CELEX: 61993CJ0278
Indirekte forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere
godtgørelse for deltagelse i kurser, der giver personaleudvalgsmedlemmer de nødvendige kundskaber for at varetage deres hverv

1 Ved kendelse af 5. maj 1993 indgaaet til Domstolen den 14. maj 1993 har Arbeitsgericht Bremen i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt tre spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19, herefter "direktivet").
2 Spoergsmaalene er rejst under en sag anlagt af Edith Freers og Hannelore Speckmann (herefter "sagsoegerne") mod Deutsche Bundespost (herefter "sagsoegte") vedroerende godtgoerelse af timer, som sagsoegerne har brugt paa at deltage i et seminar, der var noedvendigt for, at de kunne udfoere deres arbejde i personaleudvalget, men som laa uden for deres individuelle arbejdstid.
3 Sagsoegerne er deltidsbeskaeftigede hos sagsoegte, og deres ugentlige arbejdstid er paa 18 timer. Som medlemmer af personaleudvalget deltog de den 9. til 14. februar 1992 i et seminar af ca. 38 1/2 timers varighed, svarende til den ugentlige arbejdstid for fuldtidsbeskaeftigede, som fastsat i den kollektive overenskomst.
4 I seminarperioden betalte sagsoegte fortsat sagsoegerne deres normale loen beregnet paa grundlag af deltidsansaettelsen. Under henvisning til tysk ret betalte sagsoegte dem imidlertid ikke derudover noget vederlag eller indroemmede dem afspadsering for de seminartimer, der laa ud over deres normale arbejdstid.
5 For personaleudvalg i forbundsforvaltningen, som sagsoegte henhoerer under, gaelder Bundespersonalvertretungsgesetz (forbundslov om personalerepraesentation, herefter "BPersVG") af 15. marts 1974 (BGBl. I, s. 693), som affattet den 16. januar 1991 (BGBl. I, s. 47).
6 BPersVG § 46, 1, 2, 5 og 6, har foelgende ordlyd:
"1. Hvervet som personaleudvalgsmedlem er et uloennet tillidshverv.
2. Fravaer i arbejdstiden, der er noedvendigt for en korrekt udfoerelse af opgaverne i personaleudvalget, medfoerer ikke noget fradrag i loennen eller vederlaget. Saafremt personaleudvalgsmedlemmer for at kunne udfoere deres opgaver maa bruge tid, der ligger ud over den normale arbejdstid, har de krav paa afspadsering svarende hertil.
...
5. Personaleudvalgsmedlemmer, der helt er fritaget fra deres arbejdsforpligtelser, oppebaerer en maanedlig udgiftsgodtgoerelse. Personaleudvalgsmedlemmer, der er delvis fritaget, men dog mindst for 50% af af deres normale arbejdstid, modtager 50% af den i foerste punktum omhandlede godtgoerelse. Stoerrelsen af udgiftsgodtgoerelsen fastsaettes ved bekendtgoerelse og kraever ikke Bundesrat' s samtykke.
6. Personaleudvalgsmedlemmer fritages fra deres arbejdsforpligtelser og oppebaerer loen ved deltagelse i uddannelses- og videreuddannelseskurser, der er noedvendige for, at de kan udfoere deres arbejde i personaleudvalget."
7 Bestemmelsen er affattet i tilsvarende vendinger som § 37 i Betriebsverfassungsgesetz (lov om medarbejderrepraesentation, herefter "BetrVG") af 15. januar 1972 (BGBl., s. 13), som affattet den 23. december 1988 (BGBl. 1989, s. 1, jf. rettelse s. 902) og aendret ved lov af 18. december 1989 (BGBl. I, s. 2386), som vedroerer bedriftsraad.
8 Denne paragrafs stykke 1, 2, 3 og 6 har foelgende ordlyd:
"1. Hvervet som bedriftsraadsmedlem er et uloennet tillidshverv.
2. Bedriftsraadsmedlemmer er fritaget for deres arbejdsforpligtelser uden afkortning i loennen, saafremt og i det omfang det under hensyn til virksomhedens stoerrelse og art er paakraevet for en korrekt udfoerelse af deres opgaver.
3. Som godtgoerelse for bedriftsraadsarbejde, som af tjenstlige grunde udfoeres uden for arbejdstiden, har bedriftsraadsmedlemmet krav paa afspadsering i et tilsvarende tidsrum. Afspadsering skal ydes inden maanedens udgang; saafremt dette af tjenstlige grunde ikke er muligt, skal den anvendte tid afloennes som overarbejde.
...
