CELEX: 62005FJ0105
Funcție publică
Funcționari

Prin cererea primită la grefa Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene la 21 octombrie 2005 prin fax (depunerea
originalului efectuându‑se la 28 octombrie), domnul Wils solicită anularea fișei sale de salariu din luna ianuarie 2005 în
măsura în care, în aplicarea Statutului funcționarilor Comunităților Europene, în versiunea sa în vigoare începând cu 1 mai
2004 (denumit în continuare „statutul” sau „noul statut”), această fișă  indică majorarea ratei contribuției la sistemul de
pensii la 9,75 %, cu efect retroactiv de la 1 iulie 2004.

Cadrul juridic
Articolul 83 din Statutul funcționarilor Comunităților Europene, în versiunea sa în vigoare înainte de 1 mai 2004 (denumit
în continuare „vechiul statut”), prevedea:
„(1) Plata prestațiilor prevăzute de prezentul sistem de pensii este în sarcina bugetului Comunităților. Statele membre garantează
colectiv plata prestațiilor respective, în conformitate cu baremul de repartizare stabilit pentru finanțarea acestor cheltuieli.
[…]
(2) Finanțarea acestui sistem de pensii se bazează, în proporție de o treime, pe contribuțiile funcționarilor. Această contribuție
este stabilită la 8,25 % din salariul de bază al funcționarului în cauză, fără a se ține seama de coeficienții corectori prevăzuți
la articolul 64. Această contribuție se deduce lunar din salariul funcționarului în cauză.
[…]
(4) Dacă evaluarea actuarială a sistemului de pensii, efectuată, la cererea Consiliului [Uniunii Europene], de unul sau de
mai mulți experți calificați, arată că valoarea contribuției funcționarilor nu este suficientă pentru asigurarea finanțării
unei treimi din prestațiile prevăzute în sistemul de pensii, autoritățile bugetare, hotărând în conformitate cu procedura
bugetară și după avizul Comitetului pentru statut prevăzut la articolul 10, stabilesc modificările care trebuie aduse ratelor
contribuțiilor sau vârstei de pensionare.” [traducere neoficială]
Regulamentul (CE, Euratom) nr. 723/2004 al Consiliului din 22 martie 2004 de modificare a Statutului funcționarilor Comunităților
Europene, precum și a Regimului aplicabil celorlalți agenți ai acestor Comunități (JO L 124, p. 1) a intrat în vigoare la
1 mai 2004. Articolul 83 din Statutul funcționarilor Comunităților Europene, în versiunea sa în vigoare începând cu 1 mai
2004, prevede:
„(1) Plata prestațiilor prevăzute de prezentul sistem de pensii este în sarcina bugetului Comunităților. Statele membre garantează
colectiv plata prestațiilor respective, în conformitate cu baremul de repartizare stabilit pentru finanțarea acestor cheltuieli.
[…]
(2) Finanțarea acestui sistem de pensii se bazează, în proporție de o treime, pe contribuțiile funcționarilor. Această contribuție
este stabilită la 9,25 % din salariul de bază al funcționarului în cauză, fără a se ține seama de coeficienții corectori prevăzuți
la articolul 64. Această contribuție se deduce lunar din salariul funcționarului în cauză. Contribuția se ajustează în conformitate
cu normele stabilite în anexa XII.
(3) Normele privind lichidarea pensiilor funcționarilor care și‑au exercitat atribuțiile în parte în serviciul Comunității
Europene a Cărbunelui și Oțelului sau care aparțin instituțiilor sau organelor comune ale Comunităților, precum și repartizarea
costurilor care rezultă ca urmare a lichidării acestor pensii între fondul de pensii al Comunității Europene a Cărbunelui
și Oțelului și bugetele Comunității Economice Europene și Comunității Europene a Energiei Atomice vor fi stabilite pe baza
unui regulament adoptat de comun acord între Consilii și Comisia președinților Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului,
după obținerea avizului Comitetului pentru statutul funcționarilor.”
În plus, Regulamentul nr. 723/2004 a inserat un nou articol 83a în statut, potrivit căruia:
„(1) Echilibrul sistemului de pensii este asigurat în conformitate cu normele prevăzute în anexa XII.
(2) Agențiile care nu primesc subvenții din bugetul general al Uniunii Europene varsă la bugetul menționat anterior toate
contribuțiile necesare finanțării sistemului de pensii.
(3) Cu ocazia evaluării actuariale efectuate la fiecare cinci ani în conformitate cu anexa XII și pentru a asigura echilibrul
sistemului, Consiliul hotărăște rata contribuției și eventuala modificare a vârstei de pensionare.
(4) Comisia [Comunităților Europene] prezintă anual Consiliului o versiune actualizată a evaluării actuariale, în conformitate
cu articolul 1 alineatul (2) din anexa XII. Atunci când se demonstrează că există o diferență de cel puțin 0,25 de puncte
între rata în vigoare a contribuției și rata necesară menținerii echilibrului actuarial, Consiliul examinează oportunitatea
ajustării ratei în conformitate cu normele stabilite în anexa XII.
(5) Pentru punerea în aplicare a alineatelor (3) și (4) din prezentul articol, Consiliul hotărăște, la propunerea Comisiei,
cu majoritatea calificată prevăzută la articolul 205 alineatul (2) prima liniuță din Tratatul CE. Pentru punerea în aplicare
a alineatului (3), propunerea Comisiei este prezentată după obținerea avizului Comitetului pentru statutul funcționarilor.”
Anexa XII la statut, care cuprinde dispoziții de punere în aplicare a articolului 83a, prevede la articolul 1:
„(1) În vederea stabilirii contribuției funcționarilor la sistemul de pensii prevăzut la articolul 83 alineatul (2) din statut,
Comisia efectuează, o dată la cinci ani, începând cu 2004, evaluarea actuarială a echilibrului sistemului de pensii menționată
la articolul 83a alineatul (3) din statut. Această evaluare indică dacă respectiva contribuție a funcționarilor este suficientă
în vederea finanțării unei treimi din costul sistemului.
(2) În vederea evaluării menționate la articolul 83a alineatul (4) din statut, Comisia actualizează în fiecare an această
evaluare actuarială în funcție de evoluția demografică definită la articolul 9 din prezenta anexă, de rata dobânzii definite
la articolul 10 din prezenta anexă și de coeficientul de variație anuală a baremului salariului funcționarilor Comunităților
Europene definită la articolul 11 din prezenta anexă.
(3) Evaluarea și actualizarea se efectuează pentru fiecare an n pe baza numărului de membri activi ai sistemului de pensii
la data de 31 decembrie a anului anterior (n-1).”
Articolul 2 din anexa XII la statut prevede:
„(1) Orice ajustare a ratei contribuției începe să producă efecte de la 1 iulie, concomitent cu ajustarea anuală a remunerațiilor
menționată la articolul 65 din statut. Ajustările nu trebuie să ducă la o contribuție mai mare sau mai mică cu mai mult de
un punct procentual din rata aplicabilă în anul anterior.
(2) Ajustarea care începe să producă efecte de la 1 iulie 2004 nu trebuie să ducă la o contribuție care să depășească 9,75 %.
Ajustarea care începe să producă efecte de la 1 iulie 2005 nu trebuie să ducă la o contribuție care să depășească 10,25 %.
(3) Diferența dintre ajustarea ratei contribuției care ar rezulta din calculul actuarial și ajustarea care rezultă din variația
menționată la alineatul (2) nu trebuie recuperată niciodată și nici integrată, prin urmare, în calculele actuariale ulterioare.
Rata contribuției care ar rezulta din calculul actuarial este indicată în raportul de evaluare menționat la articolul 1 din
prezenta anexă.”
Potrivit articolului 4 din anexa XII la statut:
„(1) Echilibrul actuarial este determinat pe baza metodei de calcul prezentate în acest capitol.
(2) În conformitate cu această metodă, «valoarea actuarială» a drepturilor de pensie dobândite înainte de data efectuării
calculului reprezintă obligațiile corespunzătoare perioadelor anterioare de angajare în muncă, în timp ce valoarea actuarială
a drepturilor de pensie care vor fi dobândite în cursul anului de activitate care începe la data calculului reprezintă «costul
serviciului».
(3) Prin ipoteză, toate pensionările (ceea ce exclude invaliditatea) vor avea loc la o vârstă medie determinată. Vârsta medie
de pensionare este actualizată numai cu ocazia analizei actuariale, efectuată o dată la cinci ani, menționată la articolul
1 din prezenta anexă și nu este neapărat aceeași pentru toate categoriile de personal.
(4) La stabilirea valorilor actuariale,
(a) se ține seama de evoluția ulterioară a salariului de bază al fiecărui funcționar între data efectuării calculului și vârsta
teoretică a pensionării;
(b) nu se ține seama de drepturile de pensie dobândite înainte de data efectuării calculului (obligații corespunzătoare perioadelor
anterioare de angajare în muncă).
(5) Toate dispozițiile pertinente prevăzute de prezentul statut (în special în anexele VIII și XIII) sunt luate în considerare
atunci când are loc evaluarea actuarială a costului serviciului.
(6) Pentru a stabili rata de actualizare reală și coeficientul de variație anuală a baremelor salariale ale funcționarilor
Comunităților Europene se aplică un procedeu de ajustare. Aceasta este obținută cu ajutorul unei medii mobile pe [doisprezece]
ani pentru rata dobânzii și pentru majorarea baremelor salariale.”
Potrivit articolului 10 din anexa XII la statut:
(1) Dobânzile care se iau în considerare la calculul actuarial se bazează pe ratele dobânzilor anuale medii observate pentru
datoria publică pe termen lung a statelor membre, astfel cum au fost publicate de către Comisie. La calcularea dobânzii corespunzătoare
fără inflație se utilizează un indice adecvat al prețurilor la consum, necesar pentru efectuarea calculelor actuariale.
(2) Rata anuală efectivă care urmează să fie luată în considerare la calculul actuarial este media ratelor dobânzilor medii
reale pentru cei [doisprezece] ani ce precedă anul în curs.”
Punerea în aplicare tehnică a anexei XII la statut este încredințată Eurostat, asistat de unul sau de mai mulți experți independenți
calificați pentru a efectua evaluările actuariale. Potrivit articolului 13 din anexa XII la statut:
„[…]
(3) La data de 1 septembrie a fiecărui an, Eurostat prezintă un raport privind evaluările și actualizările menționate la articolul
1 din prezenta anexă.
(4) Toate problemele metodologice inerente punerii în aplicare a prezentei anexe sunt de competența Eurostat în colaborare
cu experții naționali ai serviciilor pertinente ale statelor membre și cu expertul sau cu experții independenți calificați.
Eurostat organizează o întrunire cu acest grup cel puțin o dată pe an, cu ocazia analizelor actuariale efectuate o dată la
cinci ani. Cu toate acestea, Eurostat poate organiza întruniri mai frecvente, în cazul în care consideră necesar.”
Decizia Consiliului din 23 iunie 1981 de instituire a unei proceduri de consultare tripartită în materie de relații cu personalul
(denumită în continuare „Decizia din 23 iunie 1981”) prevede:
„I.      Consultarea în cadrul comisiei consultative
(1)      Relațiile dintre Consiliu și personal, reprezentat de organizațiile sindicale și profesionale, se bazează pe o procedură de
consultare la care participă autoritățile administrative ale instituțiilor și ale organelor asimilate și în cursul căreia
toate informațiile disponibile și pozițiile părților sunt analizate în scopul de a facilita, în măsura posibilului, convergența
pozițiilor și de a garanta că punctele de vedere ale personalului și ale autorităților administrative sunt cunoscute de reprezentanții
statelor membre înainte ca aceștia să adopte o poziție fermă.
(2)      (a) Consultarea are loc în cadrul unei comisii consultative compuse din:
–        un reprezentant al fiecărui stat membru;
–        un număr egal de reprezentanți ai personalului desemnați de organizațiile sindicale și profesionale;
–        șeful administrației fiecărei instituții (și anume grefierul Curții de Justiție [a Comunităților Europene] și [s]ecretarul
general al tuturor celorlalte instituții) sau o persoană desemnată de acesta în scopul de a‑l reprezenta.
[…]
(3)      Procedura de consultare poate fi aplicată doar propunerilor supuse Consiliului de către Comisie privind modificarea statutului
[...] sau a Regimului aplicabil altor agenți ai Comunităților Europene sau privind aplicarea dispozițiilor din statutul respectiv
sau din regimul respectiv referitor la remunerații sau la pensii. Procedura este aplicată acestor propuneri de fiecare dată
când un membru al comisiei consultative solicită acest lucru.
[…]
(7)      Comisia consultativă stabilește un raport cu privire la rezultatele analizei propunerii efectuate în cadrul său, pe care îl
transmite [...] Comitetului Reprezentanților Permanenți în vederea prezentării sale Consiliului.” [traducere neoficială]

Situația de fapt
Reclamantul este funcționar al Parlamentului European, unde lucrează din 1991. Înainte de a fi repartizat la unitatea „Transporturi
și mutări”, acesta a fost șeful serviciului „Pensii” al Parlamentului European.
