CELEX: 62002CJ0280
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyva 91/271/EEB
Miesto nuotekų valymas
5 straipsnio 1 ir 2 dalys bei II priedas
Jautrių zonų nenustatymas
"Eutrofikacijos" sąvoka
Griežtesnių valymo reikalavimų netaikymas jautriose zonose išleidžiamoms miesto nuotekoms

Europos Bendrijų Komisija ieškiniu Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad:
–        nelaikydama Seine‑Normandie, Loire‑Bretagne, Artois‑Picardie ir Rhône‑Méditerranée‑Corse baseinuose tam tikrų zonų eutrofikacijai
jautriomis zonomis ir
–        netaikydama griežtesnių valymo reikalavimų jautriose zonose arba tose, kurios turėjo būti nustatytos kaip jautrios, išleidžiamoms
miesto nuotekoms iš aglomeracijų, turinčių daugiau kaip 10 000 gyventojų ekvivalentą (g. e.),
Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 91/271/EEB dėl miesto nuotekų
valymo (OL L 135, p. 40) 5 straipsnio 1 ir 2 dalis bei II priedą.

Teisinis pagrindas
Pagal Direktyvos 91/271 1 straipsnį ši direktyva taikoma miesto nuotekų surinkimui, valymui bei išleidimui ir nuotekų iš tam
tikrų pramonės sektorių valymui bei išleidimui. Direktyvos tikslas – apsaugoti aplinką nuo išleidžiamų minėtų nuotekų žalingo
poveikio.
Direktyvos 91/271 2 straipsnis nustato:
„Šioje direktyvoje:
1)      „miesto nuotekos“ – tai buitinės nuotekos arba buitinės nuotekos, sumišusios su gamybinėmis nuotekomis, ir (arba) paviršinės
(lietaus) nuotekos;
2)      „buitinės nuotekos“ – tai gyvenviečių ir buitinių paslaugų nutekamieji vandenys, kurie daugiausia susidaro dėl žmogaus medžiagų
apykaitos ir buitinės namų veiklos;
3)      „gamybinės nuotekos“ – tai nutekamieji vandenys, kurie išleidžiami iš teritorijų, naudojamų bet kokiems prekybos ar pramonės
tikslams, ir kurie nepriskiriami prie buitinių ar paviršinių (lietaus) nuotekų;
4)      aglomeracija“ – tai tam tikras plotas, kuris yra gana tankiai apgyvendintas ir (arba) kuriame sutelkta ūkinė veikla, dėl to
reikia surinkti miesto nuotekas ir jas nukreipti į valymo įrenginius arba į galutinę išleidimo vietą;
5)      „nuotekų surinkimo sistema“ – tai vamzdynų sistema, kurioje surenkamos ir per kurią teka miesto nuotekos;
6)      „1 g. e. (gyventojų ekvivalentas)“ tai organinė biologiškai skaidoma apkrova, kuriai oksiduoti deguonies poreikis (BDS5) yra
60 g per dieną;
<...>
8)      „antrinis valymas“ – tai nuotekų valymas, paprastai taikant biologinį būdą kartu su antriniu nusėsdinimu arba kitokį procesą,
kai yra laikomasi I priedo 1 lentelėje nurodytų reikalavimų;
<...>
11)      „eutrofikacija“ – tai vandens prisotinimas maistinių medžiagų, ypač azoto ir (arba) fosforo junginių, kurie skatina dumblių
bei aukštesniųjų augmenijos formų augimą, kuris nepageidautinai sutrikdo esančių organizmų pusiausvyrą vandenyje ir prastina
tokio vandens kokybę;
<...>“ (Pataisytas vertimas)
Direktyvos 91/271 3 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatyta, kad „kai miesto nuotekos išleidžiamos į paviršinius
vandens priimtuvus, kurie pagal 5 straipsnyje pateiktą apibrėžimą laikomi „jautria zona“, valstybės narės užtikrina, kad aglomeracijose,
turinčiose daugiau kaip 10 000 g. e., nuotekų surinkimo sistemos būtų įrengtos ne vėliau kaip iki 1998 m. gruodžio 31 d“.
