CELEX: 62005CJ0316
Bendrijos prekių ženklas
Reglamento (EB) Nr. 40/94 98 straipsnio 1 dalis
Teises į prekių ženklą pažeidžiantys arba galintys pažeisti veiksmai
Bendrijos prekių ženklų teismo pareiga priimti nutarimą uždrausti tretiesiems asmenims tęsti tokius veiksmus
"Ypatingų priežasčių" nepaskelbti tokio draudimo sąvoka
Bendrijos prekių ženklų teismo pareiga imtis priemonių, kurios užtikrina šio draudimo laikymąsi
Nacionalinė teisė, įtvirtinanti baudžiamosios teisės sankcijomis paremtą absoliutų draudimą atlikti teises į prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos Reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos
prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1, toliau – reglamentas) 98 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Reglamento 9 straipsnyje „Bendrijos prekių ženklų suteikiamos teisės“ nustatyta:
„1.      Bendrijos prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį. Savininkas turi teisę uždrausti visoms trečiosioms šalims
be jo sutikimo komercinėje veikloje naudoti:
a)      bet kokį žymenį, tapatų Bendrijos prekių ženklui, kuriuo ženklinamos prekės ar paslaugos yra tapačios toms prekėms ar paslaugoms,
kurioms Bendrijos prekių ženklas yra įregistruotas;
<…>
2.      Vadovaujantis šio straipsnio 1 dalies nuostatomis galima,
inter alia
, uždrausti:
a)      tokiu žymeniu žymėti prekes arba jų pakuotes;
<…>
c) importuoti arba eksportuoti tokiu žymeniu pažymėtas prekes;
<…>“
Reglamento 14 straipsnyje „Papildomas nacionalinių įstatymų taikymas pažeidimų atvejais“ teigiama:
„1.      Bendrijos prekių ženklo suteikiamas teises reglamentuoja tik šio reglamento nuostatos. Visais kitais atvejais Bendrijos prekių
ženklo pažeidimo klausimus X dalyje nustatyta tvarka reglamentuoja nacionalinių prekių ženklų pažeidimams skirti nacionaliniai
įstatymai.
<…>
3.      Taikytinos procesinės taisyklės nustatomos vadovaujantis X dalies nuostatomis.“
Reglamento X dalį „Su Bendrijos prekių ženklais susijusių teisinių ginčų teismingumas ir procesas“ sudaro 90–104 straipsniai.
Pagal reglamento 91 straipsnio 1 dalį ir 92 straipsnio a punktą valstybės narės paskiria jos teritorijoje esančius pirmosios
ir antrosios instancijų nacionalinius teismus (toliau – Bendrijos prekių ženklų teismai), kuriems teismingos visos teisių
pažeidimo bylos ir, jeigu tai leidžia nacionaliniai įstatymai, gresiančio teisių į Bendrijos prekių ženklus pažeidimo bylos.
Reglamento 97 straipsnyje numatyta:
„1. Bendrijos prekių ženklų teismai taiko šio reglamento nuostatas.
2.      Visais šio reglamento nereglamentuojamais klausimais Bendrijos prekių ženklų teismas taiko savo nacionalinę teisę, taip pat
ir savo privatinės tarptautinės teisės normas.
3.      Jeigu šiame reglamente nenurodyta kitaip, Bendrijos prekių ženklų teismas taiko tokias procesines teisės normas, kurios teismo
buvimo vietos valstybėje narėje taikomos tokio pat pobūdžio byloms dėl nacionalinio prekių ženklo.“
Reglamento 98 straipsnyje nustatyta:
„1.      Jeigu Bendrijos prekių ženklų teismas nustato, kad atsakovas pažeidė arba galėjo pažeisti teises į Bendrijos prekių ženklą,
jis, išskyrus atvejus, kai dėl ypatingų priežasčių galima nuspręsti kitaip, priima nutarimą uždrausti atsakovui toliau atlikti
teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiančius ar galinčius pažeisti veiksmus. Jis taip pat imasi savo nacionalinės teisės
aktuose nustatytų priemonių, tinkamų užtikrinti kurios užtikrina šio draudimo laikymąsi.
