CELEX: 62004CJ0109
EÜ asutamislepingu artikkel 48 (muudetud kujul EÜ artikkel 39)
Töötajate liikumisvabadus
Praktikal olev ametnik
Teises liikmesriigis sooritatud praktika
Sõidukulude hüvitamine, mis piirdub liikmesriigi territooriumil sooritatud sõitudega

1       Eelotsusetaotlus puudutab EÜ asutamislepingu artikli 48 (muudetud kujul EÜ artikkel 39) tõlgendamist. Eelotsusetaotlus esitati
hagi raames, mille K. R. Kranemann – õigusteaduse praktikant, kes osa oma praktikast sooritas Ühendkuningriigis – esitas Land
Nordrhein-Westfalen’i otsuse peale, millega keelduti hüvitamast neid praktikakohta sõitmisega seotud kulusid, mis olid tehtud
väljaspool Saksamaa territooriumi.

Siseriiklik õiguslik raamistik
2       Käesolevas asjas kohaldatava Land Nordhein-Westfalen’i 29. aprilli 1988. aasta määruse lähetushüvitiste andmise kohta (Verordnung
über die Gewährung von Trennungsentschädigung, edaspidi „TEVO”), 27. juuni 1994. aasta muudatustega, (GVB1. NW 1994, lk 444),
artikli 7 lõike 4 punktid 4 ja 5 näevad ette, et ajutistele ametnikele, kes on seoses praktikaga saadetud nende enda poolt
valitud välisriiki, makstav päevaraha ja majutushüvitis arvestatakse ainult Saksamaal siseriiklikult sooritatud töölähetustele
kohalduvate hüvitusmäärade alusel. Esitatud sõidukuludest ei hüvitata neid, mis ületavad tavapärase transpordiga ja kõige
madalamas reisiklassis Saksamaa piirini ja tagasi sõitmiseks kuluva summa.
3       TEVO artikli 5 lõike 4 ja artikli 7 lõike 7 alusel kohalduvad vastavad sätted analoogselt ka sõidukuludele praktikakohast
elukohta ja tagasi.

Põhikohtuasi ning eelotsuse küsimus
4       Õigusteaduse teisele riigieksamile eelneva kohustusliku ettevalmistava praktika ajal sai K. R. Kranemann ajutise ametnikuna
ajavahemikul 1. augustist 30. novembrini 1995 väljaõpet ühes Londoni (Ühendkuningriik) advokaadibüroos.
5       Selle ajavahemiku jooksul sai K. R. Kranemann Land Nordrhein-Westfalen’ilt lisaks praktikatasule veel töölähetuse hüvitist
summas 1 686,68 Saksa marka. Tema nõudest hüvitada elukohast Aachenis (Saksamaa) praktikakohta ja tagasi ning samuti nädalavahetustel
kojusõitudega seotud kulud hüvitati ainult 83,25 Saksa marga suurune osa, mis vastab mitmepäevases töölähetuses viibitud aja
eest makstavatele päevarahadele ja majutushüvitisele. Samas, kuna TEVO piirab sõidukulude hüvitamist Saksamaa piires elukohta
ja tagasi sõitmiseks vajamineva summaga ning kuna Aacheni linna käsitletakse nendes piirides asuva linnana, siis muid sõidukulusid
tema poolt märgitud 539,60 Saksa marga ulatuses K. R. Kranemannile ei hüvitatud.
6       Kuna K. R. Kranemanni hagi hüvitamisest keeldumise vastu jäeti nii esimese astme kui apellatsioonikohtus rahuldamata, esitas
K. R. Kranemann kaebuse asja läbivaatamiseks Bundesverwaltungsgericht’i.
7       Oma eelotsusetaotluses märgib Bundesverwaltungsgericht, et Euroopa Kohtu praktikas ei ole veel lahendatud küsimust selle kohta,
kas ajutisi ametnikke, kes läbivad ettevalmistavat õigusalast praktikat (
Rechtsreferandare
,
stagiaires en droit
), võib käsitleda töötajatena EÜ asutamislepingu artikli 48 mõttes.
8       Lisaks küsib viimati mainitud kohus, kas liikmesriigi piirest väljaspool tehtud sõidukulude hüvitamisest keeldumine kujutab
iseenesest piisavalt otsest töötajate liikumisvabaduse piirangut, ja kui, siis kas sellisel juhul näeb EÜ asutamislepingu
artikkel 48 ette lisaks välisriigis asuvasse praktikakohta ja tagasi tehtud sõidukulude hüvitamisele ka praktika ajal kojusõiduks
tehtud kulutuste hüvitamise.
9       Lõpuks palub eelotsusetaotluse esitanud kohus kaaluda, kas töötajate liikumisvabaduse võimalik piiramine on põhjendatav eelarveliste
kaalutlustega ja kas sellistel kaalutlustel võib üldises korras keelduda praktikantidele töölähetuse hüvitiste maksmisest
ja sõidukulude hüvitamisest.
10     Neil asjaoludel on Bundesverwaltungsgericht otsustanud menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmine eelotsuseküsimus:
„Kas selline siseriiklik regulatsioon, mis ei anna õigusteaduse praktikantidele, kes sooritavad kohustuslikku väljaõpet nende
endi poolt valitud teises liikmesriigis, õigust väljaspool liikmesriigi piire tehtud sõidukulude hüvitamisele, on kooskõlas
[EÜ asutamislepingu] artikliga 48?

