CELEX: 62007CJ0297
Konventionen om tillämpning av Schengenavtalet
Artikel 54
Principen ’ne bis in idem’
Tillämpningsområde
Utevarodom avseende samma gärning
Begreppet ’person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom’
Nationella processrättsliga bestämmelser
Begreppet ’straff som inte längre kan verkställas

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska republiken om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna (
EGT L 239, 2000, s. 19
), som undertecknades i Schengen (Luxemburg) den 19 juni 1990 (nedan kallad tillämpningskonventionen).
Begäran har framställts i ett brottmål, i vilket åtal för mord väcktes den 11 december 2002 i Tyskland mot den tyska medborgaren Klaus Bourquain, trots att ett brottmål som en domstol i en annan medlemsstat har handlagt avseende samma gärning och samma person redan har lett fram till en fällande dom, som meddelades i den tilltalades utevaro den 26 januari 1961.
Tillämpliga bestämmelser
EU-rätten
Enligt artikel 1 i protokollet om införlivande av Schengenregelverket inom Europeiska unionens ramar, vilket fogats till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen genom Amsterdamfördraget (nedan kallat protokollet), har tretton medlemsstater i Europeiska unionen, däribland Förbundsrepubliken Tyskland och Republiken Frankrike, bemyndigats att upprätta ett närmare samarbete sinsemellan inom tillämpningsområdet för Schengenregelverket, såsom detta definieras i bilagan till nämnda protokoll.
Schengenregelverket består enligt denna definition bland annat av avtalet mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska republiken, om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, vilket undertecknades i Schengen den 14 juni 1985 (
EGT L 239, 2000, s. 13
) och av tillämpningskonventionen.
Europeiska unionens råd antog den 20 maj 1999, med tillämpning av artikel 2.1 andra stycket andra meningen i protokollet, beslut 1999/436/EG om fastställande, i enlighet med relevanta bestämmelser i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen och Fördraget om Europeiska unionen, av rättslig grund för samtliga bestämmelser och beslut som utgör Schengenregelverket (
EGT L 176, s. 17
). Av artikel 2 i detta beslut, jämförd med bilaga A, följer att rådet har valt artiklarna 34 EU och 31 EU som rättslig grund för bestämmelserna i artiklarna 54–58 i tillämpningskonventionen.
I artikel 54 i tillämpningskonventionen, som ingår i kapitel 3, som har rubriken ”Principen ’ne bis in idem’ (icke två gånger i samma sak)”, som i sin tur ingår i avdelning III i nämnda konvention med rubriken ”Polis och säkerhet”, föreskrivs följande:
”En person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom hos en avtalsslutande part, får inte åtalas för samma gärning av en annan part, under förutsättning att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagarna hos den part hos vilken avkunnandet ägt rum.”
I artikel 57.1 och 57.2 i tillämpningskonventionen föreskrivs följande:
”1.   Om en avtalsslutande part åtalar en person för ett brott och de behöriga myndigheterna hos denna part har skäl att anta att åtalet avser samma gärning som personen redan dömts för av en annan part, ska myndigheterna i fråga, om skäl föreligger, göra en framställning om upplysningar av betydelse för ärendet till de behöriga myndigheterna hos den part på vars territorium den misstänkte redan dömts.
2.   Den begärda informationen ska överlämnas snarast möjligt och ska beaktas när det gäller vilka fortsatta åtgärder som ska vidtas i den pågående rättegången.”
I artikel 58 i tillämpningskonventionen föreskrivs följande:
”Bestämmelserna ovan ska inte utesluta tillämpning av mer vittgående nationella bestämmelser avseende principen ’ne bis in idem’ i samband med rättsliga avgöranden som meddelats i främmande stat.”
Avseende det territoriella tillämpningsområdet för artiklarna 54–58 i tillämpningskonventionen framgår det av artikel 6 i beslut 1999/436 att detta tillämpningsområde fastställs i artikel 138 i tillämpningskonventionen. I denna sistnämnda artikel fastslås följande:
”Bestämmelserna i [tillämpningskonventionen] ska vad beträffar Frankrike endast tillämpas på dess europeiska territorium.