2.      Visais kitais atvejais Bendrijos prekių ženklų teismas taiko tos valstybės narės, kurioje buvo arba galėjo būti atlikti teisių
pažeidimo veiksmai, įstatymus, taip pat ir jos privatinės tarptautinės teisės normas.“

Švedijos teisės aktai
Pagal Prekių ženklų įstatymo (1960:644) (varumärkeslagen, toliau – Prekių ženklų įstatymas) 4 straipsnį teisė žymėti skiriamuoju
žymeniu savo prekes reiškia, kad ne prekių ženklo savininkas vykdydamas komercinę veiklą negali žymėti savo prekių žymeniu,
kurį galima supainioti su šiuo prekių ženklu, nesvarbu, ar prekės būtų tiekiamos arba skirtos tiekti šalyje, ar užsienyje,
ar jos būtų importuojamos.
Prekių ženklų įstatymo 37 straipsnyje įtvirtintos bausmės už tyčia ar dėl nerūpestingumo padarytą teisių į prekių ženklą pažeidimą.
Prekių ženklų įstatymo 37a straipsnis numato, kad prekių ženklo savininko prašymu teismas, grasindamas pinigine bauda, gali
uždrausti pažeidėjui tęsti teises į prekių ženklą pažeidžiančius veiksmus. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas nurodo, kad ši nuostata yra neprivaloma.
Prekių ženklų įstatymo 66 straipsnyje teigiama, kad šio įstatymo 37 straipsnis taikomas teisių į Bendrijos prekių ženklą pažeidimo
atveju. Patikslinama, kad to paties įstatymo 37a straipsnis taikomas tuo atveju, jei reglamentas nenumato kitaip.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Nokia Corp.
(toliau –
Nokia
) yra žodinio prekių ženklo „Nokia“, kuris įregistruotas kaip nacionalinis Švedijos prekių ženklas ir kaip Bendrijos prekių
ženklas,
inter alia,
„mobiliesiems telefonams ir jų priedams“, savininkė.
2002 m. J. Wärdell importavo iš Filipinų „flash stickers“. Čia turimi omenyje lipdukai, kurie skirti klijuoti ant mobiliųjų
telefonų ir kuriuose yra šviesos diodas, blykčiojantis suskambus telefonui.
Atliekant muitinį patikrinimą paaiškėjo, kad dalis šių „flash stickers“ (tiek prekės, tiek pakuotė) buvo pažymėti prekių ženklu
„Nokia“. J. Wärdell nurodė, kad tai yra tiekėjo klaida, apie kurią jis nežinojo.
Remdamasi tuo, kad J. Wärdell yra kaltas dėl teisių į prekių ženklą pažeidimo,
Nokia
pareiškė ieškinį
Stockholms tingsrätt
siekdama, kad, grasinant skirti pinginę baudą, J. Wärdell būtų uždrausta vykdant komercinę veiklą naudoti žymenis, kurie
gali būti supainioti su švedišku ir Bendrijos prekių ženklu „Nokia“.

Tingsrätt
nustatė teisių į prekių ženklą pažeidimą. J. Wärdell nurodžius, kad jis ketino importuoti kitus „flash stickers“, šis teismas
nusprendė, jog yra rizika, kad jis gali padaryti pakartotinius pažeidimus, ir, grasindamas paskirti prašomą piniginę baudą,
uždraudė tęsti pažeidimus.
Dėl J. Wärdell apeliacinio skundo
Svea hovrätt
nusprendė, kad jis atliko teises į prekių ženklą pažeidžiantį veiksmą ir kad yra rizika, jog ateityje jis vėl bus kaltas
dėl tokių pačių veiksmų
Nokia
priklausančių prekių ženklų atžvilgiu. Tačiau, kadangi J. Wärdell prieš tai nebuvo atlikęs tokių veiksmų ir galėjo būti kaltinamas
tik nerūpestingumu, šis teismas nusprendė, kad draudimas, grasinant skirti piniginę baudą, jam neturėjo būti nustatytas.