În urma intrării în vigoare a noului statut, reclamantul a constatat că reforma statutului putea determina o majorare a contribuției
sale la finanțarea sistemului comunitar de pensii.
Prin scrisoarea din 23 iulie 2004, reclamantul a adresat secretarului general al Parlamentului European o serie de 41 de întrebări
și de solicitări privind în special legitimitatea noului statut și a anexei XII la acesta.
Prin scrisoarea din 30 noiembrie 2004, Parlamentul European a răspuns parțial reclamantului, mai multe dintre întrebările
și solicitările sale fiind totuși eludate sau primind un răspuns nesatisfăcător.
Ulterior primirii scrisorii sus‑menționate din 30 noiembrie 2004, reclamantul a constatat că fișa sa de salariu din luna ianuarie
2005 indica majorarea contribuției sale la sistemul de pensii cu efect retroactiv de la 1 iulie 2004, aceasta ridicându‑se
pentru viitor la 9,75 %.
Prin scrisoarea din 28 februarie 2005, domnul Wils a introdus o reclamație, în conformitate cu articolul 90 alineatul (2)
din statut, prin care contestă răspunsurile date de Parlamentul European în scrisoarea sus‑menționată din 30 noiembrie 2004
și solicită anularea fișei sale de plată din luna ianuarie 2005.
Prin scrisoarea din 13 iulie 2005, președintele Parlamentului European a respins reclamația.

Procedura și concluziile părților
Prezenta acțiune a fost înregistrată inițial la grefa Tribunalului de Primă Instanță cu numărul T‑399/05.
Prin Ordonanța din 15 decembrie 2005, Tribunalul de Primă Instanță, în aplicarea articolului 3 alineatul (3) din Decizia 2004/752/CE,
Euratom a Consiliului din 2 noiembrie 2004 de instituire a Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (JO L 333, p. 7,
Ediție specială, 01/vol. 5, p. 142), a trimis prezenta cauză în fața acestui Tribunal. Acțiunea a fost înregistrată la grefa
acestuia din urmă cu numărul F‑105/05.
Prin actul ajuns la grefa Tribunalului de Primă Instanță prin fax la 1 decembrie 2005 (depunerea originalului efectuându‑se
la 5 decembrie), Consiliul a formulat o cerere de intervenție în prezenta procedură în susținerea concluziilor Parlamentului
European. Prin Ordonanța din 22 februarie 2006, președintele Camerei întâi a Tribunalului a admis această cerere de intervenție.
Prin actul separat, ajuns la grefa Tribunalului la 3 aprilie 2006 prin fax (depunerea originalului efectuându‑se la 5 aprilie),
Consiliul a invocat o excepție în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă
Instanță, aplicabilă
mutatis mutandis
Tribunalului în temeiul articolului 3 alineatul (4) din Decizia 2004/752, până la intrarea în vigoare a Regulamentului de
procedură al acestuia din urmă. Prin acest act, s‑a solicitat Tribunalului ca avizul Serviciului juridic al Consiliului din
10 aprilie 2003, prezentat de reclamant în anexa la cererea sa, să fie înlăturat din dosarul prezentei cauze.
Prin Ordonanța din 20 iunie 2006, Tribunalul a admis cererea Consiliului, înlăturând din dosar avizul Serviciului juridic
din 10 aprilie 2003, cererea privind cheltuielile de judecată urmând să fie soluționată odată cu fondul.
În aplicarea articolului 51 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, Tribunalul a hotărât
la 4 octombrie 2006, după ascultarea părților, să trimită cauza în fața ședinței plenare.
În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului de
Primă Instanță, Tribunalul a solicitat părților, intervenientului și Comisiei, care la momentul respectiv era terță față de
procedură, să răspundă unor întrebări scrise și să îi comunice anumite documente.
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 7 decembrie 2006, Comisia a formulat o cerere de intervenție în prezenta procedură
în susținerea concluziilor Parlamentului European. În aplicarea articolului 115 alineatul (1) și a articolului 116 alineatul
(6) din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, președintele Tribunalului a admis, prin Ordonanța din
10 ianuarie 2007, cererea de intervenție a Comisiei în cadrul procedurii orale.
Prin faxul ajuns la grefa Tribunalului la 8 februarie 2007, Comisia a solicitat, în numele celor trei instituții prezente
în instanță, permisiunea ca un funcționar al Eurostat să compară pentru a expune anumite elemente tehnice în ședință. Având
în vedere caracterul tehnic al problemelor ridicate de litigiu, Tribunalul a admis ca agenții instituțiilor să poată fi asistați
la ședință, în vederea asigurării apărării, de un funcționar al Eurostat. Informat de Tribunal cu privire la prezența funcționarului
respectiv la ședință prin faxul din 9 februarie 2007, reprezentantul reclamantului nu a emis nicio obiecție, în special în
ziua ședinței, cu privire la posibilitatea ca acest funcționar să răspundă la întrebări de ordin tehnic adresate de Tribunal.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 13 februarie
2007.
Reclamantul a solicitat Tribunalului:
–        anularea fișei sale de plată din luna ianuarie 2005, cu efect retroactiv de la 1 iulie 2004;
–        obligarea Parlamentului European la plata cheltuielilor de judecată.
Parlamentul European a solicitat Tribunalului:
–        declararea acțiunii în parte ca inadmisibilă și, în rest, ca nefondată;
–        pronunțarea asupra cheltuielilor de judecată potrivit prevederilor legale.
Consiliul și Comisia, interveniente, susțin concluziile Parlamentului European.

În drept
Reclamantul susține că majorarea ratei contribuției la sistemul de pensii la 9,75 %, care figurează pe fișa sa de plată din
luna ianuarie 2005, este lipsită de temei legal, în măsura în care respectiva rată a contribuției a fost stabilită în aplicarea
anexei XII la statut, împotriva căreia persoana interesată invocă o excepție de nelegalitate.
Excepția de nelegalitate invocată de reclamant împotriva anexei XII la statut se întemeiază, în esență, pe cinci motive. Primul
motiv este întemeiat pe faptul că Regulamentul nr. 723/2004 ar fi fost adoptat cu nerespectarea procedurii de consultare prevăzute
prin Decizia din 23 iunie 1981. Al doilea motiv este întemeiat pe faptul că anexa XII la statut ar fi viciată de o eroare
manifestă de apreciere a faptelor care a condus la o eroare de drept. Al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea principiului
proporționalității. Al patrulea motiv este întemeiat pe un abuz de putere. Al cincilea motiv este întemeiat pe încălcarea
principiului protecției încrederii legitime.

1. Cu privire la interesul de a acționa
Comisia a susținut în ședință că cererea introductivă nu cuprinde nicio mențiune cu privire la situația personală a reclamantului,
ci numai cu privire la aspecte instituționale, politice și sindicale. Acțiunea ar fi fost formulată exclusiv în interesul
legii și, pentru acest motiv, ar trebui respinsă ca inadmisibilă.
În primul rând, este adevărat că toate motivele cererii sunt întemeiate pe nelegalitatea anexei XII la statut, anexă care
nu îl privește individual pe reclamant în sensul că aceasta nu îl afectează în temeiul anumitor calități care îi sunt specifice
sau a unei situații de fapt care îl caracterizează în raport cu orice altă persoană, ci îl privește doar în aceeași măsură
ca pe orice alt funcționar. De aceea, în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE, reclamantul nu poate solicita în
mod direct anularea respectivei anexe XII (Hotărârea Curții din 15 iulie 1963, Plaumann/Comisia, 25/62, Rec., p. 197, 223,
Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 29 noiembrie 2006, Agne‑Dapper și alții/Parlamentul European, Consiliul, Comisia,
Curtea de Conturi și CESE, T‑35/05, T‑61/05, T‑107/05, T‑108/05 și T‑139/05, nepublicată încă în Recueil, punctul 58).
Totuși, în aplicarea articolului 241 CE, reclamantul are posibilitatea de a arăta, pe cale de excepție, nelegalitatea actelor
comunitare cu caracter general care îl privesc, dar nu în mod individual, în special statutul, în calitatea sa de funcționar.
Potrivit Curții, această posibilitate condiționează chiar respectarea dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă (a
se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 25 iulie 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul, C‑50/00 P, Rec., p. I‑6677,
punctul 40). De aceea, cerința unei legături directe și individuale între reclamant și actul cu caracter general pe care îl
atacă nu poate fi opusă unei acțiuni incidente introduse în temeiul articolului 241 CE.
Admisibilitatea contestației, pe cale incidentă, a unui act comunitar cu caracter general este subordonată doar dublei condiții
ca actul individual atacat să fi fost adoptat în aplicarea directă a actului cu caracter general (a se vedea Hotărârea Curții
din 5 octombrie 2000, Consiliul/Chvatal și alții, C‑432/98 P și C‑433/98 P, Rec., p. I‑8535, punctul 33) și ca reclamantul
să aibă un interes în a ataca decizia individuală care face obiectul acțiunii principale (Hotărârea Agne‑Dapper și alții/Parlamentul
European, Consiliul, Comisia, Curtea de Conturi și CESE, citată anterior, punctele 42 și 43).
Or, în speță, nu se contestă faptul că majorarea ratei contribuției la pensii care figurează pe fișa de salariu din ianuarie
2005 a reclamantului a fost decisă în aplicarea directă a anexei XII la statut și nici că reclamantul are un interes să solicite
anularea acestei majorări.
În al doilea rând, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că reclamantul nu este abilitat să acționeze în interesul legii
sau al instituțiilor și poate prezenta, în susținerea unei acțiuni în anulare, doar obiecții personale (Hotărârea Curții din
30 iunie 1983, Schlos/Consiliul, 85/82, Rec., p. 2105, punctul 14). Dar această cerință nu poate fi înțeleasă în sensul că
instanța comunitară nu admite o obiecție decât cu condiția ca aceasta să aibă legătură cu situația personală a reclamantului.
În același mod în care acțiunea nu este admisibilă decât dacă reclamantul are un interes personal în a obține anularea actului
pe care îl atacă (a se vedea Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 28 septembrie 2004, MCI/Comisia, T‑310/00, Rec.,
p. II‑3253, punctul 44, și,
per a contrario
, Ordonanța Tribunalului de Primă Instanță din 24 ianuarie 2000, Cuenda Guijarro și alții/Consiliul, T‑179/98, RecFP, p. I‑A‑1
și II‑1, punctul 60), tot astfel, obiecțiile reclamantului nu sunt admisibile decât dacă acestea ar putea reprezenta temeiul
unei anulări care să fie în avantajul acestuia, mai exact pentru care să aibă un interes personal (Hotărârea Curții din 15
martie 1973, Marcato/Comisia, 37/72, Rec., p. 361, punctul 7, și Hotărârea Curții din 16 decembrie 1976, Perinciolo/Consiliul,
124/75, Rec., p. 1953, punctul 26). De asemenea, o excepție de nelegalitate nu este admisibilă decât dacă aceasta ar putea
fi benefică, prin rezultatul său, părții care a invocat‑o (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 29 noiembrie 2006,
Campoli/Comisia, T‑135/05, nepublicată încă în Recueil, punctul 132).
Astfel, Curtea a apreciat că un funcționar al Consiliului nu avea interes să conteste faptul că disponibilitatea unui post
litigios nu a fost adusă la cunoștința personalului celorlalte instituții comunitare, fiind vorba de o omisiune care nu îl
prejudiciază (Hotărârea Schloh/Consiliul, citată anterior, punctele 13 și 14). Tribunalul de Primă Instanță a apreciat de
asemenea în Hotărârea Campoli/Comisia, citată anterior (punctul 133) că, întrucât reclamantul nu a demonstrat că putea beneficia
din punct de vedere financiar de pe urma unei hotărâri a tribunalului respectiv prin care se declară nelegală introducerea
unui coeficient corector de cel puțin 100 % aplicabil pensiilor în statele membre în care costul vieții este cel mai scăzut,
această obiecție, prezentată în cadrul unei excepții de nelegalitate îndreptată împotriva articolului 20 din anexa XII la
statut, este, prin urmare, inadmisibilă.
În prezenta hotărâre, este adevărat că motivele invocate de reclamant în susținerea excepției de nelegalitate a anexei XII
la statut nu privesc doar situația sa personală. Totuși, acestea sunt întemeiate în totalitate pe nereguli care i‑ar fi putut
cauza prejudicii. Într‑adevăr, persoana în cauză are interesul de a arăta în justiție, cu titlu incident, că anexa respectivă
nu a fost adoptată cu respectarea normelor de consultare pe care le stabilise Consiliul, că metoda de calcul a contribuției
sale la pensii este vădit greșită și inadecvată pentru atingerea obiectivului de echilibru actuarial al sistemului de pensii
sau rezultă dintr‑un abuz de putere și că încrederea legitimă pe care o avea în respectarea normelor de finanțare a sistemului
respectiv trebuia să fie protejată în mod corespunzător.