…”
Det framgår av informationen rörande tidpunkten för Amsterdamfördragets ikraftträdande, offentliggjord i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
av den 1 maj 1999 (
EGT L 114, s. 56
), att Förbundsrepubliken Tyskland har avgett en förklaring enligt artikel 35.2 EU, genom vilken den har godtagit domstolens behörighet att meddela förhandsavgörande i enlighet med artikel 35.3 b EU.
Den nationella rätten
I artikel 120 sjunde till nionde styckena i militärlagen för den franska armén (code de justice militaire pour l’armée de terre français) (JORF av den 15 mars 1928), i dess lydelse av den 26 januari 1961 (nedan kallad militärlagen), föreskrivs följande:
”Dom i ordinarie form, som meddelats i den tilltalades utevaro, … delges den person som dömts i sin utevaro personligen eller i personens hemvist.
Den i sin utevaro dömda personen kan överklaga domen inom fem dagar från och med denna delgivning. Om tidsfristen löper ut utan att domen har överklagats ska domen anses kontradiktorisk.
Om delgivning inte har skett eller om det inte följer av handlingarna om verkställighet av domen att den dömda personen har fått kännedom om den, kan överklagande ske till dess att påföljdspreskription inträtt.”
I artikel 121 i nämnda lag, i dess lydelse vid tidpunkten för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, föreskrivs genom hänvisning till artikel 639 i den franska straffprocesslagen (code de procédure pénale), att ett straff inte ska verkställas om den i sin utevaro dömda personen påträffas innan påföljdspreskription har inträtt. I stället inleds ett nytt förfarande i den tilltalades närvaro.
Enligt artikel 763 i straffprocesslagen är preskriptionstiden 20 år för verkställande av ett sådant straff som avses i artiklarna 120 nionde stycket och 121 i nämnda militärlag.
I artikel 1 i lag nr 68-697 av den 31 juli 1968 om amnesti (loi n
o
68-697, du 31 juillet 1968, portant amnistie) (JORF av den 2 augusti 1968, s. 7521) (nedan kallad lag nr 68-697 om amnesti) som ingår i avdelning I i denna lag, med rubriken ”Allmän amnesti för samtliga brott som begåtts i samband med händelserna i Algeriet”, föreskrivs följande:
”Fullständig amnesti beviljas för samtliga brott som begåtts i samband med händelserna i Algeriet.
Samtliga brott som militär personal i tjänst i Algeriet har begått under den period som avses i första stycket i denna artikel anses ha begåtts i samband med händelserna i Algeriet.”
I artikel 4.1 i nämnda lag fastslås att följderna av amnestin som föreskrivs i denna lag bestäms i artiklarna 9–16 i lag nr 66-396 av den 17 juni 1966 om amnesti för brott mot statens säkerhet eller brott som begåtts i samband med händelserna i Algeriet (loi n
o
66-396, du 17 juin 1966, portant amnistie d’infractions contre la sûreté de l’État ou commises en relation avec les événements d’Algérie) (JORF av den 18 juni 1966, s. 4915) (nedan kallad lag nr 66-396).
I artikel 9 i lag nr 66-396 föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar den fällande domens giltighet medför amnestin påföljdseftergift för samtliga straff och övriga påföljder, i synnerhet utvisning liksom därmed sammanhängande förlust av rättsförmåga eller förverkande. Gärningsmannen ska åter anses omfattas av en eventuell tidigare villkorlig dom.”
I artikel 15 i nämnda lag föreskrivs följande:
”Det är förbjudet för samtliga personer som i tjänsten fått kännedom om fällande domar … som undanröjts genom amnesti, att i någon som helst form erinra om dessa eller att låta sådana domar kvarstå i någon som helst handling. Originalhandlingarna av domar och beslut undantas emellertid från detta förbud.”
Bakgrund till brottmålet och tolkningsfrågan
Den 26 januari 1961 i Bône (Algeriet) dömdes Klaus Bourquain, soldat i den franska främlingslegionen, i sin utevaro, för desertering och mord till dödsstraff av ständiga militärdomstolen i Zone Est Constantinoise.
Med tillämpning av den franska militärlagen fann denna domstol det styrkt att Klaus Bourquain den 4 maj 1960, i samband med ett försök att desertera vid gränsen mellan Algeriet och Tunisien, genom ett skott från ett eldvapen, dödade en annan främlingslegionär, även han tysk medborgare, som försökte hindra honom från att desertera.
