CELEX: 62005CJ0003
Briuselio konvencija
Sprendimas, kuris leidžia vykdyti kitoje susitariančiojoje valstybėje priimtą sprendimą
Neįteikimas arba netinkamas įteikimas
Susipažinimas
Ieškinio pateikimo terminas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų
civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistos 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos
Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo (OL L 304, p. 1, ir – pakeistas
tekstas – p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo (OL L 388, p. 1) ir 1989 m. gegužės
26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo (OL L 285, p. 1, toliau – Briuselio konvencija),
36 straipsnio išaiškinimu.
Prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp G. Verdoliva ir
J. M. Van der Hoeven BV
(toliau −
Van der Hoeven
),
Banco di Sardegna
ir
San Paolo IMI SpA
, buvusio
Instituto Paolo di Torino
, dėl
Arrondissementsrechtsbank ’s‑Gravenhage
(Nyderlandai) priimto sprendimo, kuriuo nurodoma G. Verdoliva sumokėti
Van der Hoeven
365 000 NLG sumą, vykdymo Italijoje.

Teisinis pagrindas

Briuselio konvencija
Briuselio konvencijos 26 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatyta, kad vienoje iš Susitariančiųjų Valstybių priimtas teismo
sprendimas pripažįstamas kitose Susitariančiosiose Valstybėse nereikalaujant jokios specialios procedūros.
Šios konvencijos 27 straipsnio 2 punkte patikslinama, kad šie sprendimai nepripažįstami, jeigu atsakovui nebuvo tinkamai įteiktas
pranešimas apie keliamą bylą arba lygiavertis dokumentas pakankamai iš anksto, kad jis galėtų pasirengti gynybai.
Tos pačios konvencijos 31 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatyta, kad Susitariančioje Valstybėje priimtas ir vykdytinas
teismo sprendimas vykdomas kitoje Susitariančioje Valstybėje, jeigu suinteresuotosios šalies prašymu jis ten paskelbtas vykdytinu.
Briuselio konvencijos 34 straipsnis nurodo:
„Teismas, į kurį kreipiamasi, nedelsiant priima sprendimą; šioje vykdomosios bylos pakopoje atsakovas, kurio atžvilgiu siekiama
vykdymo, neturi teisės teikti jokių paaiškinimų dėl ieškovo prašymo.
Prašymas gali būti atmestas tik dėl vienos iš 27 ir 28 straipsniuose nurodytų priežasčių.
<...>“
Šios konvencijos 35 straipsnis nurodo, kad atitinkamas teismo pareigūnas valstybės, kurioje siekiama vykdyti sprendimą, įstatymų
nustatyta tvarka nedelsdamas praneša prašymą pateikusiam asmeniui apie priimtą sprendimą dėl prašymo.
Tos pačios konvencijos 36 straipsnis nustato:
„Jeigu nutariama leisti teismo sprendimą vykdyti, bylos šalis, į kurią nukreiptas vykdymas, per vieną mėnesį nuo jo gavimo
šį nutarimą gali apskųsti.
Jeigu bylos šalies nuolatinė gyvenamoji vieta yra ne toje Susitariančioje Valstybėje, kurioje leidžiama vykdyti teismo sprendimą,
apeliacinio skundo padavimo terminas yra du mėnesiai nuo pranešimo įteikimo jai asmeniškai arba jos gyvenamojoje vietoje.
Šis terminas dėl atstumo negali būti pratęstas.“
Briuselio konvencijos 40 straipsnio 1 dalis numato, kad jeigu prašymas vykdyti teismo sprendimą atmetamas, prašymą pateikęs
asmuo gali pateikti skundą.

Italijos proceso teisė
Pagal Italijos civilinio proceso kodekso (Codice di procedura civile, toliau − CPC) 143 straipsnį asmenims, kurių gyvenamoji
vieta ir nuolatinė gyvenamoji vieta yra nežinomos, dokumentai įteikiami antstoliui pateikiant vieną dokumento kopiją paskutinės
gyvenamosios vietos merijai ir antrą kopiją skelbiant šio antstolio oficialioje skelbimų lentoje.
CPC 650 straipsnis nustato, kad asmuo, kuriam skirtas nurodymas sumokėti, gali prieštarauti jo vykdymui net pasibaigus nurodyme
nustatytam terminui, jeigu jis įrodo, kad jis pakankamai iš anksto negavo dokumento, būtent dėl netinkamo įteikimo. Vis dėlto
pasibaigus 10 dienų terminui nuo pirmojo vykdomojo akto toks prieštaravimas yra nepriimtinas.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
1993 m. rugsėjo 14 d. Sprendimu
Arrondissementsrechtsbank ’s‑Gravenhage
įpareigojo G. Verdoliva sumokėti Van der Hoeven 365 000 NLG sumą kartu su palūkanomis ir padengti kitas išlaidas.