6. Stk. 2 gaelder tilsvarende for deltagelse i uddannelses- og videreuddannelseskurser, som giver de noedvendige kundskaber for arbejdet i bedriftsraadet. Ved fastlaeggelsen af tidspunkter for deltagelse i uddannelses- og videreuddannelseskurser tager bedriftsraadet hensyn til virksomhedens behov. Raadet underretter i god tid arbejdsgiveren om deltagelsen og tidspunkterne for deltagelse i kurserne. Finder arbejdsgiveren, at der ikke er taget tilstraekkeligt hensyn til virksomhedens behov, kan arbejdsgiveren indbringe sagen for maeglingsudvalget. Maeglingudvalgets afgoerelse har virkning som aftale mellem arbejdsgiveren og bedriftsraadet."
9 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at Bundesarbeitsgericht og Bundesverwaltungsgericht har fortolket § 46 i BPersVG og § 37 i BetrVG saaledes, at der ikke skal indroemmes medlemmer af personaleudvalg og bedriftsraad afspadsering for deltagelse i kursusarrangementer uden for deres normale arbejdstid.
10 I dom af 4. juni 1992 (sag C-360/90, Boetel, Sml. I, s. 3589) har Domstolen fastslaaet, at traktatens artikel 119 og direktivet er til hinder for en national lovgivning, som gaelder for et vaesentligt stoerre antal kvinder end maend, og som begraenser den godtgoerelse, deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer skal have af arbejdsgiveren i form af afspadsering eller overtidsbetaling, til kun at omfatte deres individuelle arbejdstid, naar de deltager i kurser, der formidler oplysninger, der er noedvendige for bedriftsraadsarbejdet, og som finder sted inden for virksomhedens fulde arbejdstid, men ud over de deltidsbeskaeftigedes individuelle arbejdstid, mens fuldtidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer faar en godtgoerelse indtil den fulde arbejdstid, naar de deltager i de samme kurser.
11 Domstolen fastslog imidlertid, at medlemsstaten har adgang til at godtgoere, at lovgivningen er begrundet i objektive forhold, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.
12 Efter den forelaeggende rets opfattelse er der ikke i Boetel-dommen taget fornoedent hensyn til de saerlige regler for personaleudvalgsmedlemmer i tysk ret. Den forelaeggende ret finder, at dommen griber ind i princippet om, at hvervet er et tillidshverv, hvilket skal sikre udvalgsmedlemmernes uafhaengighed.
13 Arbeitsgericht Bremen har derfor udsat sagen og anmodet Domstolen om at besvare foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Er den godtgoerelse, der ydes mandlige eller kvindelige arbejdstagere for deltagelse i en efter loven oprettet arbejdstagerrepraesentation, loen som omhandlet i faellesskabsbestemmelserne om lige loen til maend og kvinder (EOEF-traktatens artikel 119, Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10.2.1975)?
2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende:
Udgoer det en objektiv begrundelse for en forskellig behandling, som intet har at goere med diskriminering af kvinder, at der efter national ret ikke betales vederlag for deltagelse i en arbejdstagerrepraesentation, idet der principielt kun ydes godtgoerelse af tabt arbejdsfortjeneste?
3) Saafremt spoergsmaal 2 besvares benaegtende:
Udgoer det en saadan objektiv begrundelse for en forskellig behandling, at deltidsbeskaeftigede ganske vist kun faar udbetalt loen i overensstemmelse med deltidsbeskaeftigelsen i forbindelse med deltagelse i et heldagsseminar, men at saadanne arbejdstagere, der normalt udfoerer overarbejde, til gengaeld faar dette betalt, ogsaa selv om seminarets varighed svarer til den normale arbejdsdag?"
Foerste spoergsmaal
14 Efter den tyske regerings opfattelse udgoer den i lovgivningen fastsatte godtgoerelse ikke loen, som omhandlet i traktatens artikel 119. Deltagelse i personaleudvalg er et uloennet tillidshverv, og den godtgoerelse, der ydes derfor, skal kun opveje indtaegtstabet for medlemmerne af udvalgene, naar deres arbejde som personalerepraesentanter eller uddannelses- eller videreuddannelseskurser, der er noedvendige for at udfoere dette arbejde, finder sted i arbejdstiden.
15 Den tyske regering har endvidere anfoert, at godtgoerelse for arbejde som personalerepraesentant ikke kan siges at vaere loen, blot fordi dette arbejde generelt udfoeres i arbejdsgiverens interesse. I oevrigt er repraesentation af personalet disse udvalgs vaesentligste opgave.
16 Det bemaerkes indledningsvis, at national rets juridiske definitioner og subsumptioner ikke har betydning for fortolkningen af faellesskabsretten eller for dens bindende virkning, og dermed heller ikke for raekkevidden af princippet om lige loen til maend og kvinder, som er indeholdt i traktatens artikel 119 og i direktivet, og som er videreudviklet gennem Domstolens praksis (jf. senest dom af 6.2.1996, sag C-457/93, Lewark, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 20).
