru iecietība ir Komisijas piešķirtā kompensācija par pārkāpuma konstatēšanas veicināšanu, un tas tā ir neatkarīgi no tā,
kādā stadijā uzņēmums ir sniedzis palīdzību, un neatkarīgi no tā, vai tā ir jaunas informācijas un jaunu pierādījumu sniegšana,
vai faktisko apstākļu vai to juridiskās kvalifikācijas atzīšana.
No tā izriet, ka izskatāmajā lietā jautājums par to, vai jaunā informācija un jaunie pierādījumi, ko
Gütermann
un
Zwicky
sniedza pēc paziņojuma par iebildumiem, ir jāņem vērā un attiecīgi vai tam ir jābūt pamatam iespējamajai naudas soda samazināšanai
sakarā ar sadarbību, galvenokārt ir atkarīgs no sniegtās sadarbības kvalitātes un lietderīguma, ko Komisija izvērtē tai piešķirtās
plašās rīcības brīvības ietvaros, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 219. un 220. punktā.
Tādēļ apmierinoša atbilde uz minēto jautājumu nevar būt vienkārši konstatējums, ka informācija un pierādījumi tika iesniegti
pēc paziņojuma par iebildumiem, bet, gluži pretēji, ir konkrēti jānosaka, ņemot vērā gan šīs informācijas un pierādījumu kvalitāti
un lietderīgumu, gan to iesniegšanas brīdi, vai Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu savā vērtējumā attiecībā uz
Gütermann
un
Zwicky
sniegtās sadarbības pakāpi.
Vispirms ir jāteic, ka prasītājas neapstrīd konstatējumu, saskaņā ar kuru
Coats
sniegtā informācija bija izšķirošā, lai konstatētu aizliegtās vienošanās faktu rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs
un Ziemeļvalstīs. Apstrīdētā lēmuma 387. apsvērumā šajā sakarā ir uzskaitīti
Coats
sniegtie pierādījumi, kas izmantoti, lai pamatotu daudzus paziņojuma par iebildumiem punktus.
Tomēr, pirmkārt, prasītājas pamatojas uz to, ka ir veikušas precizējumus
Coats
paziņojumos attiecībā uz sanāksmju par cenrāžiem un to paaugstināšanu regularitāti, kā arī attiecībā uz sanāksmēm par speciālajām
cenām.
Pirmkārt, attiecībā uz sanāksmju par cenrāžiem un to paaugstināšanu regularitāti prasītājas kļūdaini atsaucas uz
Coats
pārstāvja paziņojumu, kas ietverts lūgumā piemērot Paziņojumu par sadarbību un saskaņā ar kuru 2000. gada 19. septembra sanāksme
bija vienīgā, kuras laikā tika apspriesta reālo cenu (“actual prices”) paaugstināšana un par to tika panākta vienošanās.
Paziņojuma par iebildumiem 100. punktā Komisija konstatēja, ka piegādātāji, proti,
Coats
,
BST
,
Gütermann
un
Zwicky
, atzinuši, ka sanāksmēs notika apmaiņa ar cenrāžiem un to apspriešana. Turklāt no apsvērumiem, kas izklāstīti paziņojuma
par iebildumiem 102. punktā, izriet, ka, pretēji
Gütermann
un
Zwicky
,
Coats
atzina, ka uzņēmumi šajās sanāksmēs vienojās par nākotnes cenām, kā arī par datumiem, kuros tiks īstenota cenu paaugstināšana.
Līdz ar to
Gütermann
un
Zwicky
informācija par reālajām cenām neviesa Komisijai lielāku skaidrību par to, ko tā jau zināja. Tādēļ prasītāju arguments nepelna
ievērību.
Otrkārt, attiecībā uz sanāksmju par speciālajām cenām regularitāti ir jānorāda, ka paziņojuma par iebildumiem 107. punktā
Komisija uzsvēra, ka piegādātāji, tostarp
Coats
, noliedza vai nenorādīja uz informācijas apmaiņu un vienošanos noslēgšanu par neto cenām. Turklāt attiecībā uz informācijas
apmaiņu par atlaidēm un [cenu] samazināšanu Komisija paziņojuma par iebildumiem 105. punktā apstiprināja, ka piegādātāji,
izņemot
Coats
, noliedza vai nenorādīja uz to esamību laika posmā pirms 90. gadu vidus. Tāpat ir jākonstatē, ka vienīgi pēc paziņojuma par
iebildumiem attiecīgie uzņēmumi, tādi kā
Coats
,
Zwicky
,
Gütermann
un
BST
, uzsvēra, ka sanāksmēs tikušas apspriestas speciālās cenas un par tām tikušas panāktas vienošanās.
Tomēr Komisija pamatoti norāda, ka tā varēja pierādīt šos pārkāpuma elementus, pateicoties dokumentiem, ko
Coats
bija pievienojusi savai atbildei uz informācijas pieprasījumu. Tas attiecas, pirmkārt, uz 1998. gada 8. septembra sanāksmes
protokolu, ko sagatavojis
Barbour Threads
pārstāvis un kas norāda uz vienošanās faktu par atlaidēm un cenu pazemināšanu, kā arī vienošanās par speciālo cenu paaugstināšanu.