Nokia
padavė kasacinį skundą
Högsta domstolen
. Ji pabrėžė, kad vien aplinkybės, jog J. Wärdell objektyviai pažeidė jos teises į prekių ženklą, pakanka, kad jam, grasinant
skirti piniginę baudą, būtų nustatytas draudimas.
Tokiomis aplinkybėmis
Högsta domstolen
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreipėsi į Teisingumo Teismą, užduodamas šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 98 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje
numatyta „ypatingų priežasčių“ sąvoka turi būti aiškinama taip, kad teismas, nustatęs, jog atsakovas pažeidė teises į Bendrijos
prekių ženklą, gali, neatsižvelgdamas į kitas aplinkybes, nepriimti specialios nutarties, draudžiančios tęsti pažeidimą, jei
teismas mano, kad tolesnio pažeidimo rizika nėra akivaizdi arba bet kuriuo atveju yra labai ribota?
2.      Ar Reglamento dėl Bendrijos prekių ženklo 98 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatyta „ypatingų priežasčių“ sąvoka turi
būti aiškinama taip, kad teismas, nustatęs, jog atsakovas pažeidė teises į Bendrijos prekių ženklą, nors ir nėra pagrindo
nepriimti pirmajame klausime minėtos specialios nutarties, draudžiančios tęsti pažeidimą, gali vis tiek nepriimti tokios nutarties
remdamasis tuo, kad yra aišku, jog tolesnis pažeidimas patenka į bendro pobūdžio nacionalinės teisės aktuose numatytą tolesnių
pažeidimų draudimą, ir jei atsakovas toliau tyčia ar dėl nusikalstamo nerūpestingumo atliks pažeidžiančius veiksmus, jam gali
būti skirta baudžiamoji sankcija?
3.      Jei atsakymas į antrąjį klausimą yra neigiamas, ar turi būti imtasi ypatingų priemonių, pavyzdžiui, nustatomas draudimas grasinant
skirti piniginę baudą, kuria siekiama užtikrinti, kad draudimas nebus pažeistas, net kai yra aišku, jog tolesnis pažeidimas
patenka į bendro pobūdžio nacionalinės teisės aktuose numatytą pažeidimų draudimą, ir jei atsakovas toliau tyčia ar dėl nusikalstamo
nerūpestingumo atliks pažeidžiančius veiksmus, jam gali būti skirta baudžiamoji sankcija?
4.      Jei atsakymas į trečiąjį klausimą yra teigiamas, ar tai taikytina ir tais atvejais, kai nėra įvykdytos sąlygos imtis tokių
specialių priemonių analogiško teisių į nacionalinį prekių ženklą pažeidimo atveju?“

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar reglamento 98 straipsnio 1 dalis turi
būti aiškinama taip, kad vien tik aplinkybė, jog tolesnio teisių į Bendrijos prekių ženklą pažeidimo rizika nėra akivaizdi
arba yra labai ribota, yra ypatinga priežastis Bendrijos prekių ženklų teismui nepriimti nutarties, draudančios atsakovui
tęsti pažeidimus.
Tačiau tiek iš vienodo Bendrijos teisės taikymo, tiek iš lygybės principo reikalavimų aišku, kad Bendrijos teisės nuostatos,
kuri dėl prasmės bei apimties nustatymo aiškiai nenurodo į valstybių narių teisę, sąvokos visoje Bendrijoje paprastai turi
būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamo teisės akto siekiamą tikslą (žr.,
be kita ko, 1984 m. sausio 18 d. Sprendimo
Ekro
, C‑327/82, Rink. p. 107, 11 punktą; 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Linster
, C‑287/98, Rink. p. I‑6917, 43 punktą; 2005 m. kovo 17 d. Sprendimo
Feron
, C‑170/03, Rink. p. I‑2299, 26 punktą).
Taip yra reglamento 98 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodytų „ypatingų priežasčių“ atveju.
Be abejo, reglamento 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „Bendrijos prekių ženklo pažeidimo klausimus X dalyje nustatyta
tvarka reglamentuoja nacionalinių prekių ženklų pažeidimams skirti nacionaliniai įstatymai“.
