CELEX: 62008CJ0352
Teisės aktų derinimas
Direktyva 90/434/EEB
Bendra mokesčių sistema, taikoma įvairių valstybių narių įmonių jungimui, skaidymui, turto perleidimui ir keitimuisi akcijomis
11 straipsnio 1 dalies a punktas
Perleidimo mokesčio taikymas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvos 90/434/EEB dėl bendros mokesčių
sistemos, taikomos įvairių valstybių narių įmonių jungimui, skaidymui, turto perleidimui ir keitimuisi akcijomis (OL L 225,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 142), 11 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas ginče tarp
Modehuis A. Zwijnenburg BV
(toliau –
Zwijnenburg
) ir
Staatssecretaris van Financiën
dėl prašymo grąžinti sumokėtą perleidimo mokestį, pagrįstą įstatyme numatytu atleidimu nuo mokesčio, taikomu įmonių jungimui.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Remiantis Direktyvos 90/434 pirma konstatuojamąja dalimi, šia direktyva siekiama užtikrinti, kad įvairių valstybių narių įmonių
restruktūrizavimo operacijų, kaip antai įmonių jungimosi, skaidymosi, turto perleidimo ir keitimosi akcijomis, neturėtų apsunkinti
apribojimai, kliūtys ar suvaržymai, visų pirma atsirandantys dėl valstybių narių mokesčių nuostatų.
Iš šios direktyvos ketvirtos konstatuojamosios dalies matyti, kad bendroje mokesčių sistemoje turėtų būti vengiama taikyti
mokesčius jungimuisi, skaidymui, turto perleidimui ir keitimuisi akcijomis, kartu apsaugant valstybės narės, kurioje yra perleidžiančioji
arba įgytoji įmonė, finansinius interesus.
Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį „jungimasis arba skaidymas nėra pagrindas apmokestinti turto vertės padidėjimo pajamas,
apskaičiuotas pagal skirtumą tarp perleisto turto ir įsipareigojimų tikrosios vertės ir jų vertės mokesčių tikslais“.
Pagal Direktyvos 90/343 8 straipsnio 1 dalį „jungimosi, skaidymo arba keitimosi akcijomis metu gaunančiosios arba įgyjančiosios
įmonės kapitalui atstovaujančių vertybinių popierių paskirstymas perleidžiančiosios arba įgytosios įmonės akcininkui mainais
už pastarosios įmonės kapitalui atstovaujančius vertybinius popierius, savaime nesukelia tokio akcininko pajamų, pelno arba
turto vertės padidėjimo pajamų apmokestinimo“.
Direktyvos 90/434 11 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta:
„1.      Valstybė narė gali atsisakyti taikyti arba gali neleisti pasinaudoti visomis arba dalimi II, III ir IV dalių nuostatų, jeigu
išaiškėja, kad:
a)      jungimosi, skaidymo, turto perleidimo arba keitimosi akcijomis pagrindinis arba vienas iš pagrindinių tikslų yra mokesčių
vengimas arba mokesčių slėpimas; tai, kad viena iš 1 straipsnyje nurodytų operacijų vykdoma ne dėl tinkamų komercinių priežasčių,
pvz., operacijoje dalyvaujančių įmonių veiklos restruktūrizavimo arba racionalizavimo, gali leisti manyti, kad operacijos
pagrindinis arba vienas iš pagrindinių tikslų yra mokesčių vengimas arba mokesčių slėpimas.“