Pagal Direktyvos 91/271 4 straipsnio 1 dalį „valstybės narės užtikrina, kad į nuotekų surinkimo sistemas patenkančioms miesto
nuotekoms, prieš jas išleidžiant į vandens telkinius, būtų taikomas antrinis arba jam prilygstantis valymas <...>“.
Direktyvos 91/271 5 straipsnio 1, 2, 3 ir 5 dalyse nustatyta:
„1. Kad būtų įvykdyta šio straipsnio 2 dalis, valstybės narės iki 1993 m. gruodžio 31 d. pagal II priede išdėstytus kriterijus
nustato jautrias zonas.
2. Valstybės narės užtikrina, kad miesto nuotekos, patenkančios į nuotekų surinkimo sistemas iš aglomeracijų, turinčių daugiau
kaip 10 000 g. e., prieš išleidžiamos jautriose zonose ne vėliau kaip nuo 1998 m. gruodžio 31 d. būtų pradėtos valyti pagal
griežtesnius negu aprašyta 4 straipsnyje reikalavimus.
3. Šio straipsnio 2 dalyje nurodyti išleidžiami iš miesto nuotekų valymo įrenginių vandenys atitinka I priedo B dalies reikalavimus.
<...>
<...>
5. Išleidimams iš miesto nuotekų valymo įrenginių, kurie yra atitinkamuose jautrių zonų nuotekų surinkimo rajonuose ir kurie
taip pat teršia šias zonas, privalo būti taikomos šio straipsnio 2, 3, ir 4 dalių nuostatos.
<...>“
Direktyvos 91/271 II priedo „Jautrių ir mažiau jautrių zonų nustatymo kriterijai“ A dalyje „Jautrios zonos“ numatyta:
„Vandens telkinys turi būti laikomas jautria zona, jeigu jis patenka į vieną iš šių grupių:
a)      natūralūs gėlo vandens ežerai, kiti gėlo vandens telkiniai, estuarijos ir jūros pakrančių vandenys, kurie yra eurotropiniai
arba gali greitai tapti eutropiniais, jei nebus imtasi apsaugos priemonių.
Svarstant, kurios maistinės medžiagos kiekį reikėtų mažinti toliau valant, galėtų būti atsižvelgiama į tokius elementus:
i)      ežerai ir upės, įtekančios į ežerus (rezervuarus), uždaras įlankas, kuriose menkai keičiasi vanduo, ir dėl to gali vykti susikaupimas.
Tokiose zonose reikėtų šalinti fosforą, nebent galima įrodyti, kad fosforo šalinimas neturės jokio poveikio eutrofikacijos
lygiui. Kai čia patenka nuotekos, išleidžiamos iš didelių aglomeracijų, galima pagalvoti ir apie azoto šalinimą;
ii)      estuarijos, įlankos ir kiti jūros pakrančių vandenys, kuriuose menkai keičiasi vanduo arba į kuriuos patenka daug maistinių
medžiagų. Tokiose zonose iš mažų aglomeracijų išleidžiamos nuotekos paprastai neturi didelės reikšmės, bet kai jos išleidžiamos
iš didelių aglomeracijų, fosforas ir (arba) azotas turėtų būti šalinamas, nebent galima įrodyti, kad toks šalinimas neturės
poveikio eutrofikacijos lygiui;
<...>“
Direktyvos 91/271 I priedo B dalies 3 punktas numato, kad „nuotekos iš miesto nuotekų valymo įrenginių išleidžiamos į eutrofikacijos
paveiktas jautrias zonas, nurodytas II priedo A dalies a punkte, privalo atitikti ir šio priedo 2 lentelėje pateiktus reikalavimus“.
Šioje lentelėje nustatyti bendri fosforo ir azoto maksimalūs koncentracijos dydžiai tose nuotekose ir (arba) minimalus išvalymas
procentais.