Komisija šajā sakarā vairākkārt atsaucas uz paziņojumu par iebildumiem (106., 108. un 121. punkts). Tas attiecas arī uz 2000. gada
10. oktobra elektronisko vēstuli, kura pievienota
Coats
pārstāvja
F. S
. paziņojumiem un kurā apstiprināts, ka 2000. gada 19. septembra sanāksmē tika panākta vienošanās par atlaižu samazināšanu
un speciālo cenu paaugstināšanu. Komisija šo faktu norāda paziņojuma par iebildumiem 126. punktā. Visbeidzot, tas attiecas
uz elektroniskajām vēstulēm, ko
Coats
iesniedza pielikumā savam paziņojumam par iecietību, kuras datētas ar 2000. gada oktobri un kurās norādīts uz informācijas
apmaiņu starp
Amann
un
Gütermann
attiecībā uz speciālajām cenām. Šis dokuments ir minēts paziņojuma par iebildumiem 133. punktā, 268. zemsvītras piezīmē.
Tāpat Komisija pamatoti uzsvēra, ka
BST
sniegtā informācija arī palīdzējusi konstatēt diskusijas un vienošanās par speciālajām cenām. Šis konstatējums izriet tostarp
no 104. un 106. punkta, kā arī no paziņojuma par iebildumiem 173., 174. un 176. zemsvītras piezīmes.
Tas ļauj spriest, ka precizējumi, ko prasītājas esot iesniegušas attiecībā uz paziņojumu par iebildumiem, faktiski ir vienīgi
apstiprinājums tam, ko Komisija jau zināja, pateicoties iepriekš minētajai informācijai, kas tika sniegta pirms šī paziņojuma
par iebildumiem.
Tādēļ faktam, ka
Coats
piezīmes attiecībā uz speciālajām cenām, kas veiktas pēc minētā paziņojuma, ir nonākušas Komisijas rīcībā pirms prasītāju
iesniegtajām piezīmēm, nav nekādas nozīmes, vērtējot prasītāju sadarbību.
Otrkārt, ir jānoraida prasītāju arguments, saskaņā ar kuru tās ir vienīgie uzņēmumi, kas savās atbildēs uz paziņojumu par
iebildumiem izskaidroja, ka sanāksmju mērķis bija samazināt starpību starp cenrāžu cenām un reālajām neto cenām un netieši
paaugstināt dažādu preču neto cenas.
Lai gan ir tiesa, ka apstrīdētā lēmuma 167. apsvērumā Komisija iekļāva
Gütermann
frāzi, ko tā izklāstīja savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, lai izskaidrotu sanāksmju mērķi, tomēr nemainīgs ir fakts,
ka tā jau bija konstatējusi šo mērķi, tāpat arī vienošanos sekas, kā tas izriet no paziņojuma par iebildumiem 141. un 142. punkta.
Šajā paziņojumā minēto informāciju
Coats
bija sniegusi savā paziņojumā par iecietību un bija atļāvusi Komisijai kā konkrētu piemēru cenrāžos ietverto cenu paaugstināšanai
sniegt norādes uz vispārējo kontekstu, kurā notika diskusijas par šajos cenrāžos minētajām cenām.
–       Par šķietami kļūdaino sadarbības vērtējumu salīdzinājumā ar
BST
sadarbību
Attiecībā uz prasītāju lūgumu piešķirt [naudas soda] samazinājumu vismaz apmērā, kas ekvivalents
BST
piešķirtajam samazinājumam, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – Komisija, vērtējot attiecīgo uzņēmumu īstenoto
sadarbību, nevar ignorēt vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir pārkāpts, ja salīdzināmās situācijās tiek izrādīta atšķirīga
attieksme vai ja atšķirīgās situācijās tiek izrādīta vienāda attieksme, ja vien šāda attieksme nav objektīvi attaisnota (skat.
iepriekš 185. punktā minēto spriedumu lietā
Tokai I
, 394. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr ir jāatzīst, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, vērtējot dažādo aizliegtās
vienošanās dalībnieku īstenotās sadarbības kvalitāti un lietderību, aizliegta ir vienīgi acīmredzama šīs rīcības brīvības
pārsniegšana.
Šo uzņēmumu īstenotās sadarbības salīdzinājums ļauj spriest, ka Komisija nekādi nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Pirmkārt, runājot par sadarbību, kas notika pirms 2004. gada 15. marta paziņojuma par iebildumiem, – Komisija uzskatīja, ka
BST
būtiski palīdzēja konstatēt daudzu vienošanos saturu (tostarp lielāko daļu vienošanos, kas noslēgtas 90. gadu sākumā, saturu,
Vīnē (Austrija) 1996. gada 8. oktobrī noslēgtās vienošanās un Cīrihē (Šveice) 1997. gada 9. septembrī noslēgtās vienošanās
saturu), ka tā bija vienīgais uzņēmums, kas Komisijai iesniedza no saviem konkurentiem sanāksmju laikā saņemtos cenrāžus,
un ka tā sniedza informāciju, kas būtiski pārsniedz to, kas bija lūgta informācijas pieprasījumā. Šajā sakarā Komisija norāda
uz daudzajām zemsvītras piezīmēm paziņojumā par iebildumiem, lai pamatotu savus konstatējumus, ar kuriem tā vēlas pierādīt,
ka
BST
sniedza daudzus pierādījumus (tostarp
BST
atbildes uz informācijas pieprasījumu, kurā ietverti cenrāži, ar kuriem apmainījās sanāksmēs, 14. pielikums), un uz to, ka
BST
bija būtisks informācijas avots laikā, kad tā izdarīja savus sākotnējos konstatējumus.