Nacionalinės teisės aktai
Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos 1969 m. Pelno mokesčio įstatymo (
Wet op de vennootschapsbelasting 1969
) 14 straipsnyje numatyta:
„1. Mokesčių mokėtojas (perleidėjas), kuris perleidžia visas savo įmonės akcijas arba savarankišką jos dalį kitam subjektui,
kuris jau yra mokesčių mokėtojas arba tokiu tampa dėl perleidimo (perėmėjas), už perėmėjo akcijų išleidimą (įmonių jungimas)
neturi įskaičiuoti perleidimo pelno ar jo metu gauto pelno <...>. Jei pelnas neįskaičiuojamas, perėmėjas pakeičia perleidėją
viso jungiant įmones gauto turto atžvilgiu.
<...>
4. Nukrypstant nuo 1 ir 2 dalių, pelnas įskaičiuojamas, jei pagrindinis įmonių jungimo tikslas – išvengti mokesčių arba atidėti
jų mokėjimą. Kol bus pateikti priešingi įrodymai, laikoma, kad jungiant įmones siekiama išvengti mokesčių arba atidėti jų
mokėjimą, jei jungimas nėra grindžiamas tinkamomis komercinėmis priežastimis, pavyzdžiui, perleidėjo ir perėmėjo veiklos restruktūrizavimu
arba racionalizavimu. Jei per trejus metus po perleidimo visos perleidėjo ar perėmėjo akcijos ar jų dalis tiesiogiai ar netiesiogiai
perleidžiamos su perleidėju ar perėmėju nesusijusiam asmeniui, laikoma, kad tinkamų komercinių priežasčių nėra, nebent įrodoma
priešingai.
<...>
8. Perleidėjas, norintis būti tikras, kad įmonių jungimas nebus laikomas atliktas turint tikslą išvengti mokesčių arba atidėti
jų mokėjimą, gali prieš sandorį kreiptis su prašymu į inspektorių, ir šis priima sprendimą, kurį galima skųsti.“
Pagal pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos 1970 m. Perleidimo mokesčio įstatymo (
Wet op Belastingen van Rechtsverkeer
) 2 straipsnį perleidimo mokestis yra „mokestis, taikomas įsigyjant nekilnojamąjį turtą Nyderlanduose, arba šiam turtui taikomi
mokesčiai“.
Šio įstatymo 4 straipsnyje nustatyta:
„Be kita ko, „turtas“ 2 straipsnio prasme (tariamas nekilnojamasis turtas) yra:
a)      įmonių, kurių kapitalą sudaro akcijos ir turtas, kuris įsigijimo momentu ar per vienus metus nuo jo buvo sudarytas ar daugiausia
sudarytas iš Nyderlanduose esančio nekilnojamojo turto, su sąlyga, kad visas šis nekilnojamasis turtas ar didžioji jo dalis
yra ar buvo skirtas nekilnojamam turtui įsigyti, perleisti ar eksploatuoti, akcijos;
<...>“
Pagal šio įstatymo 14 straipsnio h punktą „mokestis yra 6 %“.
Šio įstatymo 15 straipsnio 1 dalies h punktas suformuluotas taip:
„1.      Pagal viešojo administratoriaus nutarime nustatytas sąlygas nuo mokesčio atleidžiami: <..>
h) jungimas, skaidymas ir vidinis reorganizavimas <...>“
Pagrindinei bylai taikomos redakcijos Įgyvendinimo nutarimo dėl Perleidimo mokesčio įstatymo (
Uitvoeringsbesluit wet op belastingen van rechtsverkeer
) 5a straipsnyje numatyta:
„1. Jungimo atleidimas nuo mokesčio, numatytas įstatymo 15 straipsnio 1 dalies h punkte, taikomas, jei bendrovė įsigyja visą
kitą bendrovę arba savarankišką jos dalį mainais už akcijas.
2. Atlyginimu akcijomis laikomi atvejai, kai kartu su akcijomis sumokama suma, lygi daugiausia 10% nuo už akcijas sumokėtos
sumos.
<...>
7. Šio straipsnio taikymo tikslais bendrovė reiškia ribotos atsakomybės bendrovę, privačią ribotos atsakomybės bendrovę, komanditinę
bendrovę ar kitą bendrovę, kurios visą kapitalą ar jo dalį sudaro akcijos <...>“

Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas

Zwijnenburg
prekiavo drabužiais dviejose patalpose Tolstraat 17 ir 19 Meerbeek (Nyderlandai).
Zwijnenburg
buvo patalpų Tolstraat 19 savininkė ir nuomojosi patalpas Tolstraat 17 iš
A. Zwijnenburg Beheer BV
(toliau –
Beheer
), kuri buvo jų savininkė ir vertėsi tik nekilnojamojo turto administravimu.

Beheer
akcijos priklausė A. J. Zwijnenburg ir jo sutuoktinei (toliau – tėvai).