Ikiteisminė procedūra
Po apsikeitimo daugybe laiškų su Prancūzijos valdžios institucijomis dėl Direktyvos 91/271 perkėlimo į Prancūzijos teisę,
Komisija, manydama, kad direktyva buvo perkelta ne visa, 1999 m. spalio 22 d. Prancūzijos vyriausybei išsiuntė oficialų įspėjimą,
nurodydama, kad nustatytos ne visos jautrios zonos, be to nenustatyti visi eutrofikuoti vandens telkiniai Seine‑Normandie
,
Artois‑Picardie
,
Loire‑Bretagne bei Rhône‑Méditerranée‑Corse baseinuose ir kad netaikomi griežtesni valymo reikalavimai jautriose zonose arba
tose, kurios turėjo būti laikomos jautriomis, išleidžiamoms miesto nuotekoms.
Nusprendusi, kad Prancūzijos valdžios institucijų paaiškinimai nepakankami, 2001 m. balandžio 10 d. Komisija išsiuntė Prancūzijos
Respublikai argumentuotą nuomonę.
Kadangi Prancūzijos valdžios institucijų atsakymas vėl neįtikino, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Dėl pirmojo kaltinimo, kad nustatytos ne visos jautrios zonos
Dėl eutrofikacijos sąvokos
Kadangi Komisija ir Prancūzijos vyriausybė nesutaria dėl Direktyvos 91/271 2 straipsnio 11 punkte pateikto apibrėžimo apimties,
todėl pirmiausia, reikia patikslinti eutrofikacijos sąvoką šios direktyvos prasme.
Kaip matyti iš Direktyvos 91/271 1 straipsnio antrosios pastraipos, jos tikslas yra apsaugoti aplinką nuo išleidžiamų miesto
nuotekų žalingo poveikio.
Ši direktyva buvo priimta remiantis EB sutarties 130s straipsniu (po pakeitimo –EB 175 straipsnis), kuris skirtas įgyvendinti
EB sutarties 130r straipsnio (po pakeitimo – EB 174 straipsnis) tikslus. Pagal pastarąjį straipsnį Bendrijos politika aplinkos
srityje padeda išlaikyti, saugoti bei gerinti aplinkos kokybę, saugoti žmonių sveikatą.
Taigi šia politika siekiama užkirsti kelią, sumažinti ar panaikinti neigiamas žmonių veiklos pasekmes gyvūnijai, augmenijai,
dirvožemiui, vandeniui, orui ir klimatui, kraštovaizdžiui bei ypatingos reikšmės teritorijai, taip pat sveikatai ir žmonių
gyvenimo kokybei. Atitinkamose srityse ji įgyvendinta konkrečiai 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva 75/442/EEB dėl atliekų
(OL L 194, p. 39), iš dalies pakeista 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (OL L 78 p. 32); 1985 m. sausio 27 d.
Tarybos direktyva 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40), iš
dalies pakeista 1997 m. kovo 3 d. Tarybos direktyva 97/11/EB (OL L 73, p. 5); ir 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyva
91/676/EB dėl vandenų apsaugos nuo taršos nitratais iš žemės ūkio šaltinių (OL L 375, p. 1).
Todėl Direktyva 91/271 siekiama apsaugoti ne tik vandens ekosistemas, bet ir žmogų, gyvūniją, augmeniją, dirvožemį, vandenį,
kraštovaizdžius nuo spartesnio dumblių bei aukštesniųjų augalų rūšių augimo, kurį lemia išleidžiamos miesto nuotekos, sukeliamo
bet kokio didesnio neigiamo poveikio.
Todėl Direktyvos 91/271 2 straipsnio 11 punkte nurodyta eutrofikacijos sąvoka turi būti aiškinama atsižvelgiant į šį tikslą.
Pagal šią nuostatą eutrofikacijai būdingi keturi požymiai:
–        vandens prisotinimas maistinių medžiagų, ypač azoto ir (arba) fosforo junginių,
–        spartesnis dumblių ir aukštesniųjų augalų rūšių augimas,
–        nepageidautinas organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymas,
–        tokio vandens kokybės blogėjimas.