Attiecībā uz prasītāju sadarbību pirms paziņojuma par iebildumiem ir jāuzsver, ka Komisija, protams, atzīst, ka tās arī ir
nodevušas tās rīcībā dokumentus, sniedzot izpratni par sanāksmēm 90. gadu sākumā. Tomēr nemainīgs ir fakts, ka Komisija uzskatīja,
ka šī informācija izrādījusies mazāk lietderīga nekā tā, ko sniegusi
BST
. Prasītājas neapstrīdēja šos vērtējumus, bet vienīgi apgalvoja, ka to rīcībā esošā informācija tām nav ļāvusi spriest, vai
BST
ir sniegusi vairāk informācijas un pierādījumus nekā tās pašas. Kā tas ir uzsvērts iepriekš, no apstrīdētā lēmuma 391.–397. apsvēruma,
kā arī no daudzajām atsaucēm uz
BST
iesniegtajiem dokumentiem, kas ietvertas zemsvītras piezīmēs, pamatojot Komisijas konstatējumus paziņojumā par iebildumiem,
izriet, ka
BST
sadarbība bija būtiskāka.
Otrkārt, attiecībā uz sadarbību pēc paziņojuma par iebildumiem no apstrīdētā lēmuma izriet, ka gan
BST
, gan prasītājas nav apstrīdējušas konstatēto faktu pareizību un ka šajā administratīvā procesa stadijā šie trīs uzņēmumi
ir sadarbojušies vienādā veidā. Ievērojot apsvērumus, kas izklāstīti šī sprieduma 228.–237. punktā, prasītājas kļūdaini apgalvo,
ka pēc paziņojuma par iebildumiem ir sniegušas informāciju, kuru Komisija nezināja. Attiecīgi tās nevar apgalvot, ka ir sniegušas
tik lietderīgu informāciju, lai būtu pamats tām piešķirt [naudas soda] samazinājumu vismaz tādā apmērā, kas vienāds ar
BST
piešķirto apmēru.
Pat ja pieņem, ka ir jāatzīst, ka prasītājas ir sniegušas tikpat lietderīgus precizējumus kā tos, ko sniedza
BST
par konkrētiem paziņojuma par iebildumu punktiem, Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, dodot priekšroku
faktam, ka
BST
sniedza informāciju un pierādījumus pirms minētā paziņojuma.
–       Par šķietami kļūdainu Paziņojuma par sadarbību piemērošanu un šķietamu Vispārējās tiesas judikatūras neņemšanu vērā
Prasītājas kļūdaini apgalvo, ka, ņemot vērā, ka ir atzīts, ka to sadarbība atbilda Paziņojuma par sadarbību D punktā paredzētajiem
divu veidu rīcības nosacījumiem, Komisijai būtu katrai no tām jāpiešķir naudas soda samazinājums vismaz divreiz pa 10 %, proti,
minimāli 20 %.
Ir jākonstatē, ka Paziņojuma par sadarbību D punktā paredzētā amplitūda no 10 līdz 50 % ir pietiekama un nav vajadzīgs īpašu
kritēriju uzskaitījums, lai klasificētu soda samazināšanas iespējas šīs amplitūdas ietvaros. Tādēļ Paziņojums par sadarbību
nerada tiesisko paļāvību attiecībā to, ka, samazinot sodu, tiks piemērota konkrēta procentu likme. Turklāt pretēji tam, ko
būtībā apgalvo prasītājas, Paziņojuma par sadarbību D punkts nekādi nav jāinterpretē kā tāds, kas nosaka Komisijai pienākumu
piešķirt īpašu atlaidi vismaz 10 % apmērā par katru atbilstoši šai normai konstatēto sadarbību, bet, gluži otrādi, ir jāsaprot
kā tāds, kurā ir paredzēts vienīgi samazinājums vismaz 10 % apmērā.
Tādējādi, tā kā Komisija acīmredzami nepārsniedz plašo rīcības brīvību, kas tai piešķirta, vērtējot, kādā apmērā uzņēmuma
sadarbība ir atvieglojusi tās darbu, tā var savā lēmumā absolūti brīvi norādīt īpašu procentuālu lielumu, ko tā ir secinājusi
attiecībā uz katru atbilstoši Paziņojuma par sadarbību D punktam konstatēto sadarbības gadījumu, un turpmāk pievienot šo skaitli,
tāpat kā tā ir tiesīga norādīt vienīgi kopējo procentuālo lielumu, kuru tā uzskata par iespējamu piešķirt attiecībā uz šiem
pašiem gadījumiem. Kā to pamatoti uzsver Komisija, sadarbības lietderības vērtējums nekādi nav pamatots ar aritmētisku formulu,
kas nozīmē pēc savas iniciatīvas piešķirt samazinājumu vismaz 20 % apmērā, ja vērā ņemami ir Paziņojuma par sadarbību D punkta
abi ievilkumi.
Šajā kontekstā šo secinājumu nevar atspēkot iepriekš 185. punktā minētais spriedums lietā
Tokai I
, uz ko norāda prasītājas. Kā tas skaidri izriet no Komisijas 2001. gada 18. jūlija Lēmuma 2002/271/EK par procesu saskaņā
ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/E‑1/36.490
– Grafīta elektrodi) (OV 2002, L 100, 1. lpp.), aplūkojot to saistībā ar šo spriedumu, Komisija attiecībā uz konkrēto uzņēmumu
pamatojās vienīgi un skaidri uz Paziņojuma par sadarbību D2. punkta pirmo ievilkumu. Savukārt Pirmās instances tiesa konstatēja,
ka attiecīgais uzņēmums ir sadarbojies arī, pamatojoties uz otro ievilkumu. Komisija bija spiesta paskaidrot, ka tā veica
vienu vienīgu samazināšanu, apvienojot divus sadarbības veidus. Tomēr pretēji izskatāmajai lietai nevienā no apsvērumiem attiecībā
uz šī uzņēmuma sadarbību nebija ticis iekļauts vērtējums par to, ka konkrētā sabiedrība nav apstrīdējusi faktus. Tādēļ Pirmās
instances tiesa uzskatīja par iespējamu vienīgi ņemt vērā, ka Komisija nav piemērojusi attiecīgajam uzņēmumam priekšrocības,
kas ietvertas Paziņojuma par sadarbību D2. punkta otrajā ievilkumā.