17 Det bemaerkes endvidere, at det fremgaar af Domstolens faste praksis, at begrebet "loen" i traktatens artikel 119 omfatter samtlige ydelser, aktuelle eller fremtidige, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren, eventuelt indirekte, i penge eller i naturalier, i henhold til ansaettelseskontrakten, ifoelge lov eller frivilligt (jf. ovennaevnte dom i Lewark-sagen, praemis 21, og dom af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 12).
18 Som Domstolen imidlertid har fastslaaet i praemis 14 i ovennaevnte dom i Boetel-sagen, ydes en godtgoerelse, selv om den, som tilfaeldet er i hovedsagen, ikke som saadan foelger af en ansaettelseskontrakt, dog af arbejdsgiveren i henhold til lov og som foelge af et arbejdsforhold. Personaleudvalgsmedlemmer skal noedvendigvis vaere arbejdstagere i en virksomhed for at kunne deltage i virksomhedens personaleudvalg.
19 Det foelger heraf, at den godtgoerelse, der ydes for tab af loen i forbindelse med deltagelse i kurser, der giver de noedvendige kundskaber for at udfoere arbejdet i personaleudvalget, maa anses for at vaere loen som omhandlet i artikel 119 og i direktivet, da den er en ydelse, som arbejdstageren indirekte som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren.
20 Det foelger heraf, at den godtgoerelse, der ydes mandlige eller kvindelige arbejdstagere for deltagelse i en efter loven oprettet arbejdstagerrepraesentation, er loen som omhandlet i traktatens artikel 119 og direktivet.
Andet og tredje spoergsmaal
21 Med det andet og tredje spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige oplyst, om traktatens artikel 119 og direktivet er til hinder for en national lovgivning, som begraenser den godtgoerelse, deltidsbeskaeftigede personaleudvalgsmedlemmer skal have af arbejdsgiveren, til kun at omfatte deres individuelle arbejdstid, naar de deltager i kurser, der giver de noedvendige kundskaber for at udfoere personaleudvalgsarbejdet, og som finder sted inden for arbejdstiden for fuldtidsbeskaeftigede i virksomheden, men uden for de deltidsbeskaeftigedes individuelle arbejdstid, mens fuldtidsbeskaeftigede personaleudvalgsmedlemmer faar en godtgoerelse svarende til deres arbejdstid, naar de deltager i de samme kurser.
22 Indledningsvis bemaerkes, at det i princippet er i strid med traktatens artikel 119 at afskaere deltidsbeskaeftigede fra visse fordele, naar det forholder sig saaledes, at der procentvis er betydeligt flere kvinder end maend, der arbejder paa deltid. Dette gaelder dog ikke, naar forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.
23 Med hensyn til lignende nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede har Domstolen i de ovennaevnte sager, Boetel-sagen og Lewark-sagen, fastslaaet dels, at de i princippet indebar en forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere, der var i strid med traktatens artikel 119 og direktivet, dels, at medlemsstaten dog har adgang til at godtgoere, at lovgivningen er begrundet i objektive forhold, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.
24 Det foelger af fast retspraksis, at selv om det i en praejudiciel sag er den nationale ret, som skal tage stilling til, om der i den konkrete sag foreligger saadanne objektive forhold, er Domstolen, hvis opgave det er at give den nationale ret fyldestgoerende svar, kompetent til paa grundlag af det i hovedsagen oplyste samt de for Domstolen afgivne skriftlige og mundtlige indlaeg at vejlede den nationale ret paa en saadan maade, at denne kan traeffe sin afgoerelse (jf. bl.a. dom af 30.3.1993, sag C-328/91, Thomas m.fl., Sml. I, s. 1247, praemis 13).
25 Den tyske regering har anfoert, at hvis der foreligger forskelsbehandling, er den begrundet i princippet om, at arbejdet som personaleudvalgsmedlem er et uloennet hverv, hvilket skal sikre medlemmernes uafhaengighed. Arbejdets uloennede karakter og forbuddet mod, at der ydes nogen fordel eller paalaegges nogen byrde som foelge af arbejdet, skal sikre denne uafhaengighed. Herved skal det saaledes sikres, at beslutningen om at stille op til valg til personaleudvalg traeffes ud fra en almen interesse og ikke for at opnaa en oekonomisk fordel.