Be to, kad eutrofikacija būtų pripažinta pagal Direktyvą 91/271, turi būti priežasties ir pasekmių ryšys, viena vertus, tarp
prisotinimo maistinių medžiagų bei spartesnio dumblių bei aukštesniųjų augalų rūšių augimo, antra vertus, tarp šio augimo
ir nepageidautino organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymo bei vandens kokybės blogėjimo.
Dėl trečiojo požymio Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad tam tikros augalų rūšies augimo nepakanka pripažinti, jog egzistuoja
nepageidautinas sutrikdymas, jeigu kitų organizmų pusiausvyra vandenyje nėra sutrikdyta.
Šiuo atžvilgiu, kaip matyti iš Komisijos pateiktų – 2001 m. sausio mėn.
Institut français de recherche pour l’exploitation de la mer
(toliau – IFREMER) ataskaitos „Jūros ir sūriųjų vandenų eutrofikacija Europoje, būtent Prancūzijoje“ (L’eutrophisation des
eaux marines et saumâtres en Europe, en particulier en France) (toliau – 2001 m. IFREMER ataskaita) ir iš 2000 m. balandžio
mėn.
Environmental Resources Management
(toliau – ERM) ataskaitos „Gėlųjų ir jūros (pakrančių) vandenų eurofikacijos apibrėžimo kriterijai“ („Criteria used for the
definition of eutrophication in fresh and marine/coastal waters“) – vandens ekosistemos pusiausvyra yra kompleksinių sąveikų
tarp įvairių esamų rūšių bei aplinkos rezultatas. Taip pat kiekvienas tam tikros dumblių ar kitų augalų rūšių dauginimasis
sutrikdo vandens ekosistemos pusiausvyrą ir atitinkamai organizmų pusiausvyrą vandenyje, net jeigu kitos rūšys išlieka nepakitusios.
Be to, atsižvelgiant į augalų rūšių konkurenciją dėl maistinių druskų ir šviesos energijos, vienos ar kelių rūšių dauginimasis,
pasisavinant kitų dumblių ar vandens augalų augimui reikalingas medžiagas, dažniausiai arba visuomet sukelia kitų rūšių nykimą.
Vis dėlto trečias požymis reikalauja, kad šis organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymas būtų „nepageidautinas“. Kadangi,
kaip matyti iš šio sprendimo 16 punkto, Direktyva 91/271 siekiama  apsaugoti ne tik vandens ekosistemas, turi būti laikoma,
kad pusiausvyra nepageidautinai sutrikdyta ir tuo atveju, kai reikšmingas neigiamas poveikis daromas ne tik gyvūnijai arba
augmenijai, bet ir žmogui, dirvožemiui, vandeniui, orui arba kraštovaizdžiams.
Taigi nepageidaujamu organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymu laikytini ir rūšių pokyčiai, dėl kurių nyksta ekosistemos
bioįvairovė, žalingas atsitiktinių makrodumblių dauginimosi poveikis ir nuodingo bei kenksmingo fitoplanktono gausus augimas.
Ketvirtas požymis, priešingai nei Prancūzijos vyriausybės pateiktas vertinimas, susijęs ne tik su vandens kokybės prastėjimu,
darančiu žalą ekosistemoms, bet ir su vandens spalvos, išvaizdos, skonio ar kvapo blogėjimu arba bet kuriais kitais pokyčiais,
sutrikdančiais bei ribojančiais vandens naudojimą, pavyzdžiui, turizmui, žvejybai, žuvininkystei, kiaukutinių rinkimui ir
jų auginimui, geriamojo vandens gavybai arba pramoninių įrenginių aušinimui.
Atsižvelgiant į Bendrijos teisės aktų leidėjo tikslą apsaugoti aplinką nuo išleidžiamų miesto nuotekų žalingo poveikio, pagal
Direktyvos 91/271 5 straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo nustatyti tik tas zonas, kuriose išleidžiamos nuotekos smarkiai
didina eutrofikaciją arba jos pavojų (dėl Direktyvos 91/676 žr. pagal analogiją 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Standley ir kt.