Astfel, împrejurarea că obiecțiile formulate de reclamant se sprijină pe considerente instituționale, politice și sindicale
și că nu privesc exclusiv situația sa personală nu este de natură să stabilească inadmisibilitatea acestor obiecții.
Din toate cele arătate mai sus rezultă că trebuie respinsă cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie.

2. Cu privire la fond

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea procedurii de consultare
Argumentele părților
Reclamantul susține în cererea sa (la punctul 31 și în nota de subsol numărul 9) că procedura de adoptare a reformei sistemului
comunitar de pensii a fost viciată din moment ce nu a avut loc consultarea prevăzută de Decizia din 23 iunie 1981, pe baza
unei propuneri oficiale a Comisiei.
Potrivit afirmațiilor Parlamentului European din memoriul său în apărare, reclamantul nu ar dovedi imposibilitatea solicitării
avizului comisiei consultative altfel decât la propunerea oficială a Comisiei către Consiliu. Decizia din 23 iunie 1981 nu
ar menționa în niciun mod această cerință.
Reclamantul reafirmă în memoriul său în replică faptul că anexa XII la statut ar fi fost adoptată cu încălcarea procedurii
de consultare prevăzute de Decizia din 23 iunie 1981. Într‑adevăr, deși comisia consultativă ar fi trebuit sesizată cu orice
propunere a Comisiei către Consiliu, în temeiul articolului 3 din Decizia din 23 iunie 1981, aceasta nu ar fi fost consultată
decât cu privire la propunerea inițială privind forma anexei XII prezentată de Comisie, și nu cu privire la a doua propunere
a Comisiei, care luase în considerare orientările elaborate de Consiliu la 19 mai 2003 (compromisul președinției elene). Comisia
consultativă ar fi fost consultată direct de Consiliu cu privire la compromisul președinției respective. Întrucât Comisia
nu și‑a prezentat propunerea modificată decât în noiembrie 2003, versiunea finală a anexei XII nu ar fi fost supusă comisiei
consultative de către Comisie și, prin urmare, nu ar fi primit aprobarea organismelor reprezentative ale personalului.
Consiliul subliniază în memoriul său în intervenție că, în calitate de autoritate comunitară competentă pentru modificarea
statutului, a adoptat Regulamentul nr. 723/2004 la propunerea Comisiei, astfel cum a fost modificată prin documentul COM (2003)
721 din 18 noiembrie 2003, și după consultarea instituțiilor în cauză, în conformitate cu articolul 283 CE. În plus, Consiliul
amintește că propunerea inițială a Comisiei, din 26 noiembrie 2002, conținea deja o nouă anexă XII la statut, care prevedea
o metodă pentru asigurarea echilibrului sistemului de pensii. Din motive de urgență, Comisia nu ar fi inclus în această propunere
inițială detaliile metodei de calcul. În urma negocierilor, această metodă ar fi fost totuși prezentată în a doua propunere
a Comisiei, din 18 noiembrie 2003. Anexa XII la statut ar fi fost, așadar, adoptată în urma unei propuneri oficiale a Comisiei
și după consultarea formală a comisiei consultative. Considerentul (38) din Regulamentul nr. 723/2004 ar menționa, de altfel,
acceptarea noilor norme „de către organizațiile reprezentative ale personalului al căror aviz a fost solicitat în cadrul comisiei
consultative instituite prin decizia [...] din 23 iunie 1981”. [traducere neoficială]
În memoriul său în duplică, Parlamentul European arată, în principal, că motivul întemeiat pe încălcarea procedurii de consultare
nu ar fi fost invocat în mod oficial de reclamant decât în stadiul replicii și că, prin urmare, acest motiv ar trebui declarat
inadmisibil. În subsidiar, Parlamentul European amintește că o neregulă de procedură nu antrenează anularea unei decizii decât
dacă se stabilește că, în absența acestei nereguli, decizia atacată ar fi putut avea un conținut diferit. Or, în speță, reclamantul
nu ar prezenta niciun argument care să permită să se considere că, în cazul în care comisia consultativă fusese sesizată în
mod oficial cu privire la o a doua propunere de regulament, din 18 noiembrie 2003, conținutul anexei XII la statut ar fi fost
diferit. În sfârșit, Decizia din 23 iunie 1981 nu ar impune, sub sancțiunea nelegalității regulamentului adoptat, sesizarea
comisiei consultative cu o propunere de modificare a regulamentului.
În sfârșit, potrivit opiniei exprimate de Comisie în ședință, reclamantul nu ar avea niciun interes personal să critice regularitatea
procedurii de consultare și această obiecție ar fi, prin urmare, inadmisibilă.
Aprecierea Tribunalului
Din înscrisurile de la dosar reiese că o primă propunere de regulament al Consiliului de modificare a Statutului funcționarilor
Comunităților Europene a fost prezentată de către Comisie în aprilie 2002. Această propunere nu prevedea modificări importante
ale sistemului de pensii. Prin Decizia din 19 mai 2003, Consiliul a stabilit orientările reformei sistemului de pensii și
a hotărât să asocieze această reformă celei a statutului. Procedura de consultare s‑a desfășurat, între lunile iunie și septembrie
2003, pe baza primei propuneri a Comisiei și a orientărilor Consiliului. La 18 noiembrie, Comisia a prezentat o a doua propunere
de regulament al Consiliului, ținând cont de orientările elaborate de Consiliu la 19 mai 2003 și de rezultatele procedurii
de consultare.
Argumentația reclamantului privind nelegalitatea procedurii de consultare cuprinde două părți. Prima parte este întemeiată
pe faptul că, în mod contrar dispozițiilor Deciziei din 23 iunie 1981, consultarea nu ar fi avut loc pe baza unei propuneri
oficiale a Comisiei, ci la inițiativa Consiliului și pe baza unui text elaborat direct de acesta din urmă. Potrivit celei
de a doua părți, a doua propunere a Comisiei, care include noua versiune a anexei XII la statut, nu ar fi fost supusă comisiei
consultative.
În primul rând, în temeiul dispozițiilor de la punctul I 3 din Decizia din 23 iunie 1981, procedura de consultare nu se poate
aplica decât propunerilor supuse Consiliului de către Comisie privind modificarea statutului sau a Regimului aplicabil celorlalți
agenți ai Comunităților sau privind aplicarea dispozițiilor din statutul respectiv ori din regimul respectiv referitoare la
remunerații sau la pensii. Aceste dispoziții supun organizarea unei proceduri de consultare îndeplinirii a două condiții,
și anume, o propunere a Comisiei către Consiliu în materia respectivă și o cerere a unui membru al comisiei consultative.
În schimb, aceste dispoziții nu au ca obiect, ceea ce ar fi, de altfel, contrar obiectivului procedurii,  să interzică comisiei
consultative să extindă consultarea la alte elemente decât cele conținute în propunerea Comisiei și să ia în considerare toate
elementele relevante, furnizate de organizațiile sindicale sau profesionale, de statele membre sau de instituții, în vederea
asigurării misiunii sale de consultare tripartită. Prin urmare, Decizia din 23 iunie 1981 nu se opunea, contrar susținerilor
reclamantului din prima parte a argumentației sale, ca, precum în speță, comisia consultativă să analizeze modificările pe
care Consiliul intenționa să solicite Comisiei să le insereze în prima sa propunere.
În al doilea rând, după cum s‑a amintit, procedura de consultare nu se aplică propunerilor Comisiei decât dacă un membru al
comisiei consultative solicită acest lucru. Această dispoziție este menită să evite posibilitatea ca procedura de consultare
să aibă loc atunci când aceasta nu pare să prezinte utilitate pentru cei care au chiar răspunderea de a o efectua. Dispoziția
respectivă poate în special să permită comisiei consultative să nu mai efectueze analiza propunerilor de modificare ale Comisiei
atunci când prima propunere a făcut deja obiectul unei consultări considerate suficiente.
În speță, Consiliul a arătat în ședință, fără a fi contrazis, că niciun membru al comisiei consultative nu solicitase aplicarea
procedurii de consultare la cea de a doua propunere a Comisiei, cuprinzând modificări, prezentată la 18 noiembrie 2003. Prin
urmare, nu exista nicio obligație legală de a iniția procedura de consultare cu privire la această propunere, contrar presupunerilor
din a doua parte a argumentației reclamantului.
În ultimul rând și în plus, potrivit unei jurisprudențe constante, o neregulă de procedură nu este de natură să vicieze un
act decât dacă se stabilește că, în lipsa acestei nereguli, actul respectiv ar fi putut avea un conținut diferit (a se vedea
în special Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 5 martie 2003, Staelen/Parlamentul European, T‑24/01, RecFP, p. I‑A‑79
și II‑423, punctul 53).
Or, din înscrisurile de la dosar nu reiese că, faptul că a doua propunere a Comisiei, din 18 noiembrie 2003, nu a fost supusă
consultării, ar fi putut exercita o influență asupra conținutului anexei XII la statut. Într‑adevăr, deși reclamantul a arătat
în ședință că procedura de consultare nu putea avea ca obiect noua versiune a respectivei anexe XII, materializată în a doua
propunere a Comisiei, acesta nu indică precis care sunt elementele care nu ar fi fost astfel supuse consultării. Din contră,
de la punctul 18 al rezultatelor lucrărilor comisiei consultative, care au fost comunicate Tribunalului de către Consiliu
prin fax la 8 decembrie 2006, ca răspuns la întrebările scrise ale Tribunalului din 26 octombrie 2006, reiese că aceasta a
aprobat metoda actuarială înscrisă în final în anexa XII la statut, și anume metoda care rezultă dintr‑un studiu al Eurostat
din septembrie 2003, modificată cu privire la trei puncte. Majoritatea organizațiilor sindicale, în special, și‑au dat acordul
pentru reformă, după cum a amintit Consiliul în ședință.
De aici rezultă că nu este stabilit faptul că, dacă procedura de consultare ar fi fost aplicată celei de a doua propuneri
a Comisiei, anexa XII la statut ar fi putut avea un conținut diferit. Prin urmare, chiar presupunând că anexa XII la statut
ar fi viciată de o neregulă de procedură în acest sens, o astfel de neregulă nu ar putea, în niciun caz, vicia anexa respectivă.
Din toate cele arătate mai sus rezultă că motivul întemeiat pe încălcarea procedurii de consultare trebuie respins, fără a
fi necesar să se pronunțe asupra admisibilității sale.

Cu privire la al doilea și la al treilea motiv, întemeiate pe o eroare manifestă de apreciere și pe încălcarea principiului
proporționalității
În speță, datorită legăturii strânse dintre aceste două obiecții, acestea trebuie analizate împreună.
Argumentele părților
În primul rând, în ceea ce privește motivul întemeiat pe eroarea manifestă de apreciere, în opinia reclamantului, o astfel
de eroare ar vicia alegerea făcută la articolul 10 alineatul (2) din anexa XII la statut de a calcula rata dobânzii medii
reale pe o perioadă de doisprezece ani care precedă anul în curs. În realitate, în evaluarea actuarială efectuată în 2003,
Eurostat și grupul de experți naționali ar fi convenit asupra unei perioade de douăzeci de ani care precedă anul în curs.
Perioada de referință de doisprezece ani ar fi fost adoptată în scopul de a obține prin calcul o cotă mai ridicată a contribuției
funcționarilor. Reclamantul arată că procesul‑verbal al reuniunii din 7 iunie 2004 a grupului de experți însărcinat, în aplicarea
articolului 13 alineatul (4) din anexa XII la statut, să asiste Eurostat în misiunea sa de punere în aplicare tehnică a anexei
respective (denumit în continuare „grupul de lucru «articolul 83»”) menționează că perioada de referință de douăzeci de ani,
preconizată totuși în studiul actuarial efectuat de societatea KPMG în 1998 și reținută de raportul Eurostat din 2003, în
conformitate cu standardul contabil internațional IAS 19, a fost înlocuită de o perioadă de referință de doisprezece ani în
urma unor negocieri politice. Acest parametru nu ar fi fost, așadar, ales pentru a asigura echilibrul actuarial al sistemului.
Ar reveni Parlamentului European sau Consiliului sarcina să explice motivele acestei alegeri.
Parlamentul European arată că motivul întemeiat pe eroarea manifestă de apreciere care a condus la o eroare de drept nu a
fost invocat în reclamație și că, prin urmare, este inadmisibil. Cu privire la fond, având în vedere marja de apreciere de
care dispune Consiliul în calitate de legiuitor în materie de dispoziții statutare, doar o eroare manifestă de apreciere ar
putea fi cenzurată de către instanță, iar alegerea unei perioade de referință de doisprezece ani nu ar reprezenta o astfel
de eroare. De altfel, un expert independent, societatea Ernst & Young Actuaires‑Conseils, ar fi confirmat pertinența și fiabilitatea
procedurilor și ipotezelor actuariale utilizate.