Klaus Bourquain flydde till Tyska demokratiska republiken och delgavs inte utevarodomen. Straffet som ådömdes i nämnda dom kunde således inte verkställas.
Därefter inleddes inga andra straffrättsliga förfaranden mot Klaus Bourquain vare sig i Frankrike eller i Algeriet. I Frankrike har vidare amnesti beviljats genom ovannämnda lagar för samtliga brott som har begåtts i samband med kriget i Algeriet. I Förbundsrepubliken Tyskland däremot inleddes en förundersökning mot honom avseende samma gärning och år 1962 tillsändes myndigheterna i före detta Tyska demokratiska republiken en arresteringsorder som de vägrade att verkställa.
I slutet av år 2001 upptäcktes det att Klaus Bourquain bodde i området Regensburg (Tyskland). Den 11 december 2002 väckte Staatsanwaltschaft Regensburg (åklagaren i Regensburg) åtal mot honom för mord, avseende samma gärning, vid den hänskjutande domstolen, i enlighet med artikel 211 i den tyska strafflagen.
Under dessa förhållanden gjorde den hänskjutande domstolen genom skrivelse av den 17 juli 2003 en framställning om upplysningar till det franska justitieministeriet enligt artikel 57.1 i tillämpningskonventionen. Den hänskjutande domstolen ville få klarlagt huruvida domen som ständiga militärdomstolen i Zone Est Constantinoise meddelade den 26 januari 1961 utgjorde hinder mot ett nytt förfarande i Tyskland avseende samma gärning, på grund av förbudet mot dubbla straffrättsliga förfaranden som föreskrivs i artikel 54 i tillämpningskonventionen.
Åklagaren vid Tribunal aux armées de Paris besvarade denna framställning om upplysningar och framhöll följande:
”Den utevarodom som meddelades den 26 januari 1961 mot [Klaus Bourquain] har vunnit rättskraft. Domen om dödsstraff vann laga kraft år 1981. Eftersom påföljdspreskription inom straffrätten inträffar efter 20 år i fransk rätt, kan domen inte längre verkställas i Frankrike.”
Den hänskjutande domstolen inhämtade vidare ett yttrande från Max-Planck-Institut für ausländisches und internationales Strafrecht (Max Planck-institutet för utländsk och internationell straffrätt) om tolkningen av artikel 54 i tillämpningskonventionen vid sådana omständigheter som föreligger i målet vid den nationella domstolen. I ett yttrande av den 9 maj 2006 kom detta institut fram till slutsatsen att villkoren för att tillämpa artikel 54 i tillämpningskonventionen var uppfyllda i målet vid den nationella domstolen trots att domen inte var direkt verkställbar på grund av speciella processrättsliga bestämmelser i fransk rätt. Av denna anledning kunde inte något nytt straffrättsligt förfarande inledas mot Klaus Bourquain. Institutet vidhöll sin ståndpunkt i en skrivelse av den 14 februari 2007, när det tillfrågades om kompletterande upplysningar.
Landgericht Regensburg ansåg att artikel 54 i tillämpningskonventionen skulle kunna tolkas så att den första domen som en avtalsslutande stat har meddelat måste ha varit verkställbar åtminstone vid någon tidpunkt för att utgöra hinder för en annan avtalsslutande stat att väcka ett nytt åtal, och beslutade således att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Gäller förbudet, enligt vilket en person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom hos en avtalsslutande part inte får åtalas för samma gärning av en annan avtalsslutande part, om det straff som dömts ut mot denna person aldrig har kunnat verkställas enligt rättsordningen i den stat hos vilken avkunnandet har ägt rum?”
Domstolens behörighet
Det ska inledningsvis erinras om att domstolen, såsom det framgår av punkt 10 i förevarande dom, enligt artikel 35 EU är behörig att tolka tillämpningskonventionen.