Tačiau ši nuoroda į valstybių narių nacionalinę teisę nepaneigia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas nustato tam tikrą skaičių
taisyklių, vienodai reglamentuojančių Bendrijos prekių ženklo pažeidimų klausimą, kaip tai nurodo paaiškinimas „X dalyje nustatyta
tvarka“.
Iš antros konstatuojamosios dalies matyti, kad reglamentu nustatyta Bendrijos prekių ženklams skirta tvarka siekiama leisti
įmonėms „gauti vienodą apsaugą suteikiantį Bendrijos prekių ženklą, galiojantį visoje Bendrijos teritorijoje“.
Siekiant apsaugoti prekių ženklus, svarbu užtikrinti minėtų ženklų pažeidimų draudimo laikymąsi.
Taigi, jei „ypatingų priežasčių“ sąvoka būtų aiškinama skirtingai skirtingose valstybėse narėse, tos pačios aplinkybės galėtų
leisti drausti tęsti teises pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus vienose valstybėse narėse, o kitose – ne. Tuomet
Bendrijos prekių ženklams užtikrinama apsauga nebūtų vienoda visoje Bendrijos teritorijoje.
Todėl „ypatingų priežasčių“ sąvoka Bendrijos teisinėje sistemoje turi būti aiškinama vienodai.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia konstatuoti, kad skirtingose kalbinėse versijose reglamento 98 straipsnio 1 dalies pirmas
sakinys suformuluotas imperatyviai (žr. būtent ispaniškai „dictará providencia para prohibirle“, vokiškai „verbietet“, angliškai
„shall <…> issue an order prohibiting“, prancūziškai „rend <…> une ordonnance lui interdisant“, itališkai „emette un’ordinanza
vietandogli“ ir olandiškai „verbiedt“).
Tai rodo, kad iš esmės Bendrijos prekių ženklų teismas turi priimti nutartį, draudžiančią tęsti teises pažeidžiančius arba
galinčius pažeisti veiksmus, ir todėl, „kai dėl ypatingų priežasčių galima nuspręsti kitaip“ sąvoka – kuri, kaip aiškiai matyti
iš tos pačios nuostatos formuluotės, pateikia šios pareigos išimtį (žr. būtent ispaniškai „no habiendo“, vokiškai „sofern
<…> nicht <...> entgegenstehen“, angliškai „unless there are“, prancūziškai „sauf s’il y a“, itališkai „a meno que esistano“
ir olandiškai „tenzij er <…> zijn“) – turi būti aiškinama siaurai.
Antra, reglamento 98 straipsnio 1 dalis yra esminė nuostata, siekiant reglamente nustatyto tikslo – užtikrinti Bendrijos prekių
ženklų apsaugą Bendrijoje.
Taigi, kaip pabrėžė generalinė advokatė savo išvados 24 punkte, jei teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiančių arba galinčių
pažeisti tolesnių veiksmų draudimas priklauso nuo akivaizdžios ir neribotos rizikos, kad tokie veiksmai bus tęsiami, ieškovas
tikriausiai turėtų pateikti šios rizikos įrodymus. Tokius su galimu atsakovo elgesiu ateityje susijusius įrodymus ieškovui
gali būti sunku pateikti, be to, atsiranda galimybė pakenkti išimtinei teisei, kurią ieškovui suteikia Bendrijos prekių ženklas.
Trečia, kaip nurodyta šio sprendimo 25 punkte, Bendrijos prekių ženklų apsauga turi būti vienoda visoje Bendrijos teritorijoje.
Jei teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiančių arba galinčių pažeisti veiksmų draudimas priklausytų nuo akivaizdžios ir
neribotos rizikos, kad atsakovas tęs tokius veiksmus, tai šio prekių ženklo apsaugos apimtis, remiantis šios rizikos vertinimu,
skirtinguose teismuose ir skirtingose procedūrose keistųsi.