Zwijnenburg
akcijos, tarpininkaujant holdingui, priklausė L. E. Zwijnenburg (toliau – sūnus) ir jo sutuoktinei.
Siekiant užbaigti dar 1990 m. gruodžio mėn. pradėtą laipsnišką įmonės perleidimą „iš tėvų sūnui“, buvo numatyta, kad
Zwijnenburg
perduos savo drabužių verslą ir patalpas Tolstraat 19 už
Beheer
akcijas. Pagal 1969 m. Pelno mokesčio 14straipnio 1 dalį šis įmonių jungimas turėjo būti atleistas nuo mokesčių.
Vėliau
Zwijnenburg
turėjo įsigyti likusias
Beheer
akcijas, priklausančias tėvams ir kurioms nupirkti buvo pateiktas opcionas. Šis sandoris turėjo būti atleistas nuo perleidimo
mokesčio pagal 1970 m. Perleidimo mokesčio įstatymo 15 straipsnio 1 dalies h punktą ir Nutarimo dėl šio įstatymo įgyvendinimo
5a straipsnio 1 dalį.
2004 m. sausio 13 d. laišku
Zwijnenburg
kreipėsi į mokesčių administratorių, kad gautų patvirtinimą, jog numatytas įmonių
Zwijnenburg
ir
Beheer
jungimas bei vėlesnis
Zwijnenburg Beheer
akcijų įsigijimas yra atleidžiami nuo mokesčių, konkrečiai kalbant, nuo perleidimo mokesčio.
Tačiau 2004 m. sausio 19 d. Sprendimu mokesčių inspektorius šį prašymą atmetė nusprendęs, kad numatytas įmonių jungimas patenka
į 1969 m. Pelno mokesčio įstatymo 14 straipsnio 4 dalies taikymo sritį, nes jo pagrindinis tikslas buvo išvengti mokesčio
arba atidėti jo mokėjimą.
Gavęs skundą, inspektorius paliko galioti savo sprendimą. Apeliaciniame procese
Gerechtshof te ’s-Gravenhage
nusprendė, kad dėl šio sprendimo pateiktas
Zwijnenburg
skundas yra nepagrįstas.
Šio teismo teigimu, planuojamas patalpų, esančių adresu Tolstraat 17 ir Tolstraat 19, sujungimas į vieną įmonę pagrįstas tinkamomis
komercinėmis priežastimis. Tačiau abiem patalpoms sujungti pasirinktas įmonių jungimo būdas, pagal kurį
Zwijnenburg
pirmiausia turėjo perleisti savo įmonę
Beheer
, o vėliau įsigyti
Beheer
išleistas akcijas, nebuvo pagrįstas ekonominiais motyvais.

Gerechtshof te ’s-Gravenhage
nusprendė, kad
Zwijnenburg
negalėjo pakankamai įrodyti, kad planuojamo įmonių jungimo pagrindinis arba vienas pagrindinių tikslų nebuvo mokesčių vengimas.
Vienintelė priežastis sudaryti tokį jungimo sandorį buvo noras išvengti perleidimo mokesčio, kurį turėtų sumokėti
Zwijnenburg
tiesiogiai perleidus patalpas, esančias Tolstraat 17, ir atidėti pelno mokesčio, mokėtino nuo skirtumo tarp šio pastato buhalterinės
vertės ir jo rinkos vertės perleidimo momentu, mokėjimą.

Gerechtshof te ’s-Gravenhage
nusprendė, kad net jei galutinis sandorio tikslas buvo buvo susijęs su veikla, tam parengta finansinė schema buvo dirbtinė,
skirta pasinaudoti įmonių jungimui taikoma mokesčio lengvata.

Zwijnenburg
pateikė kasacinį skundą
Hoge Raad der Nederlanden
.
Šis teismas nusprendė, kad aptariamu sandoriu tėvai išsaugojo interesą įmonėje, nors jų ketinimas buvo jos atsisakyti sūnaus
ir jo sutuoktinės naudai. Tuo remdamasis jis nutarė, kad numatyto jungimo tikslas buvo išvengti tam tikrų mokestinių pasekmių,
t. y. būtent
Zwijnenburg
mokėtino perleidimo mokesčio, jeigu ji įsigytų patalpas, esančias Tolstraat 17 arba jeigu jai būtų perleistos
Beheer
akcijos.