Vidare ska det framhållas att artikel 54 i tillämpningskonventionen är tillämplig i tiden (
ratione temporis
) på ett brottmål som det som är för handen vid den hänskjutande domstolen. Även om det är riktigt att tillämpningskonventionen ännu inte hade trätt i kraft i Frankrike när det första avgörandet mot Klaus Bourquain meddelades av en behörig domstol i denna stat, var den däremot i kraft i de två berörda staterna när den domstol vid vilken ett andra förfarande inletts bedömde huruvida villkoren för att tillämpa principen
ne bis in idem
var uppfyllda, vilket föranledde förevarande begäran om förhandsavgörande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juli 2007 i mål
C-367/05, Kraaijenbrink, REG 2007, s. I-6619
, punkt 22).
Såvitt avser det territoriella tillämpningsområdet för artiklarna 54–58 i tillämpningskonventionen ska det framhållas att även om artikel 54 i tillämpningskonventionen, såsom framgår av artikel 6 i beslut 1999/436 jämförd med artikel 138 i tillämpningskonventionen, aldrig har varit tillämplig på det algeriska territoriet, där det första avgörandet mot Klaus Bourquain meddelades, beror tillämpningen av nämnda artikel 54, under sådana särskilda omständigheter som kännetecknar nämnda avgörande, inte på var denna dom meddelades. Det som är avgörande är att domen har meddelats av en behörig rättslig myndighet i en stat som har blivit en avtalsslutande part i tillämpningskonventionen.
Såsom Europeiska gemenskapernas kommission har framhållit föreskrivs det inte i artikel 54 i tillämpningskonventionen att den berörda personen nödvändigtvis ska ha dömts på de avtalsslutande parternas territorium. Denna bestämmelse, som har till syfte att skydda en person, beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom, mot ett nytt åtal för samma gärning, kan inte tolkas så att artiklarna 54–58 i tillämpningskonventionen aldrig är tillämpliga på personer som har dömts av en avtalsslutande part som har utövat sin domsrätt utanför det territorium som omfattas av denna konvention.
I detta avseende ska det framhållas att ständiga militärdomstolen i Zone Est Constantinoise var en fransk domstol som tillämpade de aktuella bestämmelserna i fransk rätt när den dömde Klaus Bourquain den 26 januari 1961.
Det ska dessutom tilläggas att Förbundsrepubliken Tyskland enligt artikel 58 i tillämpningskonventionen i vart fall kan tillämpa mer vittgående nationella bestämmelser avseende principen
ne bis in idem
. De avtalsslutande parterna får således tillämpa denna princip på andra rättsliga avgöranden än de som omfattas av tillämpningsområdet för nämnda artikel 54 (se, avseende förfaranden som medför att allmänt åtal inte längre kan väckas, dom av den 11 februari 2003 i de förenade målen
C-187/01 och C-385/01, Gözütok och Brügge, REG 2003, s. I-1345
, punkt 45).
Prövning av tolkningsfrågan
Den nationella domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida principen
ne bis in idem
som föreskrivs i artikel 54 i tillämpningskonventionen kan tillämpas på ett straffrättsligt förfarande som har inletts i en avtalsslutande stat mot en tilltalad, beträffande vilken fråga om ansvar redan prövats genom lagakraftägande dom i en annan avtalsslutande stat för samma gärning, trots att det straff som dömts ut mot denna person aldrig har kunnat verkställas enligt rättsordningen i den stat hos vilken avkunnandet har ägt rum.
Det ska inledningsvis framhållas, för det första, såsom kommissionen har gjort gällande i sina skriftliga synpunkter, att en utevarodom i princip också kan omfattas av tillämpningsområdet för artikel 54 i tillämpningskonventionen och således utgöra ett processrättsligt hinder mot att ett nytt förfarande inleds.
Det framgår nämligen av själva ordalydelsen i artikel 54 i tillämpningskonventionen att utevarodomar inte utesluts från artikelns tillämpningsområde, eftersom villkoret för att denna artikel 54 ska kunna tillämpas endast är att en avtalsslutande part har prövat frågan om ansvar genom lagakraftägande dom.
Det ska vidare erinras om att det inte krävs en harmonisering eller en tillnärmning av den straffrättsliga lagstiftningen i medlemsstaterna vad gäller utevarodomar för att artikel 54 i konventionen ska kunna tillämpas (se, för ett liknande resonemang, avseende förfaranden som medför att åtal inte längre kan väckas, domen i de ovannämnda förenade målen Gözütok och Brügge, punkt 32).