1994 m. gegužės 24 d.
Corte d’appelo di Cagliari
išdavė leidimą vykdyti šį sprendimą Italijos teritorijoje, kuriuo leista areštuoti G. Verdoliva turimą sumokėti 220 000 000 ITL
sumą.
Pirmas bandymas įteikti nutartį dėl leidimo vykdyti G. Verdoliva nuolatinėje gyvenamojoje vietoje Capoterra (Italija) buvo
nesėkmingas. Remiantis 1994 m. liepos 14 d. įteikimo protokolu, G. Verdoliva, nors ir registruotas šioje vietovėje, jau daugiau
nei prieš metus iš jos buvo išsikraustęs.
Remiantis CPC 143 straipsniu buvo vykdomas antras įteikimas. Pagal 1994 m. liepos 27 d. įteikimo protokolą antstolis pateikė
akto kopiją Capoterra merijai ir paskelbė antrą kopiją savo oficialioje skelbimų lentoje.
Kadangi per 30 dienų laikotarpį nuo taip atlikto įteikimo G. Verdoliva nepateikė jokio prieštaravimo, Van der Hoeven pradėjo
sprendimo vykdymą įstodamas į
Banco di Sardegna
ir
San Paolo IMI SpA
jau pradėtą prieš G. Verdoliva vykdymo procedūrą.
1996 m. gruodžio 4 d.
Tribunale civile di Cagliari
(Italija) pateiktu ieškiniu G. Verdoliva prieštaravo vykdymui, motyvuodamas, kad, pirma, jam nebuvo įteikta nutartis dėl
leidimo vykdyti sprendimą, ir, antra, kad pastaroji nebuvo perduota Capoterra merijai, todėl 1994 m. liepos 27 d. įteikimo
protokolas yra neteisėtas.
2002 m. birželio 7 d.
Tribunale civile di Cagliari
sprendimu šis ieškinys buvo atmestas motyvuojant, be kita ko, kad ieškinys dėl prieštaravimo buvo pareikštas pasibaigus terminui.
Šio teismo teigimu, pagal CPC 650 straipsnio analogiją galėtų būti leista pateikti pavėluotą protestą, jeigu pakankamai iš
anksto nebuvo susipažinta su nutartimi dėl leidimo vykdyti dėl to, kad pranešimas įteiktas netinkamai. Tačiau terminas pareikšti
tokį ieškinį bet kuriuo atveju negalėjo viršyti 30 dienų nuo pirmojo vykdomojo akto, leidusio G. Verdoliva susipažinti su
minėta nutartimi.
G. Verdoliva dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą
Corte d’appello di Cagliari
, remdamasis tais pačiais pagrindais, kuriuos nurodė pirmojoje instancijoje, pridurdamas, kad įteikimas taip pat negalioja
dėl CPC 143 straipsnio, kurį išaiškino
Corte suprema di cassazione
, pažeidimo. Iš tikrųjų, antstolis nevykdė būtinų paieškų, kad patikrintų, ar adresato tikrai nebuvo galima surasti, ir jų
neužfiksavo 1994 m. liepos 27 d. įteikimo protokole.
Manydamas, kad sprendimui šioje byloje priimti reikalingas Briuselio konvencijos 36 straipsnio išaiškinimas,
Corte d’appello di Cagliari
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreiptis į Teisingumo Teismą, pateikdamas šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar (Briuselio) konvencija numato atskirą „susipažinimo su teismo dokumentais“ sąvoką, ar šios sąvokos atžvilgiu nukreipia
į nacionalinės teisės aktus?
2)      Ar iš (Briuselio) konvencijos nuostatų ir ypač iš (jos) 36 straipsnio galima daryti išvadą, kad (šiame straipsnyje) numatyto
nutarimo dėl leidimo vykdyti sprendimą įteikimas gali būti vykdomas jam lygiaverčiu būdu?
3)      Ar tuo atveju, kai nutarimas dėl leidimo vykdyti teismo sprendimą yra neįteikiamas arba įteikiamas netinkamai, šiame straipsnyje
numatytas terminas vis dėlto pradedamas skaičiuoti nuo susipažinimo su šiuo nutarimu arba, jei taip nėra, ar galima daryti
išvadą, kad (Briuselio) konvencija apriboja susipažinimo su nutarimo dėl leidimo vykdyti sprendimą būdus?“

Dėl prejudicinių klausimų
Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
ar tuo atveju, kai nutarimas dėl leidimo vykdyti sprendimą yra neįteikiamas arba įteikiamas netinkamai, vien to, kad šalis,
kurios atžvilgiu siekiama vykdymo, žinojo apie šį sprendimą, pakanka pradėti skaičiuoti Briuselio konvencijos 36 straipsnyje
numatytą terminą.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia konstatuoti, kad vien Briuselio konvencijos 36 straipsnio formuluotė neleidžia atsakyti į
pateiktus klausimus.