–       Par šķietamo agrākās lēmumu pieņemšanas prakses neievērošanu
Prasītāju izvirzītais arguments par Komisijas šķietamo agrāko lēmumu pieņemšanas praksi ir jānoraida. Vienīgi tas apstāklis
vien, ka Komisija savā agrākajā lēmumu pieņemšanas praksē bija piešķīrusi konkrētu samazinājuma likmi par noteiktu rīcību,
nenozīmē, ka tai ir pienākums piešķirt proporcionāli tādu pašu samazinājumu, vēlāka administratīva procesa ietvaros vērtējot
līdzīgu rīcību (iepriekš 50. punktā minētais spriedums lietā
Brugg Rohrsysteme
/Komisija, 193. punkts).
Katrā ziņā prasītāju sadarbība nekādi nav salīdzināma ar uzņēmuma
KME
sadarbību, kas konstatēta Komisijas 2003. gada 16. decembra lēmumā par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu
[par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/E‑1/38.240 – Rūpnieciskās caurules), uz kuru
tās atsaucas. No šī lēmuma izriet, ka
KME
būtiski sadarbojās pirms paziņojuma par iebildumiem saņemšanas, kas palīdzēja pierādīt faktisku aizliegtās vienošanās esamību
visā tās garumā.
KME
iesniedza dokumentus saistībā ar pārkāpumu un detalizētu aizliegtās vienošanās funkcionēšanas aprakstu, precīzi izskaidrojot
kontekstu, kādā vērtējami dažādie dokumenti, kurus Komisija bija atklājusi savās pārbaudēs. Prasītāju sadarbībai pirms paziņojuma
par iebildumiem nebija tādas nozīmes.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pamats par Paziņojuma par sadarbību kļūdainu piemērošanu ir jānoraida.

Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – naudas soda nesamērīgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas, pamatojot savu pamatu par naudas soda nesamērīgumu, izvirza vairākus iebildumus.
Pirmkārt, tās uzsver, ka Komisija neņēma vērā ievērojamās ekonomiskās grūtības, ar kurām tās saskārās daudzus gadus, ņemot
vērā strukturālās izmaiņas rūpniecisko diegu nozarē. Krīze šajā nozarē faktiski esot izraisījusi to ienākumu kritumu un esot
likusi
Zwicky
izbeigt savu darbību tirgū 2000. gada novembrī. Komisija arī neesot ņēmusi vērā
Gütermann
ar bankām saistītās problēmas un no tām izrietošos papildu procentu maksājumus.
Otrkārt,
Gütermann
piemērotais naudas sods (EUR 4,021 miljons) un
Zwicky
piemērotais naudas sods (EUR 0,174 miljoni) esot nesamērīgi salīdzinājumā ar to apgrozījumu, kas realizēts pārkāpuma skartajā
tirgū. Šajā sakarā tās uzsver, ka
Gütermann
darbības ieņēmumi pēc nodokļu nomaksas pārkāpuma periodā, proti, vienpadsmit ar pusi gadu laikā, esot bijuši EUR 318 000
un 2000. gadā
Zwicky
realizētais apgrozījums esot bijis tikai EUR 200 000.
Turklāt
Gütermann
, kam šajā ziņā savā replikas rakstā pievienojas
Zwicky
, apgalvo, ka naudas soda sākumsummas aprēķinam izmantotā summa (EUR 2,2 miljoni attiecībā uz
Gütermann
un EUR 100 000 attiecībā uz
Zwicky
), pirmkārt, ir nesamērīga salīdzinājumā ar apgrozījumu, ko kopumā realizēja uzņēmumi saistībā ar precēm, uz ko attiecas pārkāpums
(EUR 50 miljoni), un, otrkārt, šķiet pārspīlēts, ja šo skaitli, kas atspoguļo ar pārkāpumu skarto preču tirgu, salīdzina ar
pasaules rūpniecisko diegu tirgu (no EUR 4 līdz 5 miljardiem).
Prasītājas uzskata, ka Komisijai atbilstoši judikatūrai bija pienākums ņemt vērā konkrētā tirgus apjomu, kad tā vērtēja pārkāpuma
smagumu un naudas soda samērīgumu. Komisija arī esot kļūdaini norādījusi, ka šis kritērijs ir tikai viens no faktoriem, tādējādi
tas tai nebija jāņem vērā.
Treškārt,
Gütermann
apgalvo, ka metode, kas izmantota, lai aprēķinātu tai piemēroto naudas sodu, acīmredzami nostāda vidējos un mazos uzņēmumus
nelabvēlīgākā stāvoklī. Šo uzņēmumu lielums neesot ņemts vērā un tādējādi šīs aprēķina metodes izmantošanas rezultātā noteiktie
naudas sodi esot nesamērīgi salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, piemēram,
BST
un
Coats
, piemērotajiem naudas sodiem.