Artikel 54 i tillämpningskonventionen innebär därför, oavsett om artikeln tillämpas på en utevarodom som meddelats i enlighet med en avtalsslutande stats nationella lagstiftning eller på en ordinär dom, med nödvändighet att det råder ett ömsesidigt förtroende mellan de avtalsslutande staterna vad gäller deras respektive straffrättsliga system och att var och en av dem godtar att gällande straffrättsliga bestämmelser i övriga avtalsslutande stater tillämpas, även om en tillämpning av den egna nationella rätten skulle leda till ett annat resultat (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Gözütok och Brügge, punkt 33).
För det andra ska det, såsom flera medlemsstater och kommissionen har gjort gällande i sina skriftliga yttranden, kontrolleras att den utevarodom som ständiga militärdomstolen i Zone Est Constantinoise meddelade är en ”lagakraftägande” dom i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen, med hänsyn till att det inte är möjligt att omedelbart verkställa det utdömda straffet på grund av att det enligt fransk rätt krävs en ny rättegång för det fall den i sin utevaro dömda personen skulle påträffas, denna gång i vederbörandes närvaro.
I detta avseende hyser den tjeckiska och den ungerska regeringen tvivel om huruvida den ständiga domstolens dom utgör ett absolut hinder mot att väcka åtal, just på grund av denna skyldighet att inleda ett nytt förfarande om den i sin utevaro dömda personen skulle anhållas.
Den omständigheten att förfarandet som ledde fram till en utevarodom enligt fransk rätt skulle ha medfört att förfarandet återupptogs, om Klaus Bourquain hade påträffats medan påföljdspreskriptionstiden löpte och före amnestin, det vill säga mellan den 26 januari 1961 och den 31 juli 1968, utesluter emellertid inte i sig att den fällande utevarodomen ändå kvalificeras som lagakraftägande dom i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen.
För att uppfylla syftet med artikel 54 i tillämpningskonventionen, vilket är att säkerställa att en person inte kan åtalas för samma gärning i flera avtalsslutande stater på grund av att han utövat sin rätt till fri rörlighet (se domen i de ovannämnda förenade målen Gözütok och Brügge, punkt 38), är det nödvändigt att inom Europeiska unionen ta hänsyn till en dom, sådan som den som ständiga militärdomstolen i Zone Est Constantinoise meddelade den 26 januari 1961, när den slutligt prövade den gärning som den berörda personen anklagades för enligt den lagstiftning som gällde i den avtalsslutande stat som inledde det första straffrättsliga förfarandet.
Genomförandet av nämnda syfte skulle nämligen äventyras om de nationella förfarandenas särdrag, såsom dem som föreskrivs i bestämmelserna i artiklarna 120 och 121 i militärlagen, innebar att det inte var möjligt att tolka begreppet lagakraftägande dom i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen på så sätt att det inte omfattar utevarodomar som meddelats i enlighet med nationell lagstiftning.
I vart fall fastslog åklagaren vid Tribunal aux armées de Paris, utan att hänvisa till omständigheten att de brott som Klaus Bourquain har begått beviljades amnesti år 1968, att den fällande domen mot honom vann laga kraft år 1981, det vill säga innan det andra straffrättsliga förfarandet inleddes mot honom i Tyskland år 2002.
Det ska i detta avseende tilläggas att om lag nr 68-697 om amnesti, sedan den trätt i kraft, får till följd att de brott som Klaus Bourquain har begått inte längre är straffbelagda, kan följderna av denna lag, såsom de föreskrivs i synnerhet i artiklarna 9 och 15 i lag nr 66-396, inte förstås på så sätt att det inte längre finns någon första dom i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen.
Eftersom domen som meddelades i den dömdes utevaro, under omständigheterna i förevarande fall, ska anses som lagakraftägande vid tillämpningen av artikel 54 i tillämpningskonventionen, ska det prövas om villkoret för verkställande som avses i nämnda artikel, nämligen omständigheten att straffet inte längre kan verkställas, även är uppfyllt när det straff som ådömts genom den första domen inte vid någon tidpunkt, inte ens före amnestin eller preskriptionen, har kunnat verkställas direkt.