Eelotsuse küsimus
11     Esmalt tuleb määratleda, kas olukord, kus õigusteaduse praktikant on ühe osa oma ettevalmistavast erialasest praktikast sooritanud
tema kodakondsusriigist erinevas liikmesriigis, kuulub EÜ asutamislepingu artikli 48 kohaldamisalasse.

EÜ asutamislepingu artikli 48 kohaldamisala
12     Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ asutamislepingu artiklis 48 kasutatud sõnal „töötaja” ühenduse õiguse seisukohalt
spetsiifiline sisu ning seda ei tohi kitsalt tõlgendada. Töötajana tuleb käsitleda igaüht, kes teeb tegelikku ja tulemuslikku
tööd, välja arvatud niivõrd väikesemahulist tööd, et see on ebaoluline ja kõrvaline. Kõnealuse kohtupraktika kohaselt on töösuhtele
omane see, et isik teeb teatud ajavahemiku jooksul teisele isikule tema juhendamisel teatud sooritusi, mille eest ta saab
tasu (vt siinkohal 3. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 66/85: Lawrie-Blum, EKL 1986, lk 2121, punktid 16 ja 17; 26. veebruari
1992. aasta otsus kohtuasjas C-3/90: Bernini, EKL 1992, lk I-1071, punkt 14, ja 7. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-456/02: Trojani, EKL 2004, lk 7573, punkt 15).
13     Praktikat sooritavate isikute osas on Euroopa Kohus leidnud, et kui praktika sooritatakse tegelikule ja tulemuslikule tööle
vastavalt, siis asjaolu, et nimetatud praktikat võib käsitleda kui ettevalmistavat praktikat, mis on seotud isegi ametiülesannete
täitmisega, ei takista EÜ asutamislepingu artikli 48 kohaldumist (eespool viidatud kohtuotsused Lawrie-Blum, punkt 19, ja
Bernini, punkt 15).
14     Nagu Euroopa Kohus on selle kohta märkinud oma 7. detsembri 2000. aasta otsuses kohtuasjas C-79/99: Schnorbus (EKL 2000, lk I-10997,
punkt 28), on Saksamaal ette nähtud ettevalmistav õigusalane praktika sisuliselt nii koolitus kui ka eeldus kohtuniku- või
kõrgemasse riigiametisse saamiseks.
15     Õigusteaduse praktikantide sooritatud töökohustuste osas ilmneb eelotsusetaotlusest esmalt see, et kõnealuseid praktikante
julgustatakse õpingutel omandatud teadmisi praktika käigus reaalses elus kasutama ja seega osalema oma praktikajuhendaja suunamisel
viimatinimetatu töös, ja teisalt see, et õigusteaduse praktikandid saavad nõuda oma koolituse ajal tasu toimetulekutoetuse
näol.
16     Vastupidiselt Land Nordrhein-Westfalen’i väitele ei saa selline töösuhe ainuüksi seetõttu EÜ asutamislepingu artikli 48 kohaldamisalast
välja jääda, et esiteks on praktikantidele makstav hüvitis toetus, mis võimaldab neil oma vajadused katta, ja teiseks ei saa
väljaspool avalikku sektorit praktikat sooritavatele praktikantidele riigi poolt sama hüvitise maksmist käsitleda tasuna praktikandi
poolt tehtud soorituste eest.
17     Tegelikult ilmneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ei makstava tasu piirmäär ega selleks kulutatavate vahendite päritolu
ei või mingil viisil mõjutada töötaja staatuse kindlaksmääramist ühenduse õiguse mõttes (vt 23. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas
53/81: Levin, EKL 1982, lk 1035, punkt 16; 31. mai 1989. aasta otsus kohtuasjas 344/87: Bettray, EKL 1989, lk 1621, punkt 16,
ja eespool viidatud otsus Trojani, punkt 16).
18     Kuna õigusteaduse praktikandid teevad tegelikkus ja tulemuslikku tööd, tuleb neid käsitleda töötajatena EÜ asutamislepingu
artikli 48 mõttes.
19     EÜ asutamislepingu artiklit 48 ei saa jätta kohaldamata nimetatud sätte lõikes 4 ette nähtud „avalikku teenistust” puudutava
erandi alusel. Kuivõrd praktikant sooritab – nagu käesoleval juhul – osa oma praktikast avalikust sektorist väljaspool, siis
tuleb üksnes meenutada, et mõiste „avalik teenistus” ei hõlma eraisiku või eraõigusliku juriidilise isiku töösuhteid, sõltumata
töötaja töökohustustest (31. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C-283/99: komisjon
v
. Itaalia, EKL 2001, lk I-4363, punkt 25).
20     Ka sellise praktikandi puhul, kes lahkub oma päritoluliikmesriigist, et sooritada osa praktikast teises liikmesriigis, ei
saa jätta juhtumit asutamislepingu kohaldamisalast väljaspoole kui täielikult liikmesriigi siseküsimust.
21     Kõiki esitatud põhjendusi arvesse võttes tuleb märkida, et ühe liikmesriigi kodanikust õigusteaduse praktikant, kes tasu eest
tegelikku ja tulemuslikku tööd tehes sooritab teises liikmesriigis ühe osa oma praktikast, on käsitletav kui töötaja EÜ asutamislepingu
artikli 48 tähenduses.
22     Järgnevalt tuleb kontrollida, kas põhikohtuasjas sõidukulude hüvitamisele kohaldatavad sätted piiravad EÜ asutamislepingu
artiklis 48 ette nähtud töötajate liikumisvabadust.