Hoge Raad der Nederlanden
nusprendė, kad 1969 m. Pelno mokesčio 14 straipsnis pakartoja Direktyvos 90/343 11 straipsnio 1 dalies a punkto nuostatas,
todėl jos taikomos tik vidaus situacijoms. Tačiau jis pažymėjo, kad perleidimo mokestis nėra mokestis, kuris gali būti netaikomas
pagal šią direktyvą.
Šiomis aplinkybėmis
Hoge Raad der Nederlanden
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos 90/434/EEB 11 straipsnio 1 dalies a punktas <...> turi būti aiškinamas taip, kad šioje direktyvoje numatytomis
lengvatomis mokesčių mokėtojui neleidžiama pasinaudoti, jeigu visais teisiniais veiksmais siekiama išvengti kitokio mokesčio
nei tie mokesčiai, su kuriais susijusios šioje direktyvoje numatytos lengvatos?“

Dėl prejudicinio klausimo

Pirminės pastabos
Visos pastabas raštu pateikusios šalys, išskyrus
Zwijnenburg
, manė, kad Teisingumo Teismas turi pripažinti turįs jurisdikciją atsakyti į prejudicinį klausimą.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti prejudicinį
sprendimą dėl šios sutarties aiškinimo ir dėl Sąjungos institucijų priimtų aktų galiojimo bei aiškinimo.
Aišku, kad pagrindinė byla susijusi su nacionalinės teisės nuostata, kuri taikoma tik nacionaliniame kontekste.
Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad Nyderlandų įstatymų leidėjas nusprendė, jog perkeliant
Direktyvos 90/434 nuostatas šioje direktyvoje numatyta apmokestinimo tvarka taikoma tik vidaus situacijoms, kaip ir nacionaliniam
ar tarptautiniam restruktūrizavimui taikoma ta pati jungimo apmokestinimo tvarka.
Pagal Teisingumo Teismo praktiką, kai reglamentuojant vien vidaus situacijas nacionalinis įstatymų leidėjas priima tokius
pačius sprendimus kaip ir priimti Europos Sąjungos teisėje tam, kad būtų išvengta užsienio piliečių diskriminacijos ir galimo
konkurencijos iškreipimo, egzistuoja tam tikras Sąjungos interesas, siekiant išvengti būsimų Sąjungos teisės nuostatų ar sąvokų
aiškinimo skirtumų, aiškinti jas vienodai, neatsižvelgiant į jų taikymo sąlygas (žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Leur-Bloem,
C‑28/95, Rink. p. I‑4161, 32 punktą ir 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo
Andersen og Jensen
, C‑43/00, Rink. p. I‑379, 18 punktą).
Reikia pridurti, kad tik nacionalinis teismas turi įvertinti tikslią rėmimosi Europos Sąjungos teise apimtį, o Teisingumo
Teismo jurisdikcija apsiriboja tik šios teisės nuostatų vertinimu (minėto Sprendimo
Leur‑Bloem
33 punktas).
Iš to, kas minėta, matyti, kad Teisingumo Teismui priklauso jurisdikcija aiškinti Direktyvos 90/434 nuostatas, net jeigu jos
tiesiogiai nereglamentuoja pagrindinėje byloje aptariamos situacijos. Todėl reikia atsakyti į
Hoge Raad der Nederlanden
pateiktą klausimą.

Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 90/434 11 straipsnio 1 dalies a punktas
turi būti aiškinamas taip, kad šioje direktyvoje numatytomis lengvatomis mokesčių mokėtojui neleidžiama pasinaudoti, jeigu
jis teisiniais veiksmais, kurie apima ir įmonių jungimą, siekia išvengti tokio, kaip antai pagrindinėje byloje, mokesčio,
t. y. perleidimo mokesčio, mokėjimo, nors šis mokestis šioje direktyvoje nenumatytas.
Iš bylos medžiagos matyti, kad nesant aiškių nacionalinės teisės nuostatų, leidžiančių Nyderlandų mokesčių administratoriui
netaikyti atleidimo nuo perleidimo mokesčio įmonių jungimo atveju, jei nustatyta, kad šio mokesčio vengimas yra pagrindinis
mokesčio mokėtojo tikslas atliekant jungimą, šis siūlo taikyti Direktyvos 90/434 11 straipsnio 1 dalies a punktą, t. y. apmokestinti
pelno mokesčiu, taip kompensuojant išvengtą perleidimo mokestį.
Kalbant apie direktyvos siekiamą tikslą, Teisingumo Teismas jau yra paaiškinęs, kad šia direktyva pagal jos pirmą konstatuojamąją
dalį siekiama nustatyti konkurencijos požiūriu neutralias mokesčių taisykles, kad įmonės galėtų prisitaikyti prie bendrosios
rinkos reikalavimų ir tarptautiniu lygiu padidėtų jų gamybiniai pajėgumai bei konkurencingumas. Toje pačioje konstatuojamojoje
dalyje taip pat numatoma, kad įvairių valstybių narių įmonių jungimo, skaidymo, turto perleidimo ir keitimosi akcijomis neturėtų
apsunkinti apribojimai, kliūtys ar suvaržymai, atsirandantys visų pirma dėl valstybių narių mokesčių nuostatų (minėto Sprendimo
Leur‑Bloem
45 punktas).
Konkrečiau kalbant, Direktyva 90/484 siekiama panaikinti įmonių tarptautinio restruktūrizavimo fiskalines kliūtis užtikrinant,
kad galimas akcijų vertės padidėjimas nebus apmokestintas iki jų realios realizacijos (2007 m. liepos 5 d. Sprendimo
Kofoed
, C‑321/05, Rink. p. I‑5795, 32 punktas ir 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
A.T.
, C‑285/07, Rink. p. I‑9329, 28 punktas).
Šiuo tikslu būtent Direktyvos 90/434 4 straipsnyje nustatyta, kad jungimasis arba skaidymas nėra pagrindas apmokestinti turto
vertės padidėjimo pajamas, apskaičiuotas pagal skirtumą tarp perleisto turto ir įsipareigojimų tikrosios vertės ir jų vertės
mokesčių tikslais, o jos 8 straipsnyje – kad jungimosi, skaidymo arba keitimosi akcijomis metu gaunančiosios arba įgyjančiosios
įmonės kapitalui atstovaujančių vertybinių popierių paskirstymas perleidžiančiosios arba įgytosios įmonės akcininkui mainais
už pastarosios įmonės kapitalui atstovaujančius vertybinius popierius, savaime nesukelia tokio akcininko pajamų, pelno arba
turto vertės padidėjimo pajamų apmokestinimo.
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad Direktyva 90/434 įtvirtinta bendra mokesčių sistema, apimanti įvairias mokesčių
lengvatas, turi būti vienodai taikoma visoms įmonių jungimo, skaidymo, turto perleidimo ir keitimosi akcijomis operacijoms,
neatsižvelgiant į jų finansinius, ekonominius ar vien mokestinius motyvus (minėtų Sprendimų
Leur-Bloem
36 punktas ir
Kofoed
30 punktas).
Iš to matyti, kad nustatant, kuriems sandoriams gali būti taikomos Direktyvoje 90/434 numatytos lengvatos, nereikia atsižvelgti
į finansines, ekonomines ar fiskalines išvadas. Tačiau numatytų sandorių motyvai yra svarbūs įgyvendinant šios direktyvos
11 straipsnio 1 dalyje numatytą galimybę.
Remiantis Direktyvos 90/434 11 straipsnio 1 dalies a punktu, valstybės narės ypatingais atvejais išimtinai gali atsisakyti
taikyti arba neleisti pasinaudoti visomis arba dalimi šios direktyvos nuostatų, jeigu išaiškėja, kad keitimosi akcijomis pagrindinis
arba vienas iš pagrindinių tikslų visų pirma yra mokesčių vengimas arba jų slėpimas. Be to, ši nuostata taip pat patikslina,
kad tai, jog operacija vykdoma ne dėl pagrįstų komercinių priežasčių, pavyzdžiui, operacijoje dalyvaujančių įmonių veiklos
restruktūrizavimo arba racionalizavimo, gali leisti manyti, kad operacija turi tokį tikslą (minėtų sprendimų
Leur‑Bloem
38 ir 39 punktai bei
Kofoed
37 punktas).
Siekdamos patikrinti, ar toks yra numatytos operacijos tikslas, kompetentingos nacionalinės institucijos turi ne tik taikyti
iš anksto nustatytus bendrus kriterijus, tačiau turi ją bendrai patikrinti kiekvienu konkrečiu atveju (minėto Sprendimo