Ankstesni svarstymai, be abejo, neprieštarauja tam, kad Bendrijos prekių ženklų teismas tokio draudimo nenustatytų tuo atveju,
jei jis nuspręstų, kad tolesni teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiantys arba galintys pažeisti veiksmai nuo šiol yra
neįmanomi. Taip būtų ypač tuo atveju, jei, atlikus minėtus veiksmus, būtų pateiktas prašymas pažeisto prekių ženklo savininko
atžvilgiu, kuris lemtų pastarojo teisių panaikinimą.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad reglamento 98 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, jog vien tik aplinkybė,
kad tolesnių teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiančių arba galinčių pažeisti veiksmų rizika nėra akivaizdi arba yra
labai ribota, nėra ypatinga priežastis Bendrijos prekių ženklų teismui nepriimti nutarties, draudžiančios atsakovui tęsti
tokius veiksmus.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar reglamento 98 straipsnio 1 dalis turi
būti aiškinama taip, kad aplinkybė, jog nacionalinėje teisėje numatytas bendro pobūdžio Bendrijos prekių ženklų pažeidimo
draudimas ir galimybė skirti baudžiamąją sankciją už tolesnius, tyčia ar dėl nusikalstamo nerūpestingumo atliktus, teises
pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus, yra ypatinga priežastis Bendrijos prekių ženklų teismui nepriimti nutarties,
draudžiančios atsakovui tęsti tokius veiksmus.
Pirmiausia, kaip matyti iš Bendrijos teisės aktų leidėjo vartojamų terminų reglamento 98 straipsnio 1 dalyje (žiūrėti, būtent
ispaniškai „razones especiales“, vokiškai „besondere Gründe“, angliškai „special reasons“, prancūziškai „raisons particulières“,
itališkai „motivi particolari“ ir olandiškai „speciale redenen“), „ypatingų priežasčių“ sąlyga yra susijusi su faktinėmis
konkrečiai bylai būdingomis aplinkybėmis.
Taigi aplinkybė, kad valstybės narės teisės aktai numato bendro pobūdžio Bendrijos prekių ženklų pažeidimo draudimą ir galimybę
skirti baudžiamąją teisės sankciją už tolesnius, tyčia ar dėl nusikalstamo nerūpestingumo atliktus, teises pažeidžiančius
arba galinčius pažeisti veiksmus, neturėtų būti laikoma tinkama kiekvienam ieškiniui dėl teisių pažeidimo ar galimo pažeidimo,
pareikštam šios valstybės Bendrijų prekių ženklų teismuose.
Be to, pagal Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (toliau – TRIPS sutartis), išdėstytos
Pasaulio prekybos organizacijos steigimo sutarties 1C priede (toliau – PPO sutartis), kuri Bendrijos vardu ir jos kompetencijai
priklausančių klausimų atžvilgiu buvo patvirtinta 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB (OL L 336, p. 1), 44 straipsnio 1 dalį ir 61 straipsnį už intelektinės nuosavybės teisių pažeidimą visos valstybės narės
įsipareigoja numatyti civilines ir baudžiamąsias sankcijas, įskaitant draudimą tęsti pažeidimą. Todėl sankcijų nacionalinėje
teisėje buvimas
a fortiori
negali būti ypatinga priežastis pagal reglamento 98 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį.
Antra, jei aplinkybė, kad valstybės narės teisės aktai numato bendro pobūdžio Bendrijos prekių ženklų pažeidimo draudimą ir
galimybę skirti baudžiamąją sankciją už tolesnius, tyčia ar dėl nusikalstamo nerūpestingumo atliktus, teises pažeidžiančius
arba galinčius pažeisti veiksmus, turėtų būti laikoma ypatinga priežastimi reglamento 98 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio
prasme, principo – išdėstyto šioje nuostatoje, – kad Bendrijos prekių ženklų teismai turi, su tam tikromis išimtimis, priimti
nutartį, uždraudžiančią tęsti teises pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus, taikymas priklauso nuo taikytinos nacionalinės
teisės turinio.