Den ungerska regeringen har i detta avseende framhållit att uttrycket som förekommer i artikel 54 i tillämpningskonventionen, avseende omständigheten att straffet ”inte längre kan verkställas” enligt lagarna hos den avtalsslutande part hos vilken avkunnandet ägt rum, ska tolkas på så sätt att det straff som ådömts ska ha kunnat verkställas åtminstone vid den tidpunkt då det meddelades enligt bestämmelserna i den avtalsslutande stat hos vilken avkunnandet ägt rum.
Nämnda villkor för verkställande innebär emellertid inte att straffet, i enlighet med rättsordningen i den stat hos vilken avkunnandet ägt rum, ska ha kunnat verkställas direkt. Enligt villkoret krävs endast att straffet som ådömts genom ett slutligt beslut ”inte längre kan verkställas”. Orden ”inte längre” hänför sig till den tidpunkt då ett nytt straffrättsligt förfarande inleds. Den behöriga domstolen i den andra avtalsslutande staten ska då kontrollera om villkoren som föreskrivs i artikel 54 i tillämpningskonventionen är uppfyllda avseende detta nya straffrättsliga förfarande.
Av detta följer att villkoret om verkställande som avses i nämnda artikel är uppfyllt när det är styrkt att straffet som ådömts i den första avtalsslutande staten inte längre kan verkställas enligt lagarna i denna stat, vid den tidpunkt då det andra straffrättsliga förfarandet inleds mot samma person för samma gärning som den som har lett till en fällande dom i den första avtalsslutande staten.
Denna tolkning bekräftas även av syftet med artikel 54 i tillämpningskonventionen, som är att säkerställa att en person inte kan åtalas för samma gärning i flera avtalsslutande stater på grund av att han utövat sin rätt till fri rörlighet.
I en situation som den som är för handen i målet vid den nationella domstolen kan denna rätt till fri rörlighet endast säkerställas effektivt om personen vet att han, när han har dömts och när det ådömda straffet inte längre kan verkställas enligt lagarna i den avtalsslutande stat hos vilken avkunnandet ägt rum, kan förflytta sig inom Schengenområdet utan risk för att åtal väcks i en annan avtalsslutande stat, med motiveringen att straffet, på grund av processrättsliga särdrag i den första avtalsslutande statens nationella rätt, inte har kunnat verkställas direkt.
I målet vid den nationella domstolen, i vilket det framgår att det ådömda straffet inte längre kunde verkställas år 2002 när det andra straffrättsliga förfarandet inleddes i Tyskland, skulle det strida mot en ändamålsenlig tillämpning av artikel 54 i tillämpningskonventionen att inte tillämpa artikeln endast på grund av särdrag i den franska straffprocessrätten, enligt vilka det förutsätts att en ny fällande dom meddelas i den tilltalades närvaro för att straffet ska kunna verkställas.
Under dessa förhållanden ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande: Principen
ne bis in idem
som föreskrivs i artikel 54 i tillämpningskonventionen är tillämplig på ett straffrättsligt förfarande som har inletts i en avtalsslutande stat mot en tilltalad beträffande vilken fråga om ansvar redan prövats genom lagakraftägande dom i en annan avtalsslutande stat för samma gärning, även om det straff som dömts ut mot denna person aldrig har kunnat verkställas direkt enligt rättsordningen i den stat hos vilken avkunnandet har ägt rum, på grund av sådana processrättsliga särdrag som dem som är i fråga i målet vid den nationella domstolen.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

Principen
ne bis in idem,
som föreskrivs i artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet, av den 14 juni 1985, mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska republiken om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, som undertecknades i Schengen (Luxemburg) den 19 juni 1990, är tillämplig på ett straffrättsligt förfarande som har inletts i en avtalsslutande stat mot en tilltalad beträffande vilken fråga om ansvar redan prövats genom lagakraftägande dom i en annan avtalsslutande stat för samma gärning, även om det straff som dömts ut mot denna person aldrig har kunnat verkställas direkt enligt rättsordningen i den stat hos vilken avkunnandet har ägt rum, på grund av sådana processrättsliga särdrag som dem som är i fråga i målet vid den nationella domstolen.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.