Ceturtkārt, Pamatnostādņu izmantošana izskatāmajā lietā neesot piemērota, it īpaši no vienlīdzīgas attieksmes viedokļa, ņemot
vērā nākotnē iespējamās lietas, kas skar mazos un vidējos uzņēmumus, attiecībā uz kuriem Pamatnostādnēs esot paredzēta taisnīgāka
attieksme, lai aprēķinātu piemērojamo naudas sodu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 (OV 2006, C 210, 2. lpp.) 23. panta
2. punkta a) apakšpunktu.
Komisija apstrīd šo pamatu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, prasītājas kļūdaini apgalvo, ka tām piemērotais naudas sods esot nesamērīgs, ņemot vērā to nestabilo finanšu situāciju
un risku, ka naudas sods izraisītu to darbības izbeigšanu.
Kā tas arī izriet no pastāvīgās judikatūras un kā tas ir atgādināts apstrīdētā lēmuma 404. apsvērumā, Komisijai, nosakot naudas
soda apmēru, nav jāņem vērā uzņēmuma finanšu situācija, kam raksturīgi zaudējumi, ņemot vērā, ka šāda pienākuma atzīšana nozīmētu
nepamatotu konkurences priekšrocību piešķiršanu uzņēmumiem, kas nav tik veiksmīgi pielāgojušies tirgus apstākļiem (skat. Tiesas
1983. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82
IAZ International Belgium
u.c./Komisija,
Recueil
, 3369. lpp., 54. un 55. punkts, kā arī iepriekš 221. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 327. punkts, un 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑308/04 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑5977. lpp., 105. punkts).
Turklāt, pat pieņemot, ka Kopienu iestādes veiktais pasākums izraisa uzņēmuma likvidāciju, šāda uzņēmuma likvidācija tā konkrētajā
juridiskajā formā, lai gan var radīt kaitējumu īpašnieku, akcionāru vai daļu turētāju finanšu interesēm, neraugoties uz to,
nenozīmē, ka savu vērtību zaudētu arī uzņēmumam piederošās personiskās, mantiskās un nemantiskās vērtības (iepriekš 185. punktā
minētais spriedums lietā
Tokai I
, 372. punkts).
Šīs judikatūras kontekstā ir jāuzskata, ka Komisijai nebija nekāda pienākuma apstrīdētajā lēmumā ņemt vērā
Gütermann
ekonomisko situāciju, ne arī tajā minēt šī uzņēmuma paskaidrojumus attiecībā uz šo situāciju. Fakts, ka Komisija uzskatīja
par vajadzīgu norādīt uz
Zwicky
un nevis uz
Gütermann
finanšu situāciju, ir pilnīgi saprotams, ņemot vērā
Zwicky
īpaši sarežģīto finanšu stāvokli, kura dēļ tā bija spiesta pārdot
Gütermann
savu uzņēmējdarbību rūpniecisko diegu jomā.
Otrkārt, prasītājas būtībā pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā konkrētā tirgus lielumu un tādējādi noteica naudas sodu,
kas ir nesamērīgs attiecībā uz minētā tirgus lielumu. Tās arī norāda uz naudas soda nesamērīgumu salīdzinājumā ar apgrozījumu,
ko katra no tām realizēja pārkāpuma skartajā tirgū, kā arī uz naudas soda sākumsummas nesamērīgumu salīdzinājumā ar to attiecīgo
apgrozījumu.
Vispirms ir jāatgādina, ka samērīguma princips paredz, ka Kopienu iestāžu akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir piemērots un
nepieciešams, lai sasniegtu vēlamo mērķi. Naudas sodu aprēķināšanas kontekstā pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus
elementus, un nevienam no šiem elementiem nav jāpiešķir nesamērīga nozīme salīdzinājumā ar citiem novērtējuma elementiem.
Samērīguma princips šajā kontekstā paredz, ka Komisijai ir jānosaka naudas sods proporcionāli elementiem, kas ņemami vērā,
lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā sakarā ir jāpiemēro šie elementi saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā (iepriekš
194. punktā minētais spriedums lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 226.–228. punkts).
Attiecībā uz Komisijai izteikto pārmetumu par konkrētā tirgus lieluma neņemšanu vērā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas
Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija var piemērot uzņēmumiem naudas sodus, kuru apmērs
nepārsniedz 10 % no apgrozījuma, ko iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā realizējis katrs uzņēmums, kas piedalījies pārkāpumā.
Lai noteiktu naudas soda apmēru, kas mazāks par šo limitu, minētajās normās ir paredzēta pārkāpuma smaguma un ilguma ņemšana
vērā. Turklāt atbilstoši Pamatnostādnēm Komisija nosaka naudas soda sākumsummu atkarībā no pārkāpuma smaguma, ņemot vērā pašu
pārkāpuma raksturu, pārkāpuma faktisko ietekmi uz tirgu, ja tā ir izmērāma, un ģeogrāfiskā tirgus apjomu.
Tādējādi ne Regulā Nr. 17, ne Regulā Nr. 1/2003, ne Pamatnostādnēs nav paredzēts, ka naudas soda apmērs ir jānosaka tieši
atkarībā no [pārkāpuma] skartā tirgus lieluma, jo šis faktors ir tikai viens no pārējiem. Tātad šis juridiskais ietvars pats
par sevi nenosaka Komisijai pienākumu ņemt vērā preces tirgus ierobežoto lielumu (Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra
spriedums lietā T‑322/01
Roquette Fréres
/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 148. punkts).
