CELEX: 62002CJ0030
Perusteettoman edun palauttaminen
Kanteen nostamiselle asetettu 90 päivän määräaika
Tehokkuusperiaate

Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa on 27.12.2001 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen
4.2.2002, esittänyt EY 234 artiklan nojalla kolme ennakkoratkaisukysymystä perusteettoman edun palautusta koskevan yhteisön
oikeuden tulkinnasta.
Nämä kysymykset on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Recheio – Cash & Carry SA (jäljempänä Recheio) ja Fazenda Pública
/ Registo Nacional de Pessoas Colectivas (valtionkassa / kansallinen oikeushenkilörekisteri) ja joka koskee Recheion 22.5.1989
annetulla asetuksella nro 366/89 (Diário da República I, A‑sarja, nro 117, 22.5.1989) hyväksytyn kansallisen oikeushenkilörekisterin
maksutaulukon 3 §:n 4 momentin nojalla suorittamien rekisteröintimaksujen palauttamista.

Pääasia ja asiaa koskevat oikeussäännöt
Recheio korotti Lissabonissa 5.11.1997 päivätyllä julkisen notaarin vahvistamalla asiakirjalla osakepääomansa 100 000 000
Portugalin escudosta (PTE) 1 000 000 000 PTE:oon.
Se antoi rekisteröitäväksi 4.3.1998 kyseisen osakepääoman korotuksen kansallisessa oikeushenkilörekisterissä. Siltä vaadittiin
kansallisen oikeushenkilörekisterin maksutaulukon 3 §:n 4 momentin nojalla 2 251 000 PTE:n suuruinen rekisteröintimaksu, jonka
se maksoi samana päivänä.
Recheio nosti 11.7.2001 Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboassa vahvistuskanteen, joka koski 2 250 000 PTE:n
suuruisen summan palauttamista. Se korosti, että maksu oli peritty yhteisön oikeuden, erityisesti pääoman hankinnasta kannettavista
välillisistä veroista 17 päivänä heinäkuuta 1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY (EYVL L 249, s. 25) 10 artiklan
c alakohdan ja 12 artiklan 1 kohdan e alakohdan, vastaisesti.
Recheio perusti vaatimuksensa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan, kun maksu, joka on suoritettava pääomayhtiön
osakepääoman korotuksen rekisteröinnistä kansalliseen oikeushenkilörekisteriin, on direktiivissä tarkoitettu vero, se on periaatteessa
kielletty direktiivin 69/335 10 artiklan c alakohdan perusteella (ks. mm. asia C‑56/98, Modelo, tuomio 29.9.1999, Kok. 1999,
s. I‑6427 ja asia C‑134/99, IGI, tuomio 26.9.2000, Kok. 2000, s. I‑7717, 25 kohta).
Tribunal Tributário de Primeira Instância luokitteli kanteen uudelleen katsoen, että Recheion nostama kanne on kumoamiskanne.
Sen mukaan kyseinen kanne olisi pitänyt nostaa 90 päivän määräajan kuluessa ”maksun vapaaehtoisen suoritusajan päättymisestä”
23.4.1991 annetulla asetuksella (Decreto-Lei) nro 154/91 (Diário da República I, A‑sarja, nro 94, 23.4.1991) hyväksytyn Código
de Processo Tributárion (verotusmenettelysäännöstö, jäljempänä CPT) 123 §:n mukaisesti, jota vastaa nykyisin 26.10.1999 annetulla
asetuksella (Decreto-Lei) nro 433/99 (Diário da República I, A‑sarja, nro 250, 26.10.1999) hyväksytyn ja Código de Procédimento
e Processo Tributáriosta 5.6.2001 annetulla lailla nro 15/2001 (Diário da República I, A‑sarja, nro 130, 5.6.2001) muutetun
Código de Procédimento e Processo Tributárion (verotusmenettelyä ja verotusriitoja koskeva säännöstö; jäljempänä CPPT) 102 §.
Tribunal Tributário de Primeira Instância totesi, että kumoamiskanteen nostamiselle asetettu 90 päivän määräaika ei yhtäältä
saa olla epäedullisempi kuin kansalliseen oikeuteen perustuvissa maksun palauttamista koskevissa kanteissa sovellettavat määräajat,
eikä se toisaalta saa olla sellainen, että yhteisön oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta
tai suhteettoman vaikeaa.
Se totesi, että kyseessä olevaa määräaikaa sovelletaan kaikkiin veronmaksua koskeviin vaatimuksiin riippumatta siitä, perustuvatko
ne yhteisön oikeuteen vaiko kansalliseen lainsäädäntöön.
Tässä tilanteessa Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa päätti lykätä asian käsittelyä esittääkseen yhteisöjen
tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko yhteisön oikeuden vastaisena pidettävä sitä, että jäsenvaltio vahvistaa yhteisön oikeuden vastaisesti kannetun maksun
palauttamista koskevien kanteiden nostamiselle 90 päivän vanhentumisajan, joka alkaa kulua maksun vapaaehtoisen suoritusajan
päättymisestä, jos tällä tehdään takaisinsaantioikeuden käyttäminen suhteettoman vaikeaksi?
2)      Jos vastaus edelliseen kysymykseen on myöntävä, millaista vähimmäismääräaikaa pidetään suhteettoman vaikeaksi tekemistä koskevan
kiellon mukaisena?
3)      Millaisia perusteita on sovellettava tämän määräajan vahvistamisessa?”