Consiliul subliniază în memoriul său în intervenție că, deși este adevărat că diminuarea perioadei de referință de la douăzeci
de ani la doisprezece ani s‑a materializat într‑o scădere a ratei de actualizare utilizate în cadrul evaluării actuariale
la 31 decembrie 2003 (3,9 % în loc de 4,7 %) și că această scădere a ratei de actualizare explică parțial majorarea ratei
contribuției [de 10,43 %, înainte de aplicarea regulii plafonării la 9,75 % care figurează la articolul 2 alineatul (2) din
anexa XII la statut], această constatare nu permite să se concluzioneze că măsura adoptată nu este adecvată pentru a garanta
echilibrul actuarial al sistemului de pensii.
Consiliul admite că scăderea numărului de ani care trebuie luați în considerare în calculul ratei dobânzii reale supraevaluează
această rată și, în același timp, rata contribuției, dar susține că această alegere nu are vreun impact asupra echilibrului
sistemului de pensii pe termen lung, dat fiind că ratele dobânzii sunt recalculate în fiecare an, ceea ce permite ajustarea
anuală a ratei contribuției în vederea asigurării echilibrului actuarial. Nimic nu ar permite să se afirme că rata dobânzii
medii reale calculate pe doisprezece ani ar fi pe viitor sistematic inferioară ratei dobânzii medii reale calculate pe douăzeci
de ani. Consiliul semnalează în plus că o perioadă de doisprezece ani a fost reținută de asemenea la articolul 4 alineatul
(6) din anexa XII la statut pentru a stabili rata generală de majorare a salariilor care trebuie luată în considerare în calculele
actuariale.
Raționamentul cu privire la echilibrul actuarial ar presupune o viziune pe termen lung. Nu s‑ar putea concluziona că dispozițiile
anexei XII la statut nu sunt adecvate pentru simplul motiv că într‑un anumit an calculele actuariale s‑ar materializa într‑o
majorare a ratei contribuției la pensii.
În al doilea rând, în ceea ce privește încălcarea principiului proporționalității, aceasta ar rezulta, în opinia reclamantului,
din faptul că majorarea cuantumului contribuției funcționarilor la sistemul de pensii nu ar fi nici necesară, nici potrivită
pentru asigurarea echilibrului actuarial. Având în vedere elementele de care ar fi dispus legiuitorul, în special raportul
Eurostat din septembrie 2003, majorarea ratei contribuției ar apărea în mod vădit disproporționată. Respectivul raport Eurostat
ar fi demonstrat că o majorare a ratei contribuției la 8,7 % era suficientă pentru garantarea echilibrului actuarial. Reclamantul
susține că opțiunea de a reține o perioadă de doisprezece ani pentru calcularea ratei dobânzii medii reale, preferată unei
perioade de douăzeci de ani, este cea care a determinat calcularea unei rate a contribuției mult mai ridicate. Or, potrivit
raportului actuarului EIS Belgium, comandat de reclamant, această durată de doisprezece ani ar fi mai puțin adecvată.
Parlamentul European consideră că motivul întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității trebuie declarat inadmisibil,
în măsura în care acesta nu a fost prezentat în mod expres în reclamația prealabilă și în măsura în care această reclamație
nu conținea niciun element din care Parlamentul European ar fi putut deduce că reclamantul avea intenția să invoce motivul
respectiv.
În subsidiar, Parlamentul European amintește că, potrivit jurisprudenței, legiuitorul dispune în domeniul economic de o putere
de apreciere extinsă. Această jurisprudență s‑ar aplica de asemenea domeniului statutului în ceea ce privește aprecierea echilibrului
actuarial al sistemului de pensii. Prin urmare, doar caracterul vădit neadecvat al unei măsuri adoptate în acest domeniu,
în raport cu obiectivul pe care instituțiile competente înțeleg să îl urmeze, ar putea afecta legalitatea unei astfel de măsuri.
Or, metoda din anexa XII la statut și parametrii acesteia, în special stabilirea perioadei de referință pentru calcularea
ratei dobânzii medii reale la doisprezece ani, nu ar fi vădit neadecvate în raport cu obiectivul care trebuie atins, și anume
asigurarea echilibrului actuarial.
Aprecierea Tribunalului
–       Cu privire la întinderea controlului exercitat de către instanță asupra dispozițiilor din anexa XII la statut
Instanța comunitară exercită în principiu un control complet asupra legalității de fond a actului, și anume un control care
privește atât motivele de drept și de fapt ale actului, cât și conținutul acestuia. În acest caz, instanța comunitară verifică
în special validitatea aprecierilor de fapt efectuate de către autorul actului.
Totuși, în domeniile care presupun o apreciere complexă, în special a unor situații economice (a se vedea Hotărârea Curții
din 19 noiembrie 1998, Regatul Unit/Consiliul, C‑150/94, Rec., p. I‑7235, punctul 54) sau a unor metode statistice (a se vedea,
în ceea ce privește ajustarea coeficienților corectori ai remunerațiilor, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 8 noiembrie
2000, Bareyt și alții/Comisia, T‑158/98, RecFP, p. I‑A‑235 și II‑1085, punctul 57, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
din 25 septembrie 2002, Ajour și alții/Comisia, T‑201/00 și T‑384/00, RecFP, p. I‑A‑167 și II‑885, punctul 48), precum și
în exercitarea responsabilităților politice atribuite prin tratate (a se vedea Hotărârea Curții din 7 septembrie 2006, Spania/Consiliul,
C‑310/04, Rec., p. I‑7285, punctul 96, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 1 decembrie 1999, Boehringer/Consiliul
și Comisia, T‑125/96 și T‑152/96, Rec., p. II‑3427, punctul 74), instanța comunitară recunoaște instituțiilor o putere de
apreciere extinsă.
Prin urmare, atunci când verifică exercitarea unei astfel de competențe, instanța trebuie să se limiteze la a examina dacă
actul supus controlului său nu este viciat de o eroare manifestă sau de un abuz de putere ori dacă instituția nu a depășit
în mod evident limitele puterii sale de apreciere (a se vedea Hotărârea Curții din 25 ianuarie 1979, Racke, 98/78, Rec., p. 69,
punctul 5, Hotărârea Curții din 17 ianuarie 1985, Piraiki‑Patraiki și alții/Comisia, 11/82, Rec., p. 207, punctul 40, și Hotărârea
Curții din 25 octombrie 2001, Italia/Consiliul, C‑120/99, Rec., p. I‑7997, punctele 44 și 45).
În speță, echilibrul actuarial al sistemului comunitar de pensii, ale cărui reguli sunt definite de anexa XII la statut, presupune
luarea în considerare pe termen lung a evoluțiilor economice și a variabilelor financiare și impune realizarea unor calcule
statistice complexe. De aceea legiuitorul comunitar dispune de o putere de apreciere extinsă în stabilirea normelor echilibrului
actuarial al sistemului de pensii respectiv. În plus, Tribunalul de Primă Instanță a apreciat că, în stabilirea noului sistem
comunitar de pensii, Consiliul dispune de o putere de apreciere extinsă care corespunde responsabilităților politice atribuite
acestuia prin tratat (Hotărârea Campoli/Comisia, citată anterior, punctele 143 și 144).
Din cele ce precedă rezultă că Tribunalul nu exercită asupra dispozițiilor din anexa XII la statut, pe care reclamantul le
contestă pe cale de excepție, în special pe cele ale articolului 10 alineatul (2), decât un control cu privire la existența
unei erori manifeste de apreciere.
În temeiul principiului proporționalității, legalitatea unei reglementări comunitare este supusă totodată condiției ca mijloacele
pe care aceasta le pune în aplicare să fie apte să realizeze obiectivul urmărit în mod legitim de reglementarea în cauză și
să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea lui, având în vedere că, atunci când este posibilă alegerea între mai
multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă în principiu la cea mai puțin constrângătoare (Hotărârea Tribunalului de Primă
Instanță din 5 iunie 1996, NMB Franța și alții/Comisia, T‑162/94, Rec., p. II‑427, punctul 69 și jurisprudența citată).
Totuși, conform unei jurisprudențe constante, fiind vorba de un domeniu în care legiuitorul comunitar dispune, precum în speță,
de o putere de apreciere extinsă care corespunde responsabilităților politice atribuite acestuia prin tratat, controlul proporționalității
se limitează doar la examinarea caracterului în mod vădit inadecvat al măsurii în cauză în raport cu obiectivul pe care instituția
competentă este însărcinată să îl urmărească (a se vedea în acest sens Hotărârea Italia/Consiliul, citată anterior, punctele
44 și 45, Hotărârea NMB France și alții/Comisia, citată anterior, punctul 70, și Hotărârea Campoli/Comisia, citată anterior,
punctul 143).
Având în vedere controlul restrâns exercitat de instanță asupra dispozițiilor de reglementare în cauză, Comisia și‑a manifestat
în ședință temerea cu privire la precizia și la tehnicitatea întrebărilor scrise, precum și cu privire la amploarea cererilor
de înscrisuri adresate de Tribunal părților și intervenientelor, subliniind că reclamantul nu ar fi făcut dovada, după cum
era dator, că în speță legiuitorul comunitar ar fi încălcat un drept superior. Potrivit instituției respective, măsurile de
organizare a procedurii decise de Tribunal ar putea chiar aduce atingere principiului respectării dreptului la apărare întrucât
Tribunalul riscă să elaboreze el însuși soluția litigiului, în afara argumentelor părților.
O astfel de argumentație nu poate fi reținută în prezenta cauză. Într‑adevăr, controlul jurisdicțional exercitat în speță,
chiar dacă are o sferă limitată, impune ca autorul actului în cauză, Consiliul, să fie în măsură să stabilească în fața instanței
comunitare că actul a fost adoptat prin exercitarea efectivă a puterii sale de apreciere, care presupune luarea în considerare
a tuturor elementelor și circumstanțelor relevante ale situației pe care acest act a fost menit să o reglementeze (Hotărârea
din 7 septembrie 2006, Spania/Consiliul, citată anterior, punctul 122).
Prin urmare, Consiliul trebuie cel puțin să poată prezenta și expune în mod clar și neechivoc datele de bază care au trebuit
luate în considerare pentru a fundamenta măsurile contestate și de care depindea exercitarea puterii sale de apreciere (Hotărârea
din 7 septembrie 2006, Spania/Consiliul, citată anterior, punctul 123).
Or, reclamantul a furnizat, în susținerea motivelor întemeiate pe eroarea manifestă de apreciere și pe încălcarea principiului
proporționalității, indicii suficient de precise, de obiective și de corespunzătoare care au justificat intervenția directă
a Tribunalului în cercetarea elementelor de probă (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 6 martie 2001, Connolly/Comisia,
C‑274/99 P, Rec., p. I‑1611, punctul 113) în scopul de a verifica dacă Consiliul nu a utilizat în mod vădit eronat sau inadecvat
puterea sa extinsă de apreciere.
Reclamantul și‑a susținut argumentația prin numeroase înscrisuri, și anume un total de 47 de înscrisuri anexate la diferitele
sale memorii și, de asemenea, a comandat unui actuar, EIS Belgium, realizarea unui studiu comparativ al metodelor actuariale
utilizate de rapoartele Eurostat din septembrie 2003 și din septembrie 2004. Acesta a prezentat, așadar, un maximum de elemente
aflate la dispoziția sa și chiar un document pe care nu era autorizat să îl prezinte, a cărui retragere de la dosar a fost
decisă de Tribunal prin Ordonanța din 20 iunie 2006.
În schimb, instituțiile nu au prezentat din proprie inițiativă decât puține documente sau niciunul: Parlamentul European nu
a prezentat nicio anexă, iar Consiliul a anexat două înscrisuri memoriului său în intervenție.
Or, două sau trei studii actuariale pe baza cărora a fost elaborată reforma sistemului de pensii, și anume studiul efectuat
de societatea KPMG, din decembrie 1998, și un studiu efectuat de actuarul Watson Wyatt Brans & Co, din decembrie 2002, nu
figurau la dosar, deși erau menționate în repetate rânduri de părți și citate, cu titlu demonstrativ, de Consiliu în memoriul
său în intervenție. De asemenea, părțile dezbăteau obligațiile care rezultă pentru Consiliu din Decizia din 23 iunie 1981
și din standardul contabil internațional IAS 19 fără a fi comunicat aceste texte. De asemenea, Tribunalul a solicitat ca aceste
documente să fie depuse la dosar.
În plus, din moment ce nici Parlamentul European, nici Consiliul nu au indicat în memoriile lor motivele pentru care perioada
de referință de doisprezece ani fusese aleasă de legiuitor, invocând doar puterea extinsă de apreciere a Consiliului, Tribunalul
a considerat că trebuie să caute aceste motive în lucrările pregătitoare ale anexei XII la statut și să solicite, prin urmare,
comunicarea acestora pentru a putea să aprecieze în cunoștință de cauză temeinicia obiecțiilor bazate pe caracterul vădit
eronat sau vădit inadecvat al alegerii acestei perioade de referință.