Iš tiesų, Bendrijos prekių ženklų teismai tos valstybės narės, kurios nacionalinė teisė numato bendro pobūdžio teisės pažeidimo
draudimą bei galimybę skirti baudžiamąją sankciją už tolesnius pažeidžiančius veiksmus, būtų automatiškai atleidžiami nuo
pareigos priimti nutartį, draudžiančią atsakovui tęsti veiksmus, kuriais jis kaltinamas, net neatsižvelgiant į kiekvienos
bylos specifinį faktų pobūdį, ir, todėl reglamento 98 straipsnio 1 dalis tos valstybės narės teritorijoje taptų neveiksminga.
Tokia pasekmė būtų nesuderinama tiek su Bendrijos teisės viršenybės principu, tiek su reikalavimu, kad ji būtų vienodai taikoma.
Galiausiai, kaip teigia
Nokia
, Prancūzijos vyriausybė bei generalinė advokatė savo išvados 33 ir 34 punktuose, bendras teises pažeidžiančių veiksmų draudimas
ir baudžiamosios sankcijos galimybė, jei tokie veiksmai ir toliau atliekami, pagal taikytiną nacionalinę teisę yra ne tokie
veiksmingi kaip specialus draudimas atsakovui tęsti tokius veiksmus, kurį papildo priemonės, užtikrinančios, kad tokio draudimo
būtų laikomasi, ir kuris paskelbiamas vykdomuoju teismo sprendimu. Todėl pažeisto prekių ženklo savininkas negali būti apsaugotas
panašiu būdu, jei tokios specialaus draudimo nėra.
Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad reglamento 98 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad aplinkybė, jog
nacionalinės teisės aktuose numatytas bendro pobūdžio teisių į Bendrijos prekių ženklus pažeidimo draudimas ir galimybė skirti
baudžiamąją sankciją už tolesnius, tyčia ar dėl nusikalstamo nerūpestingumo atliktus, teises pažeidžiančius arba galinčius
pažeisti veiksmus nėra ypatinga priežastis Bendrijos prekių ženklų teismui nepriimti nutarties, uždraudžiančios atsakovui
tęsti tokius veiksmus.

Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar reglamento 98 straipsnio 1 dalis turi
būti aiškinama taip, kad Bendrijos prekių ženklų teismas, kuris priėmė nutartį, draudžiančią atsakovui tęsti teises į Bendrijos
prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus, turi pagal nacionalinės teisės aktus imtis ypatingų priemonių,
tinkamų užtikrinti, kad šio draudimo bus laikomasi, net jei šiose teisės aktuose numatomas bendro pobūdžio teisių į Bendrijos
prekių ženklą pažeidimo draudimas ir galimybė skirti baudžiamąją sankciją už tolesnius, tyčia ar dėl nusikalstamo nerūpestingumo
atliktus, teises pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus.
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad reglamento 98 straipsnio 1 dalies antras sakinys suformuluotas imperatyviai (žiūrėti,
būtent ispaniškai „adoptará las medidas“, vokiškai „trifft <…> die <…> Maßnahmen“, angliškai „shall <…> take <…> measures“,
prancūziškai „prend <…> les mesures“, itališkai „prende le misure“ ir olandiškai „treft <…> maatregelen“).
Iš kitos pusės, kitaip nei pareigai priimti nutartį, draudžiančią tęsti teises į prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius
pažeisti veiksmus, – numatytai reglamento 98 straipsnio 1 dalyje – kuriai būdinga išimtis „ypatingų priežasčių“ atveju, pareigai
imtis priemonių, tinkamų užtikrinti, kad draudimo bus laikomasi – numatytai tos pačios nuostatos antrame sakinyje, – netaikomos
jokios išimtys.
Iš to išplaukia, kad kai valstybės narės Bendrijos prekių ženklų teismas priima nutartį, draudančią tęsti teises pažeidžiančius
arba galinčius pažeisti veiksmus, iš tos valstybės narės teisės aktuose numatytų priemonių jis turi imtis tų, kurios tinkamos
užtikrinti, kad minėto draudimo bus laikomasi.
Be to, toks išaiškinimas yra suderinamas su reglamento 98 straipsnio 1 dalies tikslu – apsaugoti Bendrijos prekių ženklo suteikiamą
teisę.