Pyyntö aloittaa käsittely uudelleen
Recheio on yhteisöjen tuomioistuimeen 23.1.2004 toimittamallaan hakemuksella pyytänyt, että julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen
johdosta aloitettaisiin uudelleen suullinen käsittely. Recheio korostaa, että julkisasiamiehen ratkaisuehdotus perustuu ilmeisen
virheelliselle Portugalin lainsäädännön tulkinnalle, jonka mukaan kyseessä oleva vanhentumisaika ei olisi ollut 90 päivän,
vaan viiden ja puolen kuukauden mittainen.
Tämän osalta on muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin voi omasta aloitteestaan tai julkisasiamiehen ehdotuksesta tai
myös asianosaisten pyynnöstä määrätä työjärjestyksensä 61 artiklan mukaisesti suullisen käsittelyn aloitettavaksi uudelleen,
jos se katsoo, että sillä ei ole riittävästi tietoa asiasta tai että asia olisi ratkaistava sellaisen väitteen perusteella,
josta asianosaiset eivät ole saaneet tilaisuutta lausua (ks. mm. asia C‑299/99, Philips, tuomio 18.6.2002, Kok. 2002, s. I‑5475,
20 kohta; asia C‑184/01 P, Hirschfeldt v. Euroopan ympäristökeskus, tuomio 7.11.2002, Kok. 2002, s. I‑10173, 30 kohta ja asia
C‑209/01, Schilling ja Fleck-Schilling, tuomio 13.11.2003, 19 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Koska kumpikaan esimerkkitapauksista ei sovellu esillä olevaan asiaan, yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että tässä tapauksessa
ei ole syytä määrätä suullista käsittelyä aloitettavaksi uudelleen. Näin ollen tällainen käsittelyn uudelleen aloittamista
koskeva pyyntö on hylättävä.