26 Det fremgaar endvidere af ovennaevnte dom i Lewark-sagen, at Bundesarbeitsgericht vedroerende lignende bestemmelser om bedriftsraad har lagt til grund, at den tyske lovgivers oenske om at prioritere udvalgsmedlemmernes uafhaengighed hoejere end den oekonomiske tilskyndelse til at paatage sig disse hverv ° saaledes som dette oenske har fundet udtryk i de paagaeldende bestemmelser ° er et socialpolitisk maal.
27 Et saadant socialpolitisk maal har i sig selv intet at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen. Det kan nemlig ikke bestrides, at personaleudvalgenes arbejde fremmer harmoniske arbejdsforhold i virksomhederne, saerligt ved at sikre, at medarbejdernes interesser repraesenteres. OEnsket om at sikre udvalgsmedlemmernes uafhaengighed udgoer saaledes ogsaa et legitimt socialpolitisk maal.
28 Det bemaerkes, at saafremt en medlemsstat kan godtgoere, at de valgte midler tjener til at opfylde et noedvendigt maal i dens socialpolitik, er egnede til at naa det forfulgte maal og er noedvendige hertil, medfoerer alene den omstaendighed, at lovbestemmelsen rammer flere kvindelige end mandlige arbejdstagere, ikke, at der er tale om en overtraedelse af artikel 119 og direktivet (jf. dom af 24.2.1994, sag C -343/92, Roks m.fl., Sml. I, s. 571, og af 14.12.1995, sag C-444/93, Megner og Scheffel, Sml. I, s. 4741).
29 Det paahviler den forelaeggende ret paa baggrund af alle relevante oplysninger og under hensyn til, om det er muligt at naa det paagaeldende socialpolitiske maal med andre midler, at vurdere, om den omtvistede forskelsbehandling er egnet til at naa det paagaeldende maal og noedvendig hertil.
30 Den forelaeggende ret skal herved ° som Domstolen har udtalt i praemis 25 i Boetel-dommen ° tage i betragtning, at bestemmelser som de omtvistede kan afholde deltidsbeskaeftigede, hvoraf kvinder ubestrideligt udgoer langt stoerstedelen, fra at paatage sig hverv som medlemmer af personaleudvalg eller fra at erhverve sig kundskaber, der er noedvendige for dette arbejde, hvilket medfoerer, at denne arbejdstagerkategori faar vanskeligere ved at opnaa kvalificerede repraesentanter i personaleudvalgene.
31 Heraf foelger, at saafremt der er et vaesentligt stoerre antal kvinder end maend blandt de deltidsbeskaeftigede, er forbuddet i artikel 119 og direktivet mod indirekte forskelsbehandling med hensyn til loen til hinder for en national lovgivning, som ° uden at den er egnet til og noedvendig for at naa et legitimt socialpolitisk maal ° indebaerer, at den godtgoerelse, deltidsbeskaeftigede personaleudvalgsmedlemmer skal have af arbejdsgiveren, begraenses til kun at omfatte deres individuelle arbejdstid, naar de deltager i kurser, der giver de noedvendige kundskaber for at udfoere personaleudvalgsarbejdet, og som finder sted inden for arbejdstiden for fuldtidsbeskaeftigede i virksomheden, men ud over de deltidsbeskaeftigedes individuelle arbejdstid, mens fuldtidsbeskaeftigede personaleudvalgsmedlemmer faar en godtgoerelse svarende til deres arbejdstid, naar de deltager i de samme kurser.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
32 De udgifter, der er afholdt af den tyske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Arbeitsgericht Bremen ved kendelse af 5. maj 1993, for ret:
1) Den godtgoerelse, som ydes mandlige eller kvindelige arbejdstagere for deltagelse i en efter loven oprettet arbejdstagerrepraesentation, er loen som omhandlet i EOEF-traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder.
2) Saafremt der er et vaesentligt stoerre antal kvinder end maend blandt de deltidsbeskaeftigede, er forbuddet i traktatens artikel 119 og direktiv 75/117 mod indirekte forskelsbehandling med hensyn til loen til hinder for en national lovgivning, som ° uden at den er egnet til og noedvendig for at naa et legitimt socialpolitisk maal ° indebaerer, at den godtgoerelse, deltidsbeskaeftigede personaleudvalgsmedlemmer skal have af arbejdsgiveren, begraenses til kun at omfatte deres individuelle arbejdstid, naar de deltager i kurser, der giver de noedvendige kundskaber for at udfoere personaleudvalgsarbejdet, og som finder sted inden for arbejdstiden for fuldtidsbeskaeftigede i virksomheden, men ud over de deltidsbeskaeftigedes individuelle arbejdstid, mens fuldtidsbeskaeftigede personaleudvalgsmedlemmer faar en godtgoerelse svarende til deres arbejdstid, naar de deltager i de samme kurser.