Tomēr saskaņā ar judikatūru, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs
un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem (iepriekš 78. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. punkts). Nevar izslēgt, ka starp šiem elementiem, kuri apliecina pārkāpuma smagumu, attiecīgā gadījumā
var būt konkrētās preces tirgus lielums.
Līdz ar to, lai gan tirgus lielums var būt elements, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, tā nozīme atšķiras
atkarībā no attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.
Izskatāmajā lietā pārkāpumu galvenokārt veido būtiskas informācijas apmaiņa par cenrāžu cenām un/vai atsevišķiem klientiem
piemērojamām cenām, vienošanās par maksimālajām cenām un/vai mērķa cenām, lai izvairītos no konkurences, izmantojot pastāvīgajiem
piegādātājiem izdevīgas cenas, un veiktu klientu sadali (apstrīdētā lēmuma 99.–125. un 345. apsvērums). Šāda veida darbības
veido aizliegto horizontālo vienošanos, kas ir “cenu karteļa” veids Pamatnostādņu izpratnē un tātad “sevišķi smaga” rakstura
pārkāpumi. Ja pieņem, ka šajā kontekstā ir konstatēts konkrētā tirgus nenozīmīgais lielums, tam ir vienīgi neliela nozīme
salīdzinājumā ar visiem pārējiem pārkāpuma smagumu apliecinošajiem elementiem.
Katrā ziņā ir jāņem vērā, ka Komisija uzskatīja, ka pārkāpums ir jāuzskata par sevišķi smagu Pamatnostādņu izpratnē, kurās
attiecībā uz šādiem gadījumiem ir paredzēts, ka tā var “noteikt” sākumsummu, kas pārsniedz EUR 20 miljonus. Izskatāmajā lietā
Komisija apstrīdētajā lēmumā iedalīja konkrētos uzņēmumus vairākās kategorijās atkarībā no to attiecīgā nozīmīguma konkrētajā
tirgū. No apstrīdētā lēmuma 358. apsvēruma izriet, ka Komisija vienīgi apstiprināja, ka naudas soda sākumsumma uzņēmumiem,
kas ietilpst pirmajā kategorijā, ir EUR 14 miljoni; uzņēmumiem, kas ietilpst otrajā kategorijā – EUR 5,2 miljoni; uzņēmumiem,
kas ietilpst trešajā kategorijā (tostarp
Gütermann
) – EUR 2,2 miljoni un tiem uzņēmumiem, kas ietilpst ceturtajā kategorijā (šajā gadījumā,
Zwicky
) – EUR 0,1 miljons. No tā izriet, ka sākumsumma, kas tika izmantota kā pamats, aprēķinot
Gütermann
un
Zwicky
piemērojamos naudas sodus, bija nepārprotami mazāka nekā tas, ko Komisija saskaņā ar Pamatnostādnēm būtu varējusi “noteikt”
par sevišķi smagiem pārkāpumiem. Šādi noteiktā naudas soda sākumsumma ļauj apstiprināt, ka patiešām ir ņemts vērā konkrēto
preču tirgus lielums.
Ievērojot šos apsvērumus, ir pamats uzskatīt, ka
Gütermann
un
Zwicky
piemērotie naudas sodi nekādā ziņā nav nesamērīgi, ņemot vērā rūpniecisko diegu tirgus lielumu Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.
Turklāt ir jānoraida arī arguments par naudas sodu sākumsummas nesamērīgumu attiecībā uz
Gütermann
un
Zwicky
apgrozījumu konkrētajā tirgū.
Ir jānorāda, ka Komisija uzskatīja par vajadzīgu atšķirīgi izturēties pret kartelī iesaistītajiem uzņēmumiem, lai ņemtu vērā
pārkāpēju faktiskās ekonomiskās iespējas nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, kā arī noteikt naudas sodu ar pietiekami preventīvu
iedarbību. Tā piebilda, ka bija jāņem vērā katra uzņēmuma prettiesiskās rīcības specifiskā ietekme un attiecīgi tās reālā
ietekme uz konkurenci. Lai novērtētu šos elementus, Komisija izvēlējās balstīties uz katra uzņēmuma realizēto apgrozījumu
konkrētajā tirgū un saistībā ar precēm, kuras skar aizliegtā vienošanās.
Līdz ar to, kā tas arī ir norādīts šī sprieduma 270. punktā, Komisija iedalīja attiecīgos uzņēmumus četrās kategorijās.
Gütermann
, ņemot vērā tā apgrozījumu EUR 2,36 miljonu apmērā, tika iedalīts trešajā kategorijā un
Zwicky
, ņemot vērā tā apgrozījumu EUR 0,2 miljonu apmērā, tika iedalīts ceturtajā kategorijā. Komisija apstiprināja naudas sodu,
kas noteikts atkarībā no pārkāpuma smaguma, EUR 2,2 miljonu apmērā
Gütermann
un EUR 0,1 miljona apmērā
Zwicky
(apstrīdētā lēmuma 356.–358. apsvērums).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka daļa no apgrozījuma, kas radies pārkāpuma skartajos tirgos, var dot pamatotu norādi par
pārkāpuma apmēru konkrētajā tirgū (iepriekš 184. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jadang
/Komisija, 91. punkts, un iepriekš 79. punktā minētais spriedums lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 196. punkts). Šis apgrozījums var dot pamatotu norādi par katra dalībnieka atbildību minētajos tirgos, ņemot vērā,
ka tas ir objektīvs elements, kas dod pamatotu norādi par šīs prakses kaitīgumu parastam konkurences veidam, un tātad ir laba
norāde par katra konkrētā uzņēmuma spēju nodarīt kaitējumu.