Iš atsakymo į antrąjį klausimą aišku, kad taikytinoje nacionalinėje teisėje numatytas absoliutus teisių į Bendrijos prekių
ženklus pažeidimo draudimas ir galimybė skirti baudžiamąją sankciją už tolesnius, tyčia ar dėl nusikalstamo nerūpestingumo
atliktus, teises į prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus, neatleidžia Bendrijos prekių ženklų teismo
nuo pareigos priimti nutartį, draudančią atsakovui tęsti tokius veiksmus.
Taigi ši aplinkybė, laikantis nacionalinės teisės, neatleidžia jo nuo pareigos imtis priemonių siekiant užtikrinti, kad šio
draudimo būtų laikomasi.
Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad reglamento 98 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, jog Bendrijos prekių
ženklų teismas, kuris priėmė nutartį, draudančią atsakovui tęsti teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius
pažeisti veiksmus, pagal nacionalinius teisės aktus privalo imtis priemonių, tinkamų užtikrinti, kad draudimo bus laikomasi,
net jei šiuose teisės aktuose numatomas absoliutus teisių į Bendrijos prekių ženklus pažeidimo draudimas ir galimybė skirti
baudžiamąją sankciją už tolesnius, tyčia ar dėl nusikalstamo nerūpestingumo atliktus, teises pažeidžiančius ar galinčius pažeisti
veiksmus.

Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar reglamento 98 straipsnio 1 dalis turi
būti aiškinama taip, kad Bendrijos prekių ženklų teismas, kuris priėmė nutartį, draudančią atsakovui tęsti teises į Bendrijos
prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus, turi imtis nacionalinės teisės aktuose nustatytų priemonių,
tinkamų užtikrinti, kad draudimo bus laikomasi, kai, remiantis šiais teisės aktais, jų nebūtų galima imtis analogiško teisių
į nacionalinį prekių ženklą pažeidimo atveju.
Iš atsakymų į antrąjį ir trečiąjį klausimus matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas nustatė Bendrijos prekių ženklų teismams
pareigą uždrausti, išskyrus ypatingas priežastis, tęsti teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius pažeisti
veiksmus ir imtis priemonių, siekiant užtikrinti, kad šio draudimo bus laikomasi.
Reglamento 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „Bendrijos prekių ženklo pažeidimo klausimus X dalyje nustatyta tvarka reglamentuoja
nacionalinių prekių ženklų pažeidimams skirti nacionaliniai įstatymai“.
Taigi reglamento 98 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje nurodytų priemonių pobūdį nustato nacionalinės teisės aktai tos valstybės
narės, kurios Bendrijos prekių ženklų teismas nagrinėja ieškinį, ir tai matyti iš aiškios nuorodos minėtoje nuostatoje į šiuos
nacionalinės teisės aktus. Šiuo atžvilgiu, kaip pabrėžė generalinė advokatė savo išvados 42 punkte, valstybės narės savo nacionalinės
teisės aktuose turi nustatyti veiksmingas priemones, kurios užkirstų kelią tolesniems teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiantiems
arba galintiems pažeisti veiksmams.
Tačiau, nustatydamas Bendrijos prekių ženklų teismams absoliučią pareigą imtis šių priemonių, kai priimama nutartis, draudžianti
tęsti teises į prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus, Bendrijos teisės aktų leidėjas uždraudė, kad
pagal valstybės narės nacionalinę teisę sprendimas imtis minėtos priemonės priklausytų nuo to, ar laikomasi papildomų sąlygų.
Todėl reglamento 98 straipsnio 1 dalies antrą sakinį reikia aiškinti taip, kad jis pateikia ne nuorodą į nacionalinės teisės
aktus dėl šiuose teisės aktuose numatytų priemonių, tinkamų užtikrinti, kad bus laikomasi draudimo tęsti teises į Bendrijos
prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus, bet reikalauja, kad šios priemonės būtų paskelbtos iškart,
kai priimama nutartis, uždraudžianti tęsti teises pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus. Iš to,
inter alia
, išplaukia, kad Bendrijos prekių ženklų teismai turi imtis šių priemonių, neatsižvelgdami į taikytinoje nacionalinėje teisėje
nustatytas jų įgyvendinimo sąlygas.