, C‑293/97, Rink. p. I‑2603, 35 punktą).
Dėl pirmojo kaltinimo apimties
Reikia patikrinti, ar kiekviena Komisijos ieškinyje nurodyta zona turėjo būti nustatyta eutrofikacijai jautria zona.
Pagal Direktyvos 91/271 II priedo A dalies a punktą eutrofikacijai jautria zona turi būti laikomi natūralūs gėlo vandens ežerai,
kiti gėlo vandens telkiniai, estuarijos ir jūros pakrančių vandenys, „kurie yra eutropiniai arba gali greitai tapti eutropiniais,
jei nebus imtasi apsaugos priemonių“.
Prancūzijos vyriausybė teigia, kad oficialus įspėjimas buvo susijęs tik nustatytos eutrofikacijos atvejais, ir kad nors Komisija
argumentuotoje nuomonėje bei ieškinyje paminėjo, jog atsižvelgia į eutrofikacijos pavojų, ji nenurodė jokių šio pavojaus pasekmių
tam tikroms zonoms. Todėl dublike darydama išvadą, kad nors nurodytų zonų eutrofikacija nebuvo nustatyta, tačiau tose zonose
bent jau kilo pavojus, Komisija peržengė ir ikiteisminėje procedūroje, ir ieškinyje išdėstytus pagrindus.
Šiuo atžvilgiu pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisijos pateiktas valstybei narei oficialus įspėjimas ir po to priimta
argumentuota nuomonė apriboja ginčo dalyką, kurio vėliau negalima išplėsti. Todėl Komisijos argumentuota nuomonė ir ieškinys
turi būti pagrįsti tais pačiais kaltinimais, kuriais grindžiamas ikiteisminę procedūrą pradedantis oficialus įspėjimas (1999 m.
lapkričio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 23 punktas ir 2003 m. sausio 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Suomiją
, C‑229/00, Rink. p. I‑5727, 44 punktas).
Vis dėlto šis reikalavimas neįpareigoja, kad visais atvejais, jeigu ginčo dalykas nebuvo išplėstas arba pakeistas, oficialiame
įspėjime pateiktų kaltinimų išdėstymas, argumentuotos nuomonės rezoliucinė dalis ir ieškinio reikalavimai būtų identiški (minėto
sprendimo
Komisija prieš Italiją
25 punktas ir minėto sprendimo
Komisija prieš Suomiją
46 punktas).
Šiuo atveju pirmą kartą dublike nurodydama, kad nors ieškinyje minimos zonos neeutrofikuotos, kaip ji teigia, jos vis dėlto
turėtų būti priskirtos eutrofikacijai jautrioms zonoms, nes greitai gali tokiomis tapti, Komisija vykstant procedūrai nei
išplėtė, nei pakeitė ginčo dalyko, kuris susijęs su kai kurių vandens telkinių nelaikymu jautria zona, nors pagal Direktyvos
91/271 II priedo A dalies a punktą eutropinės arba galinčios greitai tokiomis tapti zonos taip pat turi būti laikomos jautriomis
zonomis.
Dėl Seine-Normandie baseino
–        Senos įlanka
Neginčijama, kad Senos įlankos vandenys, pirma, prisotinti maistinių medžiagų, būtent azoto junginių, kurių nuolat daugėja
ir, antra, juose sparčiau auga dumbliai bei aukštesnių rūšių augalai (žr. 2002 m. sausio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑258/00, Rink. p. I‑5959, 64 punktą).
Iš visų Komisijos atliktų ataskaitų ir tyrimų, ypač ekologinio modeliavimo darbų, plačiai aprašytų Phiplippe Cugier 1999 m.
apgintoje Caen universiteto daktaro disertacijoje „Vidutinės trukmės vystymosi vandenyje modeliavimas ir pagrindinių elementų
(N, P, Si) nuosėdos, kurios iš Senos patenka į Senos įlanką“ („Modélisation du devenir à moyen terme dans l’eau et le sédiment
des éléments majeurs (N, P, Si) rejetés par la Seine en baie de Seine“), daroma išvada, kad yra priežastinis ryšys tarp Senos
įlankoje įneštų maistinių medžiagų kiekio ir santykinės dalies bei kiekvienais metais šioje zonoje pastebėto fitoplanktono
žydėjimo.