Leur-Bloem
41 punktas).
Iš tikrųjų tik išimtiniais ir konkrečiais atvejais valstybės narės pagal Direktyvos 90/434 11 straipsnio 1 dalies a punktą
gali atsisakyti taikyti visas šios direktyvos nuostatas ar jų dalį arba netaikyti lengvatų (minėtų sprendimų
Kofoed
37 punktas ir
A.T.
31 punktas).
Todėl Direktyvos 90/434 11 straipsnio 1 dalies a punktas, kaip išimtinė nuostata, turi būti aiškinamas siaurai, atsižvelgiant
į jo turinį, tikslą ir kontekstą.
Kalbant apie tinkamus komercinius motyvus, atsižvelgiant į numatytoje operacijoje dalyvaujančių bendrovių veiklos restruktūrizavimą
ar racionalizavimą, tarp kurių negali būti sukčiavimo ar mokesčių vengimo prezumpcijos, ši nuostata aiškiai apsiriboja bendrovių
jungimu ir kitomis su jų reorganizavimu susijusiomis operacijomis ir taikoma tik mokesčiams, atsirandantiems iš tokių operacijų.
Minėtas išvadas patvirtina faktas, kad dabartinėje Sąjungos teisės būklėje tiesioginių mokesčių sritis nepriklauso minėtos
teisės kompetencijos sričiai.
Iš tiesų, kaip generalinė advokatė teigė išvados 52 punkte, Direktyva 90/434 nevisiškai suderina mokesčius, kurie gali būti
taikomi jungiant skirtingų valstybių narių bendroves ar atliekant panašias operacijas. Nustatant neutralias mokesčių taisykles
tuo atžvilgiu, ši direktyva kompensuoja tam tikrus fiskalinius nepatogumus, susijusius su tarptautiniu įmonių restruktūrizavimu.
Iš to matyti, kad tik aiškiai Direktyvoje 90/434 numatytų mokesčių atžvilgiu gali būti taikomos joje nustatytos lengvatos
ir tik jiems gali būti taikoma šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta išimtis.
Kalbant apie Direktyvoje 90/434 numatytas lengvatas, suteikiančias ypatingą vietą turto vertės padidėjimo apmokestinimui,
iš esmės turimi omenyje bendrovėms bei jų akcininkams taikomi mokesčiai.
Kita vertus, šioje direktyvoje nėra jokių nuorodų, leidžiančių daryti išvadą, jog joje numatytas lengvatas siekiama taikyti
kitiems mokesčiams, kaip antai aptariamiems pagrindinėje byloje, kurie yra mokesčiai, taikomi įsigyjant atitinkamoje valstybėje
narėje esantį nekilnojamąjį turtą.
Toks atvejis turi būti laikomas priklausančiu valstybių narių fiskalinei kompetencijai.
Šiomis aplinkybėmis negalima atsisakyti taikyti Direktyvoje 90/434 numatytos lengvatos pagal jos 11 straipsnio 1 dalies a punktą
tam, kad būtų kompensuotas mokesčio, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kurio apmokestinamoji vertė ir tarifas neišvengiamai
skiriasi nuo mokesčio, taikomo jungiant bendroves ir kitaip jas reorganizuojant, nesumokėjimas.
Nusprendus kitaip, būtų pažeistas ne tik vienodas ir darnus Direktyvos 90/434 aiškinimas, bet tai viršytų tai, kas būtina
apsaugoti atitinkamos valstybės narės finansinius interesus, numatytus šios direktyvos ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje.
Kaip generalinė advokatė nurodė išvados 66 punkte, kai numatyto jungimo pagrindinis tikslas yra išvengti perleidimo mokesčio,
atitinkamos valstybės narės finansinis interesas apsiriboja apmokestinimu tuo pačiu perleidimo mokesčiu ir todėl nepatenka
į šios direktyvos taikymo sritį.
Atsižvelgiant į minėtas išvadas, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 90/434 11 straipsnio 1 dalies a punktas
turi būti aiškinamas taip, jog šioje direktyvoje numatytomis lengvatomis mokesčių mokėtojui, kuris teisiniais veiksmais, apimančiais
įmonių jungimą, siekia išvengti mokesčio, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, t. y. perleidimo mokesčio, mokėjimo,
turi būti leidžiama pasinaudoti, jeigu šis mokestis nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvos 90/434/EEB dėl bendros mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių įmonių
jungimui, skaidymui, turto perleidimui ir keitimuisi akcijomis,  11 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip,
jog šioje direktyvoje numatytomis lengvatomis mokesčių mokėtojui, kuris teisiniais veiksmais, apimančiais įmonių jungimą,
siekia išvengti mokesčio, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, t. y. perleidimo mokesčio, mokėjimo, turi būti leidžiama
pasinaudoti, jeigu šis mokestis nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.