Töötajate liikumisvabaduse piiramine
23     Tuleb märkida, et kuna TEVO artikli 7 kohaselt on õigusteaduse praktikandi, kes osa oma praktikast sooritab väljaspool Saksamaad,
kulude hüvitamise aluseks siseriiklike sõidukulude hüvitamisel kohaldatavad piirmäärad, välistab see säte sellise praktikandi
väljaspool Saksamaa territooriumit tehtud kulude hüvitamise.
24     Siit järeldub, et kui praktikandid, kes sooritavad oma praktika Saksamaa territooriumil asuval töökohal, on õigus kõikide
sõidukulude hüvitamisele sõltumata nende elu- ja praktikakoha vahelisest vahemaast, siis need, kes otsustavad sooritada osa
oma praktikast mõnes teises liikmesriigis, peavad ise kandma selle osa sõidukuludest, mis on tehtud väljaspool Saksamaa territooriumi.
25     Siinkohal on soovitav rõhutada, et Euroopa Kohus on korduvalt sedastanud, et EÜ asutamislepingu töötajate liikumisvabadust
käsitlevad sätted on mõeldud liikmesriikide kodanike jaoks kogu Euroopa Ühenduse piires mis tahes erialase töö tegemise lihtsustamiseks
ja sellega on vastuolus meetmed, mis võivad kahjustada nende kodanike huve, kes soovivad teostada majandustegevust mõne teise
liikmesriigi territooriumil (7. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 154/87 ja 155/87: Wolf jt, EKL 1988, lk 3897, punkt 13;
15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-415/93: Bosman, EKL 1995, lk I-4921, punkt 94; 26. jaanuari 1999. aasta otsus
kohtuasjas C-18/95: Terhoeve, EKL 1999, lk I-345, punkt 37, ja 27. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-190/98: Graf, EKL 2000,
lk I-493, punkt 21).
26     Siseriiklikud õigusnormid, mis takistavad liikmesriigi kodanikest töötajatel lahkuda päritoluriigist, et kasutada oma õigust
liikumisvabadusele, või sunnivad neid sellest loobuma, kujutavad järelikult endast selle vabaduse piirangut, isegi kui neid
kohaldatakse sõltumatult asjaomaste töötajate kodakondsusest (eespool viidatud otsused Bosman, punkt 96; Terhoeve, punkt 39,
ja Graf, punkt 23; 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-224/01: Köbler, EKL 2003, I-10239, punkt 74, ja 2. oktoobri
2003. aasta otsus kohtuasjas C-232/01: Van Lent, EKL 2003, lk I-11525, punkt 16).
27     Sellest tuleneb, et kui liikmesriik näeb teatud ametikohtadele ligipääsu eeldusena ette praktika, mille käigus praktikandid
tasu eest tegelikult ja tulemuslikult töötavad, ja kui see lisaks võimaldab praktikandil praktikat sooritada teises liikmesriigis,
siis ta peab jälgima ka seda, et nimetatud korra rakendamist puudutavad meetmed ei piiraks asutamislepinguga tagatud põhiõigusi.
28     Niisiis, kui TEVO-sarnane siseriiklik meede või kord eeldab, et teises liikmesriigis praktikat sooritavad praktikandid kannavad
ise oma sõidukulud, mis on tehtud liikmesriigi territooriumist väljaspool ja on seotud praktika ajal elukohta ja tagasi sõitmisega,
siis teises liikmesriigis praktikat sooritav praktikant on halvemas olukorras kui oma päritoluriigis praktikat läbides, kuna
siis oleks talle sõidukulud hüvitatud.
29     Seega loob niisugune regulatsioon majandusliku takistuse, mis võib sundida õigusteaduse praktikante – eriti neid, kelle rahalised
vahendid on piiratud – loobuma teises liikmesriigis asuva praktikakoha vastuvõtmisest, sõltumata sellest, kas otsus sooritada
praktikat sellisel kujul tuleneb üldiselt – nagu Land Nordrhein-Westfalen toonitab – praktikandi spetsialiseerumisega seotud
asjaoludest või isiklikest kaalutlustest, näiteks soovist omandada kogemusi teises õiguskultuuris.