În plus, împrejurarea că Tribunalul, neconsiderându‑se lămurit îndeajuns cu privire la anumite puncte, a decis, în interesul
unei bune administrări a justiției, să adreseze Parlamentului European și Consiliului mai multe întrebări scrise, nu ar putea
fi considerată incompatibilă cu dreptul la apărare.
În sfârșit, pentru aceleași motive, Tribunalul a considerat necesar, luând în considerare rolul Comisiei, în special al Eurostat,
în elaborarea anexei XII la statut, să adreseze de asemenea întrebări acestei instituții.
–       Cu privire la perioada de referință de doisprezece ani
După cum reiese din dispozițiile coroborate ale articolului 83a alineatul (1) din statut și ale articolului 4 alineatul (1)
din anexa XII la statutul respectiv, obiectivul metodei de calcul expuse în această anexă este asigurarea echilibrului actuarial
al sistemului comunitar de pensii. În temeiul articolului 1 alineatul (1) și al articolului 5 din anexa XII la statut, rata
contribuției funcționarilor trebuie stabilită la un nivel suficient în vederea finanțării unei treimi din costul sistemului,
calculat pe o bază actuarială.
Spre deosebire de așa‑numitele sisteme „repartiție”, al căror echilibru, în termeni bugetari, este realizat dacă totalul resurselor
constituite din contribuțiile plătite de angajator și de salariați în cursul anului acoperă totalul prestațiilor plătite în
același an pensionarilor, sistemul comunitar de pensii este în echilibru, în sensul actuarial al anexei XII la statut, dacă
nivelul contribuțiilor care trebuie plătite în fiecare an de funcționarii aflați în activitate permite finanțarea valorii
viitoare a drepturilor pe care acești funcționari le‑au dobândit în cursul aceluiași an. Spre deosebire de abordarea bugetară,
cea actuarială are în vedere finanțarea sistemului de pensii pe termen lung. Articolul 83 alineatul (2) din statut prevede
că finanțarea sistemului de pensii se bazează, în proporție de o treime, pe contribuțiile funcționarilor, celelalte două treimi
fiind în sarcina instituțiilor.
Anexa XII la statut utilizează așa‑numita metodă a „factorului de credit prognozat”, care este preconizată de standardul contabil
internațional  IAS 19. Potrivit acestei metode, suma valorilor actuariale a drepturilor de pensie dobândite de toate persoanele
aflate în activitate într‑un an, denumită de actuari „cost al serviciului”, este raportată la totalul anual al salariului
de bază al acestora. Rata contribuției funcționarilor este egală cu o treime din acest raport, luând în considerare baremul
de repartizare a finanțării care rezultă din articolul 83 alineatul (2) din statut. Calcularea costului serviciului necesită
ipoteze actuariale, și anume estimări ale valorii viitoare a mai mulți parametri (rata dobânzii, mortalitatea, evoluția salarială
etc.). Pentru a ține cont de valorile observate efectiv, respectarea echilibrului actuarial impune o ajustare periodică a
acestor ipoteze pe care articolul 1 alineatul (2) din anexa XII prevede să o efectueze anual.
După cum au subliniat toate părțile și toate intervenientele, rata contribuției la pensii este în special foarte sensibilă
la variațiile ratelor dobânzii reale reținute pentru calculele actuariale. Luarea în considerare a unor rate ale dobânzii
reale scăzute determină o majorare semnificativă a ratei contribuției la pensii. Dimpotrivă, reținerea, în vederea efectuării
calculului actuarial, a unor rate ale dobânzii reale ridicate are ca efect diminuarea în mod simțitor a ratei contribuției.
Dată fiind această sensibilitate a ratei contribuției la variațiile ratelor dobânzii reale și în scopul de a evita modificări
frecvente și chiar schimbări drastice ale ratei contribuției, actuarii recomandă utilizarea unei rate a dobânzii medii reale
calculate pe o perioadă lungă.
Astfel, articolul 10 alineatul (2) din anexa XII la statut definește rata dobânzii care trebuie luată în considerare pentru
calculul actuarial drept media ratelor dobânzilor medii reale pentru cei doisprezece ani care precedă anul în curs.
Reclamantul contestă alegerea acestei perioade. Acesta arată în mod corect că toate studiile actuariale de care dispunea Consiliul
pentru adoptarea metodei din anexa XII la statut reținuseră o perioadă mai lungă, de douăzeci de ani, pentru calcularea ratei
dobânzii medii reale. Într‑adevăr, acest lucru este valabil în cazul studiului societății KPMG din decembrie 1998, al studiului
actuarului Watson Wyatt Brans & Co din decembrie 2002 și chiar al raportului Eurostat din septembrie 2003. Rezultă, așadar,
că asupra acestui punct anexa XII la statut se îndepărtează de practica obișnuită a actuarilor.
În plus, măsurile de organizare a procedurii ordonate de Tribunal au permis punerea în evidență a faptului că, la adoptarea
anexei XII la statut, Consiliul nu dispunea de niciun studiu actuarial al sistemului comunitar de pensii care să rețină o
perioadă de doisprezece ani. În schimb, din raportul reuniunii grupului de lucru „articolul 83” din 7 iunie 2004, anexat memoriului
în replică, reiese că perioada a fost redusă de la douăzeci de ani la doisprezece ani „în urma unor negocieri politice”.
După ce a arătat în memoriul său în intervenție doar faptul că alegerea perioadei de doisprezece ani este rezultatul puterii
sale extinse de apreciere, Consiliul a explicat, ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului, motivele pentru care s‑a
îndepărtat de practica actuarială urmată de cele trei studii de care dispunea: alegerea perioadei de doisprezece ani ar fi
rezultatul unui compromis, aprobat de organizațiile reprezentative ale personalului, între o durată de douăzeci de ani propusă
de Comisie și o durată de cinci ani dorită de anumite state membre.
Înscrisurile de la dosar și în special „non‑paper‑ul” președinției Comitetului Reprezentanților Permanenți (COREPER) din 23
septembrie 2003, care a fost prezentat de Consiliu ca răspuns la o solicitare de înscrisuri adresată de Tribunal, permit completarea
acestor explicații. Dat fiind că ratele anuale ale dobânzii au fost deosebit de scăzute în cursul anilor precedenți anului
2004, rata dobânzii medii reale ar fi fost scăzută dacă ar fi fost calculată pe o perioadă scurtă precedând anul respectiv.
În măsura în care această rată servește la calcularea valorii viitoare a contribuțiilor plătite de funcționari în cursul anului
curent, cu cât această dobândă este mai scăzută, cu atât contribuțiile funcționarilor trebuie să fie mai ridicate pentru a
asigura echilibrul actuarial al sistemului. Astfel, din „non‑paper‑ul” din 23 septembrie 2003 reiese că, ceilalți factori
rămânând neschimbați, alegerea unei perioade de cinci ani pentru calcularea ratei dobânzii medii reale ar fi determinat o
rată a contribuției de 12,4 % la 1 ianuarie 2004 în loc de 8,9 %, în cazul în care s‑ar fi reținut o perioadă de douăzeci
de ani. Din această comparație rezultă că scurtarea perioadei de referință, redusă în final la doisprezece ani, a fost decisă
în vederea obținerii unei majorări imediate mai importante a ratei contribuției funcționarilor.
Această constatare nu este totuși de natură să determine considerarea perioadei de doisprezece ani drept un parametru vădit
eronat sau vădit inadecvat pentru efectuarea calculului actuarial.
Într‑adevăr, în primul rând, dacă actuarii rețin mai degrabă o durată de douăzeci de ani, practica acestora nu are valoarea
unei norme obligatorii. În special standardul contabil internațional IAS 19, invocat de reclamant, lipsit de forță obligatorie
pentru legiuitorul comunitar, nu recomandă o ajustare a ratei dobânzii medii reale pe o perioadă determinată.
În al doilea rând, astfel cum s‑a arătat la punctul 87 din prezenta hotărâre, calculul mediei ratelor dobânzii pe o perioadă
dată care precedă anul curent are drept scop evitarea variației ratei contribuției în fiecare an în funcție de rata dobânzii
anuale. Dar faptul de a utiliza o medie pe doisprezece ani, iar nu o medie pe douăzeci de ani nu afectează echilibrul actuarial.
Desigur, Consiliul însuși admite în memoriul său în intervenție că diminuarea numărului de ani care trebuie luați în considerare
la calculul ratei dobânzii medii reale determină supraevaluarea sa și, odată cu aceasta, supraevaluarea ratei contribuțiilor
la pensii. Obiectul perioadei de referință fiind tocmai limitarea posibilității de supraevaluare a ratei contribuției, perioada
de douăzeci de ani apare, prin urmare, mai adecvată decât cea de doisprezece ani, după cum subliniază studiul actuarial al
EIS Belgium pe care reclamantul l‑a depus la dosar.
Totuși, alegerea unei perioade de referință de doisprezece ani nu afectează validitatea metodei actuariale definite de Consiliu.
Pe de o parte, valoarea prospectivă a unei rate a dobânzii medii reale calculate pe o perioadă trecută este în orice caz aproximativă,
oricare ar fi durata acestei perioade. Pe de altă parte, după cum s‑a menționat anterior, durata perioadei de referință nu
ar putea afecta echilibrul actuarial, cu condiția ca parametrul să nu fie modificat pe o perioadă lungă. După cum a arătat
funcționarul Eurostat în ședință, obiectivitatea metodei de calcul ar putea fi contestată și scopul garantării echilibrului
actuarial pe baze transparente și incontestabile ar fi afectat doar dacă pe viitor durata acestei perioade ar fi mărită sau
redusă, având în vedere evoluția ratelor dobânzii, în scopul menținerii la un nivel scăzut a ratei dobânzii medii reale utilizate
la efectuarea calculului actuarial și, prin urmare, al menținerii la un nivel ridicat a ratei contribuției funcționarilor.
Din cele arătate mai sus rezultă că perioada de doisprezece ani, reținută la articolul 10 alineatul (2) și la articolul 4
alineatul (6) din anexa XII la statut nu este nici vădit eronată, nici vădit inadecvată. Prin urmare, motivele întemeiate
pe ipoteza că metoda actuarială din anexa XII la statut ar fi viciată referitor la acest punct de o eroare manifestă de apreciere
și de o încălcare a principiului proporționalității trebuie respinse, fără a fi necesar, prin urmare, să se pronunțe asupra
cauzelor de inadmisibilitate invocate împotriva acestor motive.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe un abuz de putere
Argumentele părților
Reclamantul arată că metoda de calcul din anexa XII la statut, pretins elaborată în vederea asigurării echilibrului actuarial
al sistemului comunitar de pensii, ar fi fost în realitate creată pentru a justifica o majorare a ratei contribuției funcționarilor
la sistemul de pensii. Obiectivul acestei majorări ar fi, pe de o parte, punerea în sarcina funcționarilor a deficitului sistemului
de pensii, care s‑ar fi acumulat pentru că statele membre s‑au abținut mult timp de la plata contribuției către sistem, și,
pe de altă parte, alinierea sistemului comunitar la sistemele naționale, mai puțin avantajoase.
Pe de o parte, anexa XII la statut ar fi contrară articolului 83 alineatul (4) din vechiul statut, care prevedea că nu putea
fi sporită contribuția funcționarilor la sistem decât în vederea asigurării echilibrului actuarial al sistemului de pensii
și, pe de altă parte, aceasta ar fi viciată de un abuz de procedură.
Statele membre ar fi înțeles să pună în sarcina funcționarilor deficitul sistemului de pensii, deși acesta nu le‑ar fi imputabil.
Existența unui deficit preexistent reformei statutului ar reieși din raportul raportorului general al Comisiei bugetelor Parlamentului
European, doamna Dührkop Dührkop, privind proiectul de buget general al Uniunii Europene pentru exercițiul 1999 (denumit în
continuare „raportul Dührkop Dührkop”), care ar fi cifrat acest deficit la 14,3 miliarde de euro la 31 decembrie 1997. Acest
raport ar fi constatat că, până în 1997, statele membre nu plătiseră sau nu plătiseră în totalitate partea din cotizațiile
la sistemul de pensii care revine angajatorului. Până în 1982, nicio contribuție a angajatorului la sistemul de pensii nu
ar fi fost plătită și, între 1982 și 1998, această contribuție nu ar fi fost plătită decât parțial. Potrivit raportului Dührkop
Dührkop, „întrucât numărul funcționarilor Comunității nu a încetat să crească, odată cu extinderea competențelor Comunității
și cu extinderea Uniunii [...], «randamentul biologic» al sistemului era, până nu demult, suficient pentru menținerea echilibrului
sistemului, mai exact, ansamblul prestațiilor plătite în temeiul sistemului de pensi[i] nu depășea suma contribuțiilor angajaților
și ale părții patronale[;] [î]n plus, până în 1982, contribuția salarială echivalentă unei treimi din finanțare era, în sine,
suficientă pentru acoperirea tuturor prestațiilor plătite în temeiul sistemului de pensii[;] [î]n 1998, ansamblul prestațiilor
plătite [a depășit] totalul teoretic [...] al [contribuțiilor] salariale pentru pensie, [...] ale părții patronale ipotetice
sau nominale și [...] ale răscumpărării drepturilor de pensie dobândite în temeiul sistemelor naționale”.