Ievērojot šos apsvērumus, ir jāsecina, ka sākumsumma, kas tika noteikta, aprēķinot
Gütermann
un
Zwicky
piemērojamos naudas sodus, nekādā ziņā nešķiet nesamērīgas salīdzinājumā ar šo uzņēmumu apgrozījumu konkrētajā tirgū.
No tā izriet, ka ir jānoraida arī arguments par naudas soda nesamērīgumu salīdzinājumā attiecīgo apgrozījumu, ko prasītājas
realizējušas pārkāpuma skartajā tirgū. Tās nevar pamatoti apgalvot par piemērotā naudas soda galīgā apmēra nesamērīgumu, ņemot
vērā, ka tām noteikto naudas sodu sākumsumma ir pamatota, ievērojot Komisijas izmantotos kritērijus, lai novērtētu katra uzņēmuma
nozīmīgumu atbilstošajā tirgū (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 304. punkts, un 2006. gada 5. decembra spriedumu lietā T‑303/02
Westfalen Gassen Nederland
/Komisija, Krājums, II‑4567. lpp., 185. punkts). Katrā ziņā ir jāuzsver, ka Kopienu tiesībās nav ietverts vispārējs princips,
saskaņā ar kuru sodam ir jābūt samērīgam ar apgrozījumu, ko uzņēmums realizējis, pārdodot preces, kas ir pārkāpuma priekšmets
(šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, Krājums, I‑4429. lpp., 339. punkts).
Treškārt, ir jānoraida arī
Gütermann
arguments, saskaņā ar kuru aprēķina metode nostādot neizdevīgā situācijā mazos un vidējos uzņēmumus un tās dēļ izskatāmajā
lietā tai esot piemērots naudas sods, kas ir nesamērīgs salīdzinājumā ar pārējiem uzņēmumiem piemērotajiem nauda sodiem.
Tā kā Komisijai nav pienākuma veikt naudas soda aprēķinu, pamatojoties uz summām, kas balstās uz attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu,
tai nav arī jānodrošina – gadījumā, kad naudas sods tiek piemērots vairākiem vienā un tajā pašā pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem
–, lai galīgais naudas sodu apmērs, ko tā savu aprēķinu rezultātā ieguvusi attiecībā uz konkrētajiem uzņēmumiem, atspoguļo
visas starp tiem esošās atšķirības attiecībā uz to kopējo apgrozījumu vai to apgrozījumu attiecīgās preces tirgū (Pirmās instances
tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑21/99
Dansk Rørindustri
/Komisija,
Recueil
, II‑1681. lpp., 202. punkts).
Šajā sakarā ir jāprecizē, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktā arī nav paredzēts,
ka gadījumos, kad naudas sodi tiek piemēroti vairākiem vienā un tajā pašā pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem, mazam vai vidējam
uzņēmumam piemērojamais naudas sods procentuāli no apgrozījuma nebūtu lielāks par lielākiem uzņēmumiem piemēroto naudas sodu.
Faktiski no šīs normas izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru gan maziem un vidējiem uzņēmumiem, gan lieliem uzņēmumiem, ir
jāņem vērā pārkāpuma smagums un ilgums. Ja Komisija vienā pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem piemēro naudas sodus, kas atbilst
pārkāpuma smagumam un ilgumam, tai nevar pārmest, ka dažiem uzņēmumiem piemērotā naudas soda apmērs, ņemot vērā apgrozījumu,
ir lielāks nekā citiem uzņēmumiem piemērotais (iepriekš 279. punktā minētais 2002. gada 20. marta spriedums lietā
Dansk Rørindustri
/Komisija, 203. punkts, un iepriekš 277. punktā minētais spriedums lietā
Westfalen Gassen Nederland
/Komisija, 174. punkts).
Tādējādi Komisijai nav pienākuma samazināt naudas soda apmēru, ja attiecīgie uzņēmumi ir mazie un vidējie uzņēmumi. Faktiski
uzņēmuma lielums ir jau ņemts vērā Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktā noteiktajā
maksimālajā apmērā un Pamatnostādņu normās (iepriekš 277. punktā minētais spriedums lietā
Westfalen Gassen Nederland
/Komisija, 174. punkts). Bez šiem apsvērumiem par [uzņēmuma] lielumu nav cita iemesla, lai attieksme pret mazajiem un vidējiem
uzņēmumiem būtu citāda nekā pret pārējiem uzņēmumiem. Tas, ka attiecīgie uzņēmumi ir mazie un vidējie uzņēmumi, neatbrīvo
tos no pienākuma ievērot konkurences normas (Pirmās instances tiesas 2005. gada 29. novembra spriedums lietā T‑52/02
SNCZ
/Komisija, Krājums, II‑5005. lpp., 84. punkts).
Komisijai izteiktais pārmetums par to, ka, nosakot naudas soda apmēru, netika ņemts vērā dažādo uzņēmumu kopējais apgrozījums,
nepelna ievērību. Ir jāatgādina Pamatnostādnēs paredzētais, ka ir jāņem vērā pārkāpumu izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja
radīt būtiskus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem, un ka ir jānosaka tāds naudas soda apmērs, kas
atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām (1.A punkta ceturtā daļa). Šajās pamatnostādnēs ir piebilsts, ka vairāku iesaistīto
uzņēmumu gadījumā, kāds ir kartelis, ir iespējams līdzsvarot vispārējo sākumsummas lielumu, lai ņemtu vērā katra uzņēmuma
pārkāpumu veidojošās rīcības specifisko ietekmi un tātad konkrēto ietekmi uz konkurenci, it īpaši ja pastāv būtiska atšķirība
attiecībā uz vienāda rakstura pārkāpumu izdarījušo uzņēmumu lielumu, un līdz ar to pielāgot vispārējo sākumsummas lielumu
katra uzņēmuma īpašajam raksturam (1.A punkta sestā daļa) (iepriekš 184. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 81. punkts).