Iš tikrųjų, nors ši nuostata numato, kad terminas skundui dėl vykdymą leidžiančio nutarimo pateikti pradedamas skaičiuoti
nuo šio nutarimo įteikimo dienos, ji neapibrėžia įteikimo sąvokos ir nenurodo būdų, kaip jis turi būti atliktas, kad sukeltų
pasekmes, išskyrus kai šalis, kurios atžvilgiu siekiama vykdymo, nuolatos gyvena kitoje Susitariančioje Valstybėje nei ta,
kurioje buvo priimtas nutarimas dėl leidimo vykdyti sprendimą, nes tokiu atveju tam, kad prasidėtų apskundimo terminas, pranešimas
turi būti įteiktas jai asmeniškai arba jos nuolatinėje gyvenamojoje vietoje.
Be to, Briuselio konvencijos 36 straipsnyje, priešingai nei šios konvencijos 27 straipsnio 2 punkte, nėra numatyta jokia tinkamo
įteikimo sąlyga.
Todėl Briuselio konvencijos 36 straipsnis turi būti aiškinamas atsižvelgiant į šios konvencijos sistemą ir tikslus.
Kalbant apie Briuselio konvencijos tikslus, iš jos preambulės matyti, kad ja siekiama supaprastinti teismo sprendimų abipusio
pripažinimo ir vykdymo formalumus. Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, šis tikslas negali būti pasiekiamas kaip nors
apribojant teisę į gynybą (žr., be kita ko
,
1985 m. birželio 11 d. Sprendimo
Debaecker ir Plouvier
, 49/84, Rink. p. 1779, 10 punktą, ir 2005 m. spalio 13 d. Sprendimo
Skania Finance France
, C‑522/03, Rink. p. I‑0000, 15 punktą).
Konkrečiau tariant, vykdymo srityje pagrindinis šios konvencijos tikslas yra visomis įmanomomis priemonėmis palengvinti laisvą
sprendimų judėjimą, numatant paprastą ir greitą leidimo vykdyti procedūrą ir kartu šaliai, kurios atžvilgiu siekiama vykdymo,
suteikiant galimybę paduoti skundą (žr. 1985 m. liepos 2 d. Sprendimo
Deutsche Genossenschaftsbank
, 148/84, Rink. p. 1981, 16 punktą ir 2000 m. kovo 28 d. Sprendimo
Krombach
, C‑7/98, Rink. p. I‑1935, 19 punktą).
Kalbant apie Briuselio konvencijos pripažinimo ir vykdymo srityse nustatytą sistemą svarbu pažymėti, kad, priešingai nei šios
konvencijos 36 straipsnis, kitos konvencijos nuostatos numato dokumentų ir sprendimų įteikimą arba pranešimą apie juos atsakovui.
Be to, šios konvencijos 27 straipsnio 2 dalis ir 34 straipsnio antroji pastraipa numato, kad kitoje Susitariančioje Valstybėje
sprendimai nepripažįstami ir nevykdomi, jeigu atsakovui nebuvo tinkamai įteiktas pranešimas apie keliamą bylą arba lygiavertis
dokumentas pakankamai iš anksto, kad jis galėtų pasirengti gynybai. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad
sprendimas už akių, priimtas vienoje Susitariančioje Valstybėje, nepripažįstamas kitoje Susitariančioje Valstybėje, jei atsakovui
nebuvo tinkamai įteiktas pranešimas apie keliamą bylą, net jei pastarasis žinojo apie priimtą sprendimą ir nepasinaudojo galimybe
paduoti skundą (1990 m. liepos 3 d. Sprendimo
Lancray
, C‑305/88, Rink. p. I‑2725, 23 punktas, ir 1992 m. lapkričio 12 d. Sprendimo
Minalmet
, C‑123/91, Rink. p. I‑5661, 21 punktas).
Be to, reikia konstatuoti, kad remiantis Briuselio konvencijos vykdymo srityje nustatyta sistema, prašymą vykdyti sprendimą
pateikusio asmens ir asmens, kurio atžvilgiu siekiama vykdymo, interesai yra saugomi skirtingai.
Iš tikrųjų kalbant apie šalį, kurios atžvilgiu prašoma nutarimo dėl leidimo vykdyti sprendimą, šios konvencijos 36 straipsnis
numato formalaus „įteikimo“ mechanizmo naudojimą. Tačiau iš šios konvencijos 35 straipsnio matyti, kad reikalaujama, jog dėl
prašymo priimtas sprendimas būtų tik „praneštas“ prašymą pateikusiam asmeniui.