Metoda definită în anexa XII la statut ar fi rezultatul unei „tranzacții politice” întrucât mai multe state membre au solicitat
ca funcționarii să suporte cheltuielile excedentare ale sistemului de pensii. Propunerea inițială privind  forma anexei XII
la statut adresată Consiliului de către Comisie nu ar fi enunțat decât câteva principii ample, dar, după ce s‑a constatat
că metodologia stabilită în 2003 nu servea obiectivului principal de majorare a ratei contribuției, s‑ar fi decis înscrierea
în respectiva anexă XII a unei noi metode detaliate, cu parametri arbitrari. De aceea, majorările ratei contribuției funcționarilor
prevăzute de statut nu ar putea fi deduse din studiile efectuate de Eurostat în 2003 potrivit standardului contabil internațional
IAS 19 și nu ar avea drept scop unic garantarea echilibrului actuarial al sistemului.
În memoriul său în apărare, Parlamentul European remarcă faptul că, pretinzând că anexa XII la statut este ilegală, reclamantul
invocă motivul întemeiat pe o încălcare a tratatelor sau a unei norme superioare dispozițiilor cuprinse în respectiva anexă
XII. Or, reclamantul nu ar fi precizat care normă superioară acestei anexe nu ar fi fost respectată. În realitate, dispozițiile
articolului 83 alineatul (4) din vechiul statut nu ar avea o valoare juridică superioară noilor dispoziții adoptate de Consiliu,
sub forma anexei XII la statut. În lipsa unui temei juridic determinat, motivul ar fi, așadar, inadmisibil. În ipoteza în
care prezentul motiv ar trebui interpretat drept denunțarea unui abuz de procedură, Parlamentul European subliniază că acesta
nu a fost prezentat în mod expres în stadiul reclamației prealabile și că ar trebui respins ca inadmisibil.
Privitor la fond, Parlamentul European arată că majorarea ratei contribuției funcționarilor era necesară pentru menținerea
echilibrului actuarial al sistemului comunitar de pensii. Această majorare, decisă de Consiliu, ar fi fost adoptată pornind
de la o propunere a Comisiei întemeiată pe un raport privind evaluarea actuarială a sistemului de pensii. Potrivit acestui
raport, „pentru a asigura echilibrul sistemului de pensii, rata contribuției necesară pentru finanțarea unei treimi din prestațiile
prevăzute de sistemul [comunitar] de pensii [...] [era] de 10,43 % din salariul de bază”. Majorarea ratei contribuției ar
fi avut, așadar, ca fundament un studiu actuarial efectuat în conformitate cu principiile anexei XII la statut și cu practicile
actuariale general admise.
Parlamentul European amintește, în sfârșit, că nu există abuz de putere decât dacă reiese, pe baza unor indicii obiective,
relevante și corespunzătoare, că actul atacat a fost adoptat în scopul exclusiv, sau cel puțin determinant, de a atinge alte
obiective decât cele indicate. Or, reclamantul nu ar fi demonstrat că lichidarea deficitului bugetar al sistemului de pensii
ar fi constituit scopul exclusiv sau determinant al adoptării anexei XII la statut, nici că adoptarea acestei anexe ar fi
răspuns obiectivului exclusiv sau determinant de a reduce nivelul sistemului comunitar de pensii în scopul de a‑l apropia
de sistemele naționale. În această privință, Parlamentul European susține că documentele prezentate de reclamant nu constituie
în niciun caz indicii suficiente care să permită să se demonstreze în mod cert că anexa XII la statut viza alte obiective
decât cele indicate. Chiar presupunând,
quod non
, că ar fi existat o „tranzacție politică”, astfel cum susține reclamantul, scopul determinant al anexei XII la statut ar
fi fost stabilirea unei proceduri care să permită garantarea echilibrului actuarial al sistemului de pensii.
În memoriul său în replică, reclamantul consideră că a invocat implicit abuzul de procedură în reclamația sa prealabilă, deși
argumentele sale nu au fost formulate în termeni strict juridici. Potrivit jurisprudenței, nu se poate impune ca obiecțiile
invocate în susținerea reclamației prealabile să fie formulate în astfel de termeni.
Reclamantul se referă la studiul pe care l‑a comandat actuarului EIS Belgium, care a analizat schimbarea de metodă actuarială
intervenită între 2003 și 2004 și diferența dintre rezultatele obținute prin cele două metode. În pofida solicitărilor reclamantului,
Parlamentul European nu ar fi furnizat nicio explicație cu privire la motivele acestei schimbări de metodă. Reclamantul sugerează
posibilitatea ca Tribunalul să solicite prezentarea documentelor care explică acest reviriment.
Contrar celor susținute de Parlamentul European, raportul redactat în 2004 de Ernst & Young Actuaires‑Conseils, la cererea
Eurostat, nu ar afirma că metoda care figurează în anexa XII la statut ar fi conformă practicilor actuariale. Acest raport
ar fi constat doar într‑o verificare a echilibrului actuarial, astfel cum a fost definit în anexa XII la statut, pe baza unor
informații furnizate de Eurostat.
Reclamantul contestă posibilitatea legiuitorului de a decide în mod discreționar metoda de calcul al echilibrului actuarial.
Dat fiind că se referea la un echilibru actuarial, legiuitorul ar fi trebuit să respecte principiile utilizate de specialiști
pentru calcularea acestuia.
În memoriul său în intervenție, Consiliul arată că regulile de calcul adoptate în anexa XII la statut răspund exclusiv obiectivului,
comun vechiului și noului statut, de garantare a sistemului de pensii.
Consiliul susține argumentele Parlamentului European. În plus, acesta consideră că, ținând cont de natura sistemului de pensii
al funcționarilor comunitari, argumentele reclamantului privind o pretinsă insuficiență a contribuțiilor statelor membre sunt
greșite. Nu ar exista „contribuții” ale statelor membre până la concurența unui anumit procent din totalul pensiilor, cum
ar fi putut fi cazul într‑un sistem de fond de pensii. În schimb, statele membre ar avea obligația de a finanța bugetul Comunităților,
astfel încât bugetul respectiv să poată asigura plata pensiilor, indiferent de valoarea acestora.
La adoptarea Regulamentului nr. 723/2004, Consiliul ar fi considerat că trebuie inclusă în statut o metodă de calcul care
să garanteze echilibrul actuarial al sistemului comunitar de pensii. Însă, ținând cont de caracterul variabil al parametrilor
economici care trebuie luați în considerare, Consiliul ar dispune de o marjă de apreciere pentru definirea acestei metode.
Or, reclamantul nu ar fi explicat în ce fel metoda prevăzută de anexa XII la statut ar fi depășit limitele acestei marje de
apreciere și nici care dispoziție din respectiva anexă XII ar fi fost adoptată pentru utilizarea contribuțiilor funcționarilor
la sistemul de pensii în alte scopuri decât garantarea echilibrului actuarial.
Reclamantul nu ar fi îndreptățit să susțină, referindu‑se la raportul Eurostat din septembrie 2003, în special la analiza
statistică făcută la punctul 8.2.3.1., că rata contribuției funcționarilor care trebuie aplicată pentru a garanta echilibrul
actuarial ar fi trebuit să fie inferioară celei adoptate în final de statut, și anume 9,25 %. Într‑adevăr, anumite măsuri
din statut, precum diminuarea procentajului anual de dobândire de drepturi de pensie (1,9 % în loc de 2 %) nu și‑ar produce
efectele în sensul unei diminuări a ratei contribuției decât pe termen lung. De asemenea, o mare parte a modificărilor prevăzute
de statut ar avea puține efecte imediate întrucât acestea nu ar fi aplicabile, sau nu în întregime, funcționarilor recrutați
înainte de intrarea în vigoare a statutului. În schimb, modificarea normelor privind calculul ratei dobânzii reale care trebuie
utilizată în calculele actuariale (media pe doisprezece ani, și nu pe douăzeci de ani) ar fi avut un efect imediat asupra
ratei contribuției calculate.
În observațiile sale privind memoriul în intervenție al Consiliului, reclamantul susține că metoda anexei XII la statut în
ansamblul său a fost concepută astfel încât să justifice o majorare a ratei contribuției. Rata contribuției ar fi fost stabilită
astfel la 9,25 %, pe când studiul Eurostat din septembrie 2003 indica în mod clar că o rată a contribuției de 8,91 % era suficientă
pentru garantarea echilibrului actuarial și prevedea chiar că intrarea în vigoare a noului statut ar permite diminuarea acestei
rate la aproximativ 8,7 %.
Marja de apreciere a legiuitorului comunitar nu ar justifica arbitrariul. În această privință, Consiliul nu ar fi furnizat
nicio explicație privind alegerea legiuitorului de a scurta de la douăzeci de ani la doisprezece ani perioada de referință
pentru calculul ratei dobânzii medii reale, definită ca media ratelor dobânzii reale în timpul perioadei de referință.
În memoriul său în duplică, Parlamentul European arată că judecătorul comunitar exercită un control limitat la identificarea
erorilor manifeste sau grave atunci când verifică legalitatea unei norme legislative comunitare care presupune aprecieri complexe.
Or, studiul EIS Belgium, prezentat de reclamant, nu ar fi evidențiat în anexa XII la statut nicio eroare gravă sau manifestă.
În legătură cu perioada de doisprezece ani, reținută în această anexă pentru calculul ratei dobânzii medii reale, autorul
studiului s‑ar fi mulțumit să indice că o perioadă de douăzeci de ani ar fi fost mai adecvată. În realitate, nicio normă contabilă
nu ar interzice reținerea unei perioade de referință de doisprezece ani pentru acest calcul.
Motivul pentru care metoda utilizată de raportul Eurostat din septembrie 2003 nu ar fi fost reținută în final ar fi unul simplu:
legiuitorul ar fi utilizat marja de apreciere de care dispune pentru alegerea metodei de calcul a echilibrului actuarial.
Aprecierea Tribunalului
În prealabil, trebuie exclus argumentul întemeiat pe contradicția dintre anexa XII la statut și articolul 83 alineatul (4)
din vechiul statut. Întrucât aceste dispoziții au fost abrogate la intrarea în vigoare a statutului, reclamantul nu este în
niciun caz întemeiat să se prevaleze de acestea (a se vedea în acest sens Ordonanța Tribunalului de Primă Instanță din 17
septembrie 1997, Antillean Rice Mills/Comisia, T‑26/97, Rec., p. II‑1347, punctele 14-16).
După cum Curtea a apreciat în repetate rânduri, un act nu este viciat de un abuz de putere decât dacă reiese, pe baza unor
indicii obiective, relevante și corespunzătoare, că a fost adoptat exclusiv sau cel puțin în mod determinant în alte scopuri
decât cele indicate sau în vederea eludării unei proceduri prevăzute în mod specific de tratat (a se vedea Hotărârea din 21
iunie 1958, Groupement des hauts fourneaux et aciéries belges/Înalta Autoritate, 8/57, Rec., p. 223, 256; a se vedea de asemenea,
în ceea ce privește actele legiuitorului comunitar, Hotărârea din 10 martie 2005, Spania/Consiliul, C‑342/03, Rec., p. I‑1975,
punctul 64, și Hotărârea din 7 septembrie 2006, Spania/Consiliul, citată anterior, punctul 69).
Obiectivul anexei XII la statut, astfel cum s‑a arătat la punctul 84 din prezenta hotărâre și astfel cum reiese de asemenea
din considerentul (28) al Regulamentului nr. 723/2004, este de a asigura menținerea echilibrului actuarial al sistemului comunitar
de pensii, respectând totodată baremul de repartizare prevăzut pentru finanțarea acestui sistem, prin calcularea unei rate
a contribuției funcționarilor suficiente pentru a finanța o treime din costul serviciului.
Or, reclamantul arată că măsurile adoptate de Consiliu, în special alegerea calculării ratei dobânzii medii reale pe doisprezece
ani în loc de douăzeci de ani, nu aveau vreo legătură cu scopul pe care această instituție a afirmat că îl urmărește, întrucât
preocupările bugetare imediate au prevalat în raport cu preocuparea de a stabili, pe bazele cele mai obiective, calculul echilibrului
actuarial.