Jei taip nėra, reglamento 98 straipsnio 1 dalies tikslas – visoje Bendrijos teritorijoje vienoda teisės, kurią suteikia Bendrijos
prekių ženklas, apsauga nuo galimo pažeidimo – nebūtų pasiektas. Iš tikrųjų draudimas tęsti teisės į prekių ženklą pažeidžiančius
arba galinčius pažeisti veiksmus, jei jis nėra susietas su priemonėmis, tinkamų užtikrinti, kad jo bus laikomasi, tam tikra
prasme netenka veiksmingumo.
Taigi
a fortiori
nesvarbu, kad atitinkamu atveju nacionalinės teisės aktai neleidžia nacionaliniams teismams draudimo tęsti teises į Bendrijos
prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus susieti su tokiomis priemonėmis. Šiuo atveju reikia prisiminti,
kad 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmoji Tarybos direktyva valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti
(OL L 40, 1989, p. 1), suderino nacionalinių prekių ženklų suteikiamų teisių turinį, bet ne teisinius veiksmus, kuriais siekiama užtikrinti, kad
trečiosios šalys atsižvelgtų į šias teises.
Todėl į ketvirtą klausimą reikia atsakyti, kad reglamento 98 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, jog Bendrijos prekių
ženklų teismas, kuris priėmė nutartį, draudžiančią atsakovui tęsti teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius
pažeisti veiksmus, privalo iš nacionalinės teisės aktuose numatytų priemonių imtis tų, kurios tinkamos užtikrinti, kad minėto
draudimo bus laikomasi, net jei, remiantis šiais teisės aktais, jų nebūtų galima imtis analogiško teisių į nacionalinį prekių
ženklą pažeidimo atveju.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 98 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama
taip, kad vien tik aplinkybė, jog tolesnių teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiančių arba galinčių pažeisti veiksmų rizika
nėra akivaizdi arba yra labai ribota, nėra ypatinga priežastis Bendrijos prekių ženklų teismui nepriimti nutarties, draudžiančios
atsakovui tęsti tokius veiksmus.
2.
Reglamento Nr. 40/94 98 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad aplinkybė, jog nacionalinės teisės aktuose numatytas
bendro pobūdžio teisės į Bendrijos prekių ženklus pažeidimo draudimas ir galimybė skirti baudžiamąją sankciją už tolesnius,
tyčia ar dėl nusikalstamo nerūpestingumo atliktus, teises pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus, nėra ypatinga priežastis
Bendrijos prekių ženklų teismui nepriimti nutarties, draudžiančios atsakovui tęsti tokius veiksmus.
3.
Reglamento Nr. 40/94 98 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad Bendrijos prekių ženklų teismas, kuris priėmė nutartį,
draudžiančią atsakovui tęsti teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus, pagal nacionalinius
teisės aktus privalo imtis priemonių, tinkamų užtikrinti, kad draudimo bus laikomasi, net jei šiuose teisės aktuose numatytas
bendro pobūdžio teisių į Bendrijos prekių ženklus pažeidimo draudimas ir galimybė skirti baudžiamąją sankciją už tolesnius,
tyčia ar dėl nusikalstamo nerūpestingumo atliktus, teises pažeidžiančius ar galinčius pažeisti veiksmus.
4.
Reglamento Nr. 40/94 98 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad Bendrijos prekių ženklų teismas, kuris priėmė nutartį,
draudžiančią atsakovui tęsti teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiančius arba galinčius pažeisti veiksmus, privalo iš
nacionalinės teisės aktuose numatytų priemonių imtis tų, kurios tinkamos užtikrinti, kad minėto draudimo bus laikomasi, net
jei, remiantis šiais teisės aktais, jų nebūtų galima imtis analogiško teisių į nacionalinį prekių ženklą pažeidimo atveju.
Parašai.
*
Proceso kalba: švedų.