30     Seega võib TEVO artiklis 7 sisalduv meede piirata töötajate liikumisvabadust, kuid töötajate liikumisvabaduse piiramine on
EÜ asutamislepingu artikli 48 kohaselt põhimõtteliselt keelatud.
31     Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib siiski, kas selline piirang võib olla põhjendatud eelarveliste kaalutlustega.
32     K. R. Kranemanni arvates ei saa sõidukulude hüvitamisest keeldumist, mida rakendatakse ainult nende praktikantide suhtes,
kes sooritavad oma praktika välisriigis, põhjendada eelarveliste kaalutlustega, kui ilmneb, et need kulutused ei ole tingimata
suuremad kui need, mida oleks teinud Saksamaal asuva praktikakoha valinud praktikandid. Eelarvelised kaalutlused võivad äärmisel
juhul viia hüvitiste ülemmäärade kehtestamiseni.
33     Siinkohal peab toonitama, et töötajate liikumisvabadust piirav meede saab olla lubatud ainult siis, kui sellega taotletakse
asutamislepinguga kooskõlas olevat eesmärki ja see on põhjendatud kaaluka avaliku huviga. Aga ka sarnasel juhul on vaja, et
meetme kohaldamine oleks asjaomase eesmärgi saavutamiseks sobiv ega läheks kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks
vajalik (vt eelkõige 31. märtsi 1993. aasta otsust kohtuasjas C-19/92: Kraus, EKL 1993, lk I-1663, punkt 32, ning eespool
viidatud otsused Bosman, punkt 104, ja Köbler, punkt 77).
34     Väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et puhtmajanduslikke kaalutlusi ei saa pidada kaalukaks avalikuks huviks, millega põhjendada
asutamislepinguga tagatud põhiõiguste piiramist (26. aprilli 1988. aasta otsus kohtuasjas 352/85: Bond van Adverteerders jt,
EKL 1988, lk 2085, punkt 34; 25. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas C-288/89: Collectieve Antennevoorziening Gouda, EKL 1991,
lk I-4007, punkt 11; 5. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C-398/95: SETTG, EKL 1997, lk I-3091, punkt 23; 6. juuni 2000.
aasta otsus kohtuasjas C-35/98: Verkooijen, EKL 2000, lk II-4071, punkt 48, ja 16. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-388/01:
komisjon
v
. Itaalia, EKL 2003, lk I-721, punkt 22).
35     Igal juhul, nagu K. R. Kranemann ja Euroopa Ühenduste Komisjon leiavad, ei saa jätta arvestamata asjaolu, et teatud juhtudel
võivad Saksamaa territooriumil tehtud sõidukulud olla suuremad kui mõnda teise liikmesriiki minnes.
36     Eelotsuseküsimusele peab seega vastama, et EÜ asutamislepingu artikliga 48 on vastuolus need siseriiklikud meetmed, mis annavad
isikutele, kes on oma ettevalmistava õigusalase praktika käigus teinud tasu eest tegelikku ja tulemuslikku tööd muus kui oma
päritoluliikmesriigis, õiguse sõidukulude hüvitamisele ainult selle riigi territooriumil tehtud kulude osas, sätestades, et
kui kõnealune praktika sooritatakse asjaomase liikmesriigi territooriumil, kuuluksid hüvitamisele kõik tehtud sõidukulud.

Kohtukulud
37     Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
EÜ asutamislepingu artikliga 48 (pärast muudatust EÜ artikkel 39) on vastuolus need siseriiklikud meetmed, mis annavad isikutele,
kes on oma ettevalmistava õigusalase praktika käigus teinud tasu eest tegelikku ja tulemuslikku tööd muus kui oma päritoluliikmesriigis,
õiguse sõidukulude hüvitamisele ainult selle riigi territooriumil tehtud kulude osas, sätestades, et kui kõnealune praktika
sooritatakse asjaomase liikmesriigi territooriumil, kuuluksid hüvitamisele kõik tehtud sõidukulud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.