În această privință, indiferent de dezmințirile Consiliului din ședință și oricât de ferme ar fi acestea, din înscrisurile
de la dosar reiese că în alegerea perioadei de doisprezece ani au intervenit efectiv considerente bugetare, astfel cum s‑a
arătat deja la punctul 92 din prezenta hotărâre.
În primul rând, această alegere derogă de la o practică obișnuită în materie de calcul actuarial care constă în a calcula,
în vederea obținerii unei ajustări mai bune a variabilei, media ratelor dobânzii pe o perioadă mai lungă, de douăzeci de ani.
În al doilea rând, din studiul efectuat de Eurostat în septembrie 2003 reiese că o majorare a ratei contribuției la 8,9 %,
sau chiar 8,7 %, ținând cont de modificările prevăzute ale statutului, era suficientă la 1 ianuarie 2004 pentru asigurarea
echilibrului actuarial al sistemului de pensii dacă se reținea o rată a dobânzii medii reale calculate pe o perioadă de douăzeci
de ani care precedă anul în curs. În al treilea rând, studiul realizat de actuarul EIS Belgium a pus în evidență faptul că
alegerea perioadei de referință reprezintă în esență motivul pentru care Eurostat a putut calcula în raportul său din septembrie
2004 o rată a contribuției de 10,43 %. În sfârșit, lucrările pregătitoare ale reformei pensiilor, în special nota Consiliului
din 7 martie 2003, anexată cererii, arată voința afirmată de mai multe state membre de a majora contribuția funcționarilor
în scopul reducerii costului bugetar al sistemului de pensii.
Rezultă totuși că metoda din anexa XII la statut nu a fost afectată de considerente bugetare. Într‑adevăr, înscrierea în statut
a unei metode actuariale se opune prin ea însăși modificării contribuțiilor funcționarilor în funcție de situația bugetară,
întrucât contribuțiile anului în curs sunt calculate pentru viitor în raport cu viitoarele nevoi de finanțare a sistemului
de pensii, definite în mod obiectiv potrivit respectivei metode actuariale.
Calcularea ratei dobânzii medii reale pe o perioadă mai mult sau mai puțin lungă nu are ca atare nicio influență asupra echilibrului
actuarial, astfel cum s‑a arătat la punctele 95-97 din prezenta hotărâre, întrucât această perioadă are drept unică funcție
asigurarea unei ajustări în timp a ratei dobânzii și, prin urmare, a ratei contribuției. În plus, alegerea unei durate de
doisprezece ani nu repune în discuție nici chiar funcția de ajustare a perioadei de referință, ceea ce ar fi putut avea loc
în cazul alegerii unei durate într‑adevăr scurte, precum cea de cinci ani, care fusese propusă de anumite delegații în cadrul
Consiliului, în scopul obținerii unei rate a contribuției mai ridicate în 2004. Astfel, între stabilitatea ratei contribuției
garantate pe o perioadă de referință suficient de lungă și o majorare imediată mai importantă a ratei contribuției, Consiliul
a privilegiat primul obiectiv. Prin urmare, nu se poate susține că durata de doisprezece ani a fost adoptată exclusiv și nici
măcar în mod decisiv în scopuri bugetare.
În sfârșit, din statut nu reiese că, în exercitarea puterii extinse de apreciere a legiuitorului pentru asigurarea echilibrului
actuarial al sistemului de pensii comunitar, analizarea de către Consiliu a oricărui considerent de ordin bugetar ar fi nelegitimă.
Această luare în considerare este chiar necesară din moment ce, în lipsa unui fond comunitar de pensii, plata prestațiilor
de pensie este în sarcina bugetului Comunităților, în conformitate cu articolul 83 alineatul (1) din statut, tot astfel cum
contribuția funcționarilor reprezintă un venit la acesta. De altfel, articolul 14 alineatul (2) din anexa XII la statut prevede
că, în cadrul evaluărilor actuariale efectuate la fiecare cinci ani, respectiva anexă XII poate fi reexaminată de Consiliu
nu numai pentru a ține cont de echilibrul actuarial, ci și „în ceea ce privește incidențele bugetare”.
Din toate cele arătate mai sus rezultă că motivul întemeiat pe teoria că, prin adoptarea anexei XII la statut, Consiliul ar
fi urmărit în principal un obiectiv bugetar și, pe cale de consecință, anexa respectivă ar fi viciată de un abuz de putere
trebuie respins, fără a fi necesar să se pronunțe asupra admisibilității acestui motiv.

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului protecției încrederii legitime
Argumentele părților
Reclamantul susține în cererea sa că metoda din anexa XII la statut a fost definită cu încălcarea principiului protecției
încrederii legitime.
Deși Parlamentul European și‑ar fi asigurat de mai multe ori funcționarii și agenții că nu va fi majorată contribuția acestora
decât în măsura în care acest lucru va fi strict necesar pentru menținerea echilibrului actuarial, această contribuție ar
fi fost sporită cu mult peste nivelul respectiv, în mod artificial și cu încălcarea principiului echilibrului actuarial. Parlamentul
European nu ar fi respectat, așadar, asigurările pe care le oferise funcționarilor și agenților săi și ar fi încălcat astfel
încrederea pe care aceștia i‑o acordaseră în mod legitim.
Pe de altă parte, reclamantul consideră că, printr‑o majorare nejustificată a ratei contribuției, angajatorul a pus datoria
sistemului comunitar de pensii în sarcina funcționarilor, deși îi revenea acestuia să o suporte. În realitate, timp de mulți
ani, contribuțiile salariale ar fi fost suficiente să acopere cheltuielile sistemului de pensii, pe când angajatorul nu ar
fi achitat cotizațiile necesare finanțării sistemului respectiv. Reclamantul arată că, într‑o scrisoare din 2001, președintele
Comisiei a admis existența unui număr important de drepturi dobândite, corespunzătoare contribuțiilor din trecut pentru pensii
care urmau a fi plătite, și a oferit asigurări că „[o] eventuală majorare a contribuțiilor nu putea în niciun caz să aibă
drept cauză finanțarea acestor drepturi dobândite”.
Parlamentul European amintește în memoriul său în apărare că încălcarea principiului protecției încrederii legitime nu poate
fi concepută decât în ipoteza în care asigurări precise, necondiționale și corespunzătoare, provenind din surse autorizate
și fiabile, au determinat persoana interesată să nutrească speranțe întemeiate. Or, acesta nu ar fi cazul în speță, întrucât
Parlamentul European, care nu ar fi competent să adopte dispozițiile statutare și ar fi fost doar consultat în cadrul procedurii
de adoptare a Regulamentului nr. 723/2004, nu ar fi putut în niciun caz să ofere asigurări necondiționate cu ocazia reformei
sistemului de pensii. Prin urmare, eventualele asigurări pe care le‑ar fi primit reclamantul din partea Parlamentului European
nu ar fi putut determina anumite speranțe întemeiate ale reclamantului, potrivit cărora rata contribuției la sistemul comunitar
de pensii nu va fi sporită.
Parlamentul European arată de asemenea că funcționarii nu pot să se prevaleze de principiul protecției încrederii legitime
pentru a contesta legalitatea unei noi dispoziții de reglementare, în special într‑un domeniu al cărui obiect presupune o
ajustare constantă în funcție de fluctuația situației economice.
În memoriul său în replică, reclamantul afirmă că nu prezintă importanță faptul că dispozițiile statutare nu ar fi fost adoptate
de Parlamentul European, care a fost doar consultat, ci de Consiliu. În realitate, avizul Parlamentului European ar fi un
element esențial și indispensabil al procedurii, în absența căruia noul statut nu ar fi putut fi adoptat. Dând un aviz favorabil
metodei din anexa XII, Parlamentul European nu ar fi respectat asigurările pe care le furnizase funcționarilor și agenților
săi.
În final, reclamantul subliniază că încrederea sa legitimă decurgea nu numai din asigurările pe care ierarhia Parlamentului
European i le‑a putut da, ci și din enunțul textului statutului.
În memoriul său în intervenție, Consiliul răspunde observațiilor reclamantului, potrivit cărora majorarea ratei contribuției
la sistemul de pensii nu ar putea avea drept cauză finanțarea drepturilor de pensie deja dobândite. Adoptarea noului statut
și menținerea garanției solidare a statelor membre de a plăti pensiile ar consacra
de facto
un echilibru actuarial la 30 aprilie 2004. Datorită naturii sistemului comunitar de pensii, funcționarii și instituția ar
fi acoperit drepturile de pensie ale funcționarilor și agenților cumulate la această dată. Noul statut nu ar prevedea recuperarea
eventualelor diferențe pozitive sau negative datorate unor ipotetice neadaptări ale ratei contribuției. Metoda de evaluare
definită de anexa XII la statut ar viza doar garantarea suficienței ratelor contribuției care se vor aplica după 1 mai 2004
în vederea acoperirii drepturilor de pensie care vor fi dobândite de funcționari începând cu această dată.
În observațiile sale privind memoriul în intervenție al Consiliului, reclamantul constată că toate părțile admit faptul că
funcționarii și agenții trebuie să plătească doar o treime din contribuțiile necesare garantării viitoarei plăți a drepturilor
pe care le dobândesc în prezent și că deficitul din trecut ar trebui, așadar, finanțat în întregime de statele membre prin
intermediul bugetului comunitar. Dezacordul ar privi punerea în aplicare a acestui principiu. Contrar susținerilor Consiliului,
metoda din anexa XII la statut ar fi sporit în mod artificial contribuția funcționarilor și agenților.
În memoriul său în duplică, Parlamentul European susține că respectarea echilibrului actuarial aparține unui domeniu complex
al cărui obiect presupune o ajustare constantă în funcție de fluctuațiile situației economice. În plus, caracterul variabil
al nivelului contribuției ar reieși în mod clar din dispozițiile statutare, în special din articolul 83 alineatul (4) din
vechiul statut. Prin urmare, reclamantul nu s‑ar putea prevala de principiul protecției încrederii legitime pentru a contesta
legalitatea noilor dispoziții privind metoda de calcul al echilibrului actuarial.
Aprecierea Tribunalului
Principiul protecției încrederii legitime a fost consacrat de jurisprudență drept „o normă superioară de drept” (Hotărârea
Curții din 14 mai 1975, CNTA/Comisia, 74/74, Rec., p. 533, punctul 44), unul dintre „principiile fundamentale ale Comunității”
(Hotărârea Curții din 14 octombrie 1999, Atlanta/Comunitatea Europeană, C‑104/97 P, Rec., p. I‑6983, punctul 52, și Hotărârea
Curții din 7 iunie 2005, VEMW și alții, C‑17/03, p. I‑4983, punctul 73) sau un principiu general (Hotărârea Curții din 4 octombrie
2001, Italia/Comisia, C‑403/99, Rec., p. I‑6883, punctul 35).
Acest principiu este corolarul principiului securității juridice, care impune ca legislația comunitară să fie sigură, iar
aplicarea sa previzibilă pentru justițiabili, în sensul că acesta are în vedere, în cazul modificării normei juridice, să
asigure protecția situațiilor dobândite în mod legitim de una sau de mai multe persoane fizice sau juridice (a se vedea în
acest sens Hotărârea Curții din 15 februarie 1996, Duff și alții, C‑63/93, Rec., p. I‑569, punctul 20, și Hotărârea Curții
din 18 mai 2000, Rombi & Arkopharma, C‑107/97, Rec., p. I‑3367, punctul 66, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 16
septembrie 1999, Partex/Comisia, T‑182/96, Rec., p. II‑2673, punctul 191).
Potrivit unei jurisprudențe constante, dreptul de a solicita protecția încrederii legitime revine oricărui particular care
se află într‑o situație din care reiese că administrația comunitară, oferindu‑i asigurări precise, l‑a determinat să nutrească
speranțe întemeiate (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 5 februarie 1997, Petit‑Laurent/Comisia, T‑211/95, RecFP,
p. I‑A‑21 și II‑57, punctul 72, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 5 noiembrie 2002, Ronsse/Comisia, T‑205/01,
RecFP, p. I‑A‑211 și II‑1065, punctul 54).
Potrivit primului aspect al motivului, reclamantul susține că Parlamentul European dăduse funcționarilor săi, cu privire la
conținutul viitoarei reforme a pensiilor, asigurări care nu ar fi fost respectate, cu încălcarea principiului protecției încrederii
legitime.
Totuși, doar asigurări precise, provenind de la autoritatea competentă, de a acorda ceea ce promite ar putea constitui temeiul
unei încrederi legitime pentru funcționarul în cauză (a se vedea Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 8 decembrie
2005, Reynolds/Parlamentul European, T‑237/00, RecFP, p. I‑A‑385 și II‑1731, punctul 146).