Pamatnostādnēs nav paredzēts, ka naudas sodu apmērs tiek aprēķināts atkarībā no kopējā apgrozījuma vai apgrozījuma, ko uzņēmumi
realizējuši konkrētajā tirgū. Tomēr tajās arī nav nekā, kas naudas soda apmēra noteikšanā liegtu ņemt vērā šādu apgrozījumu,
lai tiktu ievēroti vispārējie Kopienu tiesību principi un ja to prasa [lietas] apstākļi. Tāpat apgrozījums var būt viens no
elementiem, ko ņem vērā tāpat kā šī sprieduma 273. punktā uzskaitītos elementus (šajā ziņā skat. iepriekš 184. punktā minēto
spriedumu lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 82. punkts, un iepriekš 185. punktā minēto spriedumu lietā
Tokai I
, 195. punkts).
Tomēr izskatāmajā lietā, kā tas arī norādīts šī sprieduma 275. punktā, Komisijas lēmums pamatoties uz konkrētajā tirgū realizēto
apgrozījumu, lai noteiktu katra attiecīgā uzņēmuma spēju radīt kaitējumu, bija atbilstošs un objektīvi pamatots. Šādi Komisija
arī īstenoja preventīvās iedarbības mērķi, publiski darot zināmu faktu, ka tā piemēro stingrākus sodus uzņēmumiem, kuri ir
piedalījušies kartelī tādā tirgū, kurā tiem ir būtiska ietekme.
Ceturtkārt,
Gütermann
, pamatojot savus argumentus par naudas soda nesamērīgo raksturu, kļūdaini atsaucas uz 2006. gada Pamatnostādnēm naudas soda
aprēķināšanai, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu a) apakšpunktu. Ir jākonstatē, ka vienīgi tas apstāklis,
ka minētajās pamatnostādnēs, kuras nav piemērojamas izskatāmās lietas apstākļiem, paredzētās jaunās aprēķina metodes naudas
sodu noteikšanai piemērošanas rezultātā naudas soda apmērs varētu būt mazāks nekā tas, kas piemērots saskaņā ar apstrīdēto
lēmumu, nevar pierādīt minētā naudas soda nesamērīgo raksturu.
Šis konstatējums ir vienīgi veids, kādā izpaužas Komisijas rīcības brīvības, kas tai piešķirta, lai, ievērojot no Regulas
Nr. 17 un Regulas Nr. 1/2003 izrietošās prasības, izvēlētos metodi, kuru tā paredz piemērot, lai noteiktu naudas sodu apmēru
un tādējādi, īstenotu tai uzticēto konkurences politiku. Vērtējuma elementi, kas Pirmās instances tiesai jāņem vērā, lai novērtētu
konkrētajā laika posmā piemēroto naudas sodu sākumsummas samērīgumu, tādējādi var būt tostarp faktiskie un tiesību apstākļi,
kā arī konkurences [politikas] mērķi, kurus Komisija definējusi atbilstoši EK līgumam un kuri bija primārie pārkāpumu veidojošo
darbību laikā.
No tā izriet, ka pamats par naudas soda nesamērīgumu ir jānoraida kopumā.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka prasības, kas celtas lietās T‑456/05 un T‑457/05, ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, tām
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:
1)
prasības noraidīt;
2)
Gütermann AG
un
Zwicky & Co. AG
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Vilaras
Prek
Ciucǎ
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 28. aprīlī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Prāvas priekšvēsture
1.  Prāvas priekšmets
2.  Administratīvais process
3.  Apstrīdētais lēmums
Konkrēto tirgu definīcija
Preču tirgus
Ģeogrāfiskie tirgi
Konkrēto tirgu izmērs un struktūra
Pārkāpumu veidojošo darbību apraksts
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
1.  Par pamatiem, ar kuriem apstrīd pārkāpumam raksturīgo darbību esamību un rīkojumu par to izbeigšanu un neatkārtošanu
Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par Zwicky izvirzīto pamatu – rīkojuma par pārkāpuma izbeigšanu un atturēšanos no jebkāda recidīva nepamatoto raksturu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
2.  Par pamatiem, ar kuriem apstrīd naudas sodu un tā apmēru
Par Zwicky izvirzīto pamatu – maksimālās robežas 10 % apmērā no apgrozījuma pārsniegšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – pārkāpuma smaguma kļūdainu vērtējumu attiecībā uz tā sekām
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – kļūdainu pārkāpuma ilguma kvalifikāciju
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – atsevišķu atbildību mīkstinošu apstākļu neņemšanu vērā
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – Paziņojuma par sadarbību kļūdainu piemērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
–  Par sadarbības lietderību
–  Par šķietami kļūdaino sadarbības vērtējumu salīdzinājumā ar BST sadarbību
–  Par šķietami kļūdainu Paziņojuma par sadarbību piemērošanu un šķietamu Vispārējās tiesas judikatūras neņemšanu vērā
–  Par šķietamo agrākās lēmumu pieņemšanas prakses neievērošanu
Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – naudas soda nesamērīgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – vācu.