Be to, pagal Briuselio konvencijos 36 straipsnį bylos šalis, kurios atžvilgiu siekiama vykdymo, turi vieno arba dviejų mėnesių
nuo nutarimo įteikimo terminą skundui dėl jo pateikti, atsižvelgiant į tai, ar ji turi nuolatinę gyvenamąją vietą Susitariančioje
Valstybėje, kurioje buvo priimtas šis nutarimas dėl leidimo vykdyti sprendimą. Šis terminas yra griežtas ir imperatyvus (1988 m.
vasario 4 d. Sprendimo
Hoffmann
, 145/86, Rink. p. 645, 30 ir 31 punktai). Tačiau iš šios konvencijos 40 straipsnio 1 dalies bei Jenard dėl šios konvencijos
pateiktos ataskaitos (OL C 59, 1979, p. 1, 53) išplaukia, kad prašymą pateikusio asmens teisei apskųsti sprendimą, kuris neleidžia
vykdymo, jokie terminai netaikomi.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia nustatyti, ar nutarimo dėl leidimo vykdyti sprendimą neįteikimo ar netinkamo įteikimo
atveju vien to, kad asmuo, kurio atžvilgiu siekiama vykdymo, sužinojo apie šį nutarimą, pakanka kad būtų pradėtas skaičiuoti
Briuselio konvencijos 36 straipsnyje nustatytas terminas.
Šiuo atžvilgiu akivaizdu kad, pirma, o tai pažymėjo ir generalinė advokatė savo išvados 56 punkte, reikalavimas įteikti nutarimą
dėl leidimo vykdyti sprendimą yra skirtas, viena vertus, apsaugoti šalies, kurios atžvilgiu prašoma vykdymo, teises ir, antra
vertus, įrodymo požiūriu, sudaryti sąlygas tiksliai apskaičiuoti Briuselio konvencijos 36 straipsnyje nustatytą giežtą ir
imperatyvų apskundimo terminą.
Ši dvejopa paskirtis kartu su tikslu supaprastinti kitose Susitariančiosiose Valstybėse priimtų teismo sprendimų vykdymui
taikumus formalumus, paaiškina, kodėl Briuselio konvencija, kaip tai matyti iš šio sprendimo 32 punkto, nustato griežtesnes
nutarimo dėl leidimo vykdyti sprendimą perdavimo šaliai, kurios atžvilgiu siekiama vykdymo, sąlygas nei tos, kurios taikomos
perduodant tą patį nutarimą prašymą pateikusiam asmeniui.
Antra, reikia priminti, kad jei būtų svarbu tik tai, ar šalis, kurios atžvilgiu prašoma vykdymo, susipažino su nutarimu dėl
leidimo vykdyti sprendimą, kiltų pavojus, kad įteikimo reikalavimas gali prarasti savo prasmę. Iš tikrųjų, prašymą vykdyti
sprendimą pateikę asmenys būtų skatinami ignoruoti nustatytus tinkamus pranešimo įteikimo būdus (šiuo klausimu dėl Briuselio
konvencijos 27 straipsnio 2 punkto žr. minėto sprendimo
Lancray
20 punktą).
Be to, tai apsunkintų tikslų šios konvencijos 36 straipsnyje nustatyto termino apskaičiavimą, o dėl to vienodas Briuselio
konvencijos nuostatų taikymas būtų neįmanomas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Lancray
20 punktą).
Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Briuselio konvencijos 36 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis reikalauja
tinkamai įteikti nutarimą dėl leidimo vykdyti sprendimą pagal Susitariančiosios Valstybės, kurioje yra prašoma vykdyti sprendimą,
proceso taisykles ir kad nutarimo dėl leidimo vykdyti sprendimą neįteikimo arba netinkamo įteikimo atveju vien to, kad asmuo,
kurio atžvilgiu siekiama vykdymo, sužino apie šį nutarimą, nepakanka, kad būtų pradėtas skaičiuoti minėtame straipsnyje nustatytas
terminas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo, iš dalies
pakeistos 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos
Karalystės prisijungimo, 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo, 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija
dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo, 36 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis reikalauja
tinkamai įteikti nutarimą dėl leidimo vykdyti sprendimą pagal Susitariančiosios Valstybės, kurioje yra prašoma vykdyti sprendimą,
proceso taisykles ir kad nutarimo dėl leidimo vykdyti sprendimą neįteikimo arba netinkamo įteikimo atveju vien to, kad asmuo,
kurio atžvilgiu siekiama vykdymo, sužino apie šį nutarimą, nepakanka, kad būtų pradėtas skaičiuoti minėtame straipsnyje nustatytas
terminas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.