Or, Parlamentul European nu dispune decât de un rol consultativ în procesul de adoptare sau de revizuire a statutului. Într‑adevăr,
potrivit articolului 283 CE, „Consiliul, hotărând cu majoritate calificată, la propunerea Comisiei și după consultarea celorlalte
instituții interesate, adoptă Statutul [...] și Regimul aplicabil altor agenți [ai Comunităților Europene]”. Din acest motiv,
nu se poate susține, fără a nega dispozițiile tratatelor care reglementează repartizarea competențelor între instituții, că
Parlamentul European putea da funcționarilor săi, cu privire la reforma sistemului comunitar de pensii, asigurări care să
fie apoi obligatorii pentru Consiliu.
În aceste condiții, declarațiile Parlamentului European cu privire la reforma sistemului comunitar de pensii, aflată la momentul
respectiv în faza de studiu, nu au putut da naștere unor speranțe întemeiate din partea reclamantului.
Potrivit celui de al doilea aspect al motivului, reclamantul susține că încrederea sa într‑o majorare mult mai mică a contribuției
funcționarilor la pensii se baza pe dispozițiile din statut care limitează contribuția respectivă la o treime din necesarul
de finanțare a sistemului comunitar de pensii și pe faptul că, în trecut, contribuțiile funcționarilor depășeau acest plafon.
Contrar susținerilor Consiliului din ședință, încrederea invocată de reclamant nu se întemeiază, așadar, pe o simplă practică.
Dispozițiile articolului 83 alineatul (2) din vechiul statut, care au fost menținute în noul statut, prevedeau deja că funcționarii
contribuie cu o treime la finanțarea sistemului de pensii. Chiar înainte de intrarea în vigoare a noului statut, sistemul
comunitar de pensii trebuia finanțat în proporție de două treimi de angajatorul comunitar și în proporție de o treime prin
contribuțiile funcționarilor și ale altor agenți.
Or, reclamantul consideră că metoda din anexa XII la statut a adus atingere acestui barem de repartizare a finanțării în raport
cu trecutul.
În primul rând, Parlamentul European obiectează că reclamantul nu se poate prevala de principiul protecției încrederii legitime
împotriva dispozițiilor din anexa XII la statut.
Conform unei jurisprudențe consacrate, funcționarii nu se pot prevala de principiul protecției încrederii legitime pentru
a contesta legalitatea unei noi dispoziții de reglementare, mai ales într‑un domeniu al cărui obiect presupune o ajustare
constantă în funcție de variațiile situației economice (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 22 iunie 1994, Di Marzio
și Lebedef/Comisia, T‑98/92 și T‑99/92, RecFP, p. I‑A‑167 și II‑541, punctul 68, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
din 11 decembrie 1996, Barraux și alții/Comisia, T‑177/95, RecFP, p. I‑A‑541 și II‑1451, punctul 47). Acesta este cazul în
special în ceea ce privește organizarea sistemului de securitate socială comunitar pentru care legiuitorul dispune, în plus,
de o putere extinsă de apreciere în ceea ce privește necesitatea reformelor (a se vedea în acest sens Hotărârea Campoli/Comisia,
citată anterior, punctele 71 și 72).
Totuși, deși legiuitorul este liber să efectueze oricând modificări ale normelor din statut pe care le consideră conforme
interesului general și să adopte dispoziții statutare mai puțin favorabile pentru funcționarii în cauză, cu condiția de a
prevedea, dacă este cazul, o perioadă tranzitorie de o durată suficientă, acest lucru este condiționat de neretroactivitate
(a se vedea Hotărârea Campoli/Comisia, citată anterior, punctul 85), și anume supus condiției ca noua reglementare să se aplice
doar situațiilor noi și efectelor viitoare ale situațiilor născute sub imperiul reglementării anterioare (a se vedea,
per
a contrario,
Hotărârea Curții din 16 mai 1979, Tomadini, 84/78, Rec., p. 1801, punctul 21, și Hotărârea Curții din 5 mai 1981, Dürbeck,
112/80, Rec., p. 1095, punctul 48, și, în materie de funcție publică, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 26 octombrie
1993, Reinarz/Comisia, T‑6/92 și T‑52/92, Rec., p. II‑1047, punctul 85).
Or, trebuie să se constate că limita astfel definită a posibilității de a invoca principiul protecției încrederii legitime
împotriva unei noi dispoziții de reglementare nu este opozabilă reclamantului în speță.
Într‑adevăr, reclamantul nu susține că s‑ar fi adus atingere pentru viitor baremului de repartizare din articolul 83 alineatul
(2) din vechiul statut, cu încălcarea principiului protecției încrederii legitime. După cum s‑a arătat la punctul 146 din
prezenta hotărâre, dispozițiile în cauză au fost reluate, de altfel, fără modificări de articolul 83 alineatul (2) din noul
statut. Obiecția pe care reclamantul a formulat‑o împotriva anexei XII la statut este aceea de a fi adus atingere baremului
de repartizare a finanțării pentru perioada anterioară intrării în vigoare a anexei respective, și anume, în mod exclusiv
retroactiv.
De aceea, contrar susținerilor Parlamentului European, jurisprudența citată anterior, referitoare la noile dispoziții de reglementare,
nu se poate aplica în speță și nu poate fi, așadar, invocată în mod util pentru a contesta dreptul reclamantului de a se prevala
de principiul protecției încrederii legitime. Dimpotrivă, Curtea a condamnat, prin Hotărârea din 11 iulie 1991, Crispoltoni
(C‑368/89, Rec., p. I‑3695, punctul 21), atingerea adusă încrederii legitime a operatorilor economici prin două regulamente
comunitare din cauza efectelor retroactive ale acestora.
În al doilea rând, trebuie analizat dacă, astfel cum susține reclamantul, anexa XII la statut a adus efectiv atingere, pentru
perioada anterioară datei de 1 mai 2004, regulii de finanțare a sistemului comunitar de pensii.
Din raportul Dührkop Dührkop reiese că instituțiile nu au achitat nicio contribuție la sistemul comunitar de pensii până în
1982 și nu au achitat integral partea angajatorului comunitar decât începând cu 1998.
După cum arată Consiliul în memoriul său în intervenție, metoda actuarială definită de anexa XII la statut vizează doar să
garanteze că rata contribuției la pensii care trebuie aplicată după 1 mai 2004 va fi suficientă pentru acoperirea drepturilor
de pensie care vor fi dobândite de funcționari începând cu această dată. Neluarea în considerare a trecutului de anexa XII
la statut are două corolare care trebuie diferențiate în analiza argumentației reclamantului.
În primul rând, echilibrul actuarial nu ține cont de drepturile de pensie dobândite înainte de data de calcul, în conformitate
cu articolul 4 alineatul (4) litera (b) din anexa XII la statut. Această dispoziție garantează că deficitele sistemului comunitar
de pensii cumulate eventual până la 1 mai 2004 nu vor fi suportate de funcționari și că o majorare a ratei contribuției nu
va putea avea astfel drept cauză finanțarea drepturilor de pensie pe care aceștia din urmă le‑au dobândit deja, contrar susținerilor
reclamantului.
În al doilea rând, statutul nu prevede nici recuperarea eventualelor diferențe pozitive și negative datorate neadaptărilor
ratei contribuției în trecut. Cu alte cuvinte, definiția echilibrului actuarial reținută de anexa XII la statut face abstracție
de contribuțiile plătite până la 30 aprilie 2004 și presupune că drepturile de pensie dobândite până la această dată au fost
acoperite conform baremului de repartizare a finanțării.
Or, reclamantul se întemeiază pe raportul Dührkop Dührkop pentru a susține că angajatorul comunitar nu finanțează sistemul
de pensii în limita a două treimi decât începând cu 1998 și că funcționarii au contribuit în trecut cu mai mult de o treime
la finanțarea sistemului respectiv.
Totuși, raportul Dührkop Dührkop, nefiind întemeiat pe un studiu actuarial al sistemului de pensii, se limitează să constate
că mult timp contribuția anuală a funcționarilor a depășit o treime din costul bugetar anual al sistemului comunitar de pensii.
Or, dispozițiile articolului 83 alineatul (2) din vechiul statut, care prevedea în aceiași termeni ca și noul statut că funcționarii
contribuie cu o treime la finanțarea sistemului, trebuiau deja înțelese într‑un sens actuarial, și nu bugetar, astfel cum
reiese clar din dispozițiile articolului 83 alineatul (4) din vechiul statut. Aceste dispoziții semnificau că o treime din
suma valorilor actuariale ale drepturilor de pensie dobândite de toate persoanele active în cursul anului, și anume o treime
din costul serviciului, ar trebui finanțată de funcționari.
Constatarea că, timp de mai multe decenii, când sistemul comunitar de pensii cuprindea încă un număr foarte limitat de pensionari,
cuantumul contribuțiilor funcționarilor a depășit cu mult o treime din costul bugetar al sistemului respectiv nu permite să
se afirme că această contribuție a depășit de asemenea o treime din costul serviciului.
Într‑adevăr, mai întâi, o astfel de concluzie nu se poate întemeia decât pe un studiu actuarial. Or, Comisia a susținut în
ședință, fără a fi contrazisă, că niciun studiu actuarial al sistemului comunitar de pensii nu a fost realizat înainte de
1998. Apoi, nu este sigur că la rate ale contribuției stabilite la 6,75 % și apoi la 8,25 % funcționarii ar fi finanțat în
trecut mai mult de o treime din costul serviciului. În sfârșit, chiar presupunând că respectarea baremului de finanțare poate
fi verificată pornind de la date bugetare și că ar putea, prin urmare, să fie admisă concluzia raportului Dührkop Dührkop
potrivit căreia contribuția angajatorului nu ar fi fost plătită decât parțial până în 1998, rămâne de verificat faptul că
presupusul excedent al contribuțiilor funcționarilor până la această dată nu a fost compensat printr‑un excedent al contribuțiilor
Comunităților între 1998 și 2004.
Prin urmare, nu s‑a stabilit că noua reglementare ar fi avut ca efect aducerea unei atingeri în mod retroactiv baremului de
finanțare a sistemului comunitar de pensii.
Prin urmare, prezumând implicit că această regulă fusese respectată înainte de intrarea în vigoare a anexei XII la statut,
Consiliului nu i se poate reproșa că ar fi adus atingere încrederii pe care funcționarii o puteau întemeia în mod legitim
pe respectarea normei menționate.
Din cele ce precedă rezultă că motivul întemeiat pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime trebuie respins
în ceea ce privește diferitele sale aspecte.
Având în vedere toate cele ce precedă, acțiunea trebuie respinsă ca nefondată.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Astfel cum a apreciat Tribunalul în Hotărârea din 26 aprilie 2006, Falcione/Comisia (F‑16/05, nepublicată încă în Recueil,
punctele 77-86), atât timp cât Regulamentul de procedură al Tribunalului și în special dispozițiile speciale privind cheltuielile
de judecată nu au intrat în vigoare, în interesul unei bune administrări a justiției și în scopul garantării pentru justițiabili
a unei suficiente previzibilități referitor la normele privind cheltuielile de judecată, trebuie să se aplice doar Regulamentul
de procedură al Tribunalului de Primă Instanță.
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al acestui tribunal, partea care cade în pretenții este
obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Totuși, potrivit articolului 88 din același regulament, în litigiile
dintre Comunități și agenții acestora, cheltuielile efectuate de către instituții rămân în sarcina acestora.
În plus, potrivit articolului 87 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță,
pentru motive excepționale, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată.
În speță, Parlamentul European nu a răspuns decât într‑un mod foarte limitat reclamației, nu a furnizat în înscrisurile sale
nicio explicație pentru alegerea perioadei de doisprezece ani, contestată totuși în mod serios și precis de reclamant, și
nu a anexat, drept răspuns la o argumentație foarte susținută, niciun document memoriilor sale. Pentru pregătirea dosarului
și cunoașterea
ratio legis
a dispozițiilor contestate, Tribunalul a fost, așadar, constrâns să dispună numeroase măsuri de organizare a procedurii.
În aceste circumstanțe, Parlamentul European trebuie obligat să suporte, în afară de propriile cheltuieli de judecată, jumătate
din cheltuielile de judecată ale reclamantului. Reclamantul suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată.
În sfârșit, în aplicarea articolului 87 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă
Instanță, Consiliul și Comisia, care au intervenit în litigiu, suportă propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Ședință plenară)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Parlamentul European suportă propriile cheltuieli de judecată și jumătate din cheltuielile de judecată ale domnului Wils.
3)
Domnul Wils suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată.
4)
Consiliul Uniunii Europene și Comisia Comunităților Europene suportă propriile cheltuieli de judecată.
Mahoney
Kreppel
Van Raepenbusch
Boruta
Kanninen      Tagaras
Gervasoni
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 11 iulie 2007.
Grefier

Președinte
W. Hakenberg

P. Mahoney
Textul prezentei decizii, precum și cel al deciziilor instanțelor comunitare citate în cuprinsul acesteia și nepublicate încă
în Repertoriu sunt disponibile pe pagina de internet a Curții de Justiție: www.curia.europa.eu
*
Limba de procedură: franceza.