Ennakkoratkaisukysymykset
Kysymyksillään, joita on käsiteltävä yhdessä, kansallinen tuomioistuin kysyy lähinnä, onko yhteisön oikeuden tehokkuusperiaatteen
vastaista vahvistaa 90 päivän preklusiivinen määräaika, joka alkaa kulua maksun vapaaehtoisen suoritusajan päättymisestä,
kun on kyse yhteisön oikeuden vastaisesti kannetun maksun palauttamista koskevasta vaatimuksesta.
On muistutettava, että jäsenvaltioilla on pääsääntöisesti velvollisuus palauttaa yhteisön oikeuden vastaisesti kannetut verot
tai perityt maksut (ks. yhdistetyt asiat C‑192/95–C‑218/95, Comateb ym., tuomio 14.1.1997, Kok. 1997, s. I‑165, 20 kohta).
Tämän osalta yhteisöjen tuomioistuin on myös todennut useasti, että aiheettomasti maksettujen verojen ja maksujen palauttamiseen
liittyvä ongelma ratkaistaan eri tavalla eri jäsenvaltioissa ja jopa saman jäsenvaltion sisällä kulloinkin kyseessä olevien
vero‑ ja maksulajien mukaan. Tietyissä tapauksissa tämän tyyppisiin riitauttamisiin tai vaatimuksiin sovelletaan laissa säädettyjä
muotoa ja määräaikaa koskevia edellytyksiä sekä veroviranomaisille tehtyjen oikaisuvaatimusten että tuomioistuinmenettelyjen
osalta. Toisissa tapauksissa aiheettomasti maksettujen maksujen palauttamista koskevat vaatimukset on puolestaan saatettava
yleisten tuomioistuinten käsiteltäviksi erityisesti perusteettoman edun palautusta koskevien kanteiden muodossa, ja kyseiset
vaatimukset voidaan esittää eripituisten määräaikojen kuluessa ja tietyissä tapauksissa yleisten vanhentumisaikojen kuluessa
(ks. mm. asia C‑343/96, Dilexport, tuomio 9.2.1999, Kok. 1999, s. I‑579, 24 kohta).
Se, että kansalliset järjestelmät poikkeavat tällä tavalla toisistaan, johtuu erityisesti siitä, ettei yhteisö ole antanut
säännöksiä perusteettomasti kannettujen kansallisten verojen ja maksujen palauttamisesta. Tällaisessa tilanteessa kunkin jäsenvaltion
sisäisessä oikeusjärjestyksessä voidaan määrittää toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja
varten, joilla pyritään turvaamaan yhteisön oikeuteen perustuvat oikeussubjektien oikeudet; edellytyksenä tältä osin on kuitenkin
se, että nämä menettelysäännöt eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen
oikeuteen perustuvia kanteita (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että yhteisön oikeudessa vahvistettujen
oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (ks. mm. asia C‑231/96, Edis,
tuomio 15.9.1998, Kok. 1998, s. I‑4951, 34 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on todennut tämän viimeksi mainitun periaatteen osalta, että yhteisön oikeuden mukaista on se, että
oikeussuojakeinojen käyttämiselle vahvistetaan vaateiden vanhentumiseksi kohtuulliset määräajat, joilla edistetään sekä asianomaista
maksuvelvollista että kyseistä viranomaista suojaavaa oikeusvarmuutta (em. asia Edis, tuomion 35 kohta).
Tässä tapauksessa CPT:n 123 §:ssä, joka on korvattu CPPT:n 102 §:n 1 momentin a kohdalla, määrätään kumoamiskanteen nostamiselle
90 päivän preklusiivinen määräaika, joka alkaa kulua maksun vapaaehtoisesta suorittamisesta, sen päätöksen kumoamiseksi, jolla
kyseinen maksu on vahvistettu.
Vaikka edellä mainittu asia Edis koski preklusiivista kolmen vuoden määräaikaa, joka alkaa kulua maksun suorituspäivästä,
eli selvästi pidempää määräaikaa kuin pääasiassa, kyseisessä asiassa annetusta tuomiosta ja yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta
oikeuskäytännöstä seuraa myös, että jäsenvaltiot voivat määrätä pidempiä tai lyhyempiä määräaikoja perusteettoman edun palauttamiselle,
kunhan niistä ei seuraa, että yhteisön oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman
vaikeaa.
Tässä tapauksessa 90 päivän määräaikaa, joka alkaa kulua maksun vapaaehtoisen suoritusajan päättymisestä, on pidettävä riittävänä
siihen, että verovelvollinen voi päättää kumoamiskanteen nostamisesta asiaan perehtyneenä ja koota yhteen tätä varten kaikki
tarpeelliset tosiseikat ja oikeudelliset seikat.
Kuten julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen 41 kohdasta ilmenee, tätä määräaikaa voidaan pitää kohtuullisena verrattaessa sitä
pituudeltaan samankaltaisiin määräaikoihin useiden muiden jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä.
Recheion argumenttiin, jonka mukaan tällainen määräaika ei ole hyväksyttävä, sikäli kuin Portugalin tasavalta ei ollut pannut
direktiiviä 69/335 täytäntöön maksun suoritushetkellä, vaan vasta kun kaksi vuotta oli kulunut tuomion antamisesta edellä
mainitussa asiassa Modelo, on todettava, että yhteisön oikeuden vastaista ei ole se, että jäsenvaltio, joka ei ole pannut
asianmukaisesti täytäntöön direktiiviä 69/335, hylkää direktiivin vastaisesti kannettujen verojen tai maksujen palauttamista
koskevat vaatimukset vetoamalla kansalliseen preklusiiviseen määräaikaan. Toisaalta sillä, että yhteisöjen tuomioistuin on
antanut ennakkoratkaisutuomion kyseessä olevan yhteisön oikeussäännön tulkinnasta, ei lähtökohtaisesti ole tältä osin merkitystä
(ks. mm. em. asia Edis, tuomion 20 ja 47 kohta).
Recheion sen argumentin osalta, että kyseessä oleva määräaika ei ole perusteltu sikäli kuin verohallinnolla on käytettävissään
merkittävämpiä määräaikoja, kun se tekee päätöksen veron määräämisestä verovelvolliselle sekä kun se tarkistaa tekemäänsä
verotuspäätöstä viran puolesta, riittää kun todetaan, että tämä seikka ei tarkoita, että pääasiassa kyseessä oleva 90 päivän
määräaika olisi tehokkuusperiaatteen kannalta riittämätön. Määräajoilla, joita verohallinnolla on käytettävissään verotustoimivaltansa
käyttämiseksi, on toisaalta yleensä toisia tavoitteita kuin määräajalla kumoamiskanteen nostamisessa.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta kansallisesta preklusiivisesta määräajasta
ei seuraa, että yhteisön oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.
Näin ollen Tribunal Tributário de Primeira Instâncian esittämiin kysymyksiin on vastattava, että ei ole yhteisön oikeuden
tehokkuusperiaatteen vastaista vahvistaa 90 päivän preklusiivinen määräaika, joka alkaa kulua maksun vapaaehtoisen suoritusajan
päättymisestä, kun on kyse yhteisön oikeuden vastaisesti kannetun maksun palauttamista koskevasta vaatimuksesta.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Portugalin hallitukselle ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja
ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa
tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen
korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboan 27.12.2001 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset
seuraavasti:
Yhteisön oikeuden tehokkuusperiaatteen vastaista ei ole vahvistaa 90 päivän preklusiivinen määräaika, joka alkaa kulua maksun
vapaaehtoisen suoritusajan päättymisestä, kun on kyse yhteisön oikeuden vastaisesti kannetun maksun palauttamista koskevasta
vaatimuksesta.
Jann
La Pergola
von Bahr
Silva de Lapuerta

Lenaerts
Julistettiin Luxemburgissa 17 päivänä kesäkuuta 2004.
R. Grass

P. Jann
kirjaaja

ensimmäisen jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: portugali.