Dėl Prancūzijos vyriausybės argumento, kad Ph. Cugier disertacija yra pagrįsta trūkumų turinčiu 3 D ekologiniu modeliu, pastebėtina,
kad pagal EB 174 straipsnį Bendrijos politika aplinkos apsaugos srityje yra grindžiama atsargumo principu. Šiuo atveju pagal
pateiktus prieinamus mokslo ir techninius duomenis priežastinio ryšio tarp Senos įlankoje įneštų maistinių medžiagų ir fitoplanktono
augimo šioje zonoje užtenka, kad būtų reikalaujama priimti Direktyvoje 91/271 numatytas aplinkos apsaugos priemones, jeigu
patenkinti kiti eutrofikacijos požymiai.
Prancūzijos vyriausybė ginčija, kad fitoplanktono dauginimasis Senos įlankoje nepageidaujamai sutrikdo organizmų pusiausvyrą
vandenyje.
Šiuo atžvilgiu iš visų Komisijos atliktų tyrimų matyti, kad šioje zonoje dauginasi fitoplanktono rūšis
Dinophysis
, gaminanti DSP toksinus (Diarrheic Shellfish Poisoning – viduriavimą sukeliantis apsinuodijimas jūrų gėrybėmis), kurie kaupiasi
kiaukutiniuose ir kelia pavojų šiuos moliuskus valgantiems žmonėms. 1990–1999 m. visoje įlankoje, ypač jos centrinėje dalyje,
buvo nustatyta didelė
Dinophysis
koncentracija, kurios užtenka, kad šie toksinai susikauptų kiaukutiniuose; šiuo laikotarpiu
Dinophysis
buvo pastebėtas nuo dviejų iki šešių kartų įlankos vakaruose ir nuo septynių iki dešimties kartų rytuose (2001 m. IFREMER
ataskaita). Šis dauginimasis, „dėl kurio periodiškai uždraudžiamas kiaukutinių rinkimas, atrodo, jau keletą metų intensyvėja
tarp Courseulles (Calvados) ir Dieppe (Seine‑Maritime),“ (Seine‑Normandie baseino vandenų vystymo ir tvarkymo planas (schéma
directeur d’aménagement et de gestion des eaux du bassin Seine‑Normandie), toliau – SDAGE Seine‑Normandie).
Be to, kita fitoplanktono rūšis
Phaecocystis
„jau daugelį metų dauginasi kai kuriuose Seine‑Maritime ir Calvados rajonuose“, kuri, nors ir nenuodinga, padidina „dumblo
kaupimąsi ir taip kenkia pakrantės turistiniam patrauklumui“ (SDAGE Seine‑Normandie). Fitoplanktonas
Phaecocystis
iš tikrųjų žinomas kaip sukeliantis didelės koncentracijos lipnių putų masę, kuri padengia vandens paviršių ir kaupiasi pakrantėje
arba užkemša žvejybos tinklus.
Kaip pažymėta šios bylos 23 punkte, toks fitoplanktono rūšies vystymasis, sustiprinantis nuodingų ir kenksmingų formų atsiradimą,
laikomas nepageidautinu organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymu. Priešingai nei teigia Prancūzijos vyriausybė, šis vystymasis
paveikia visą Senos įlanką, nors labiausiai paveiktos jos centrinė ir rytinė dalys.
Be to, dėl fitoplanktono
Dinophysis
ribojamas kiaukutinių rinkimas ir dėl fitoplanktono
Phaecocystis
kilę sunkumai dėl turizmo Senos įlankos pakrantėje rodo, kad šios įlankos vandens kokybė blogėja.
40 % iš Senos, pagrindinės į Senos įlanką įtekančios upės, į jūrą įnešamo azoto yra miesto kilmės (1999 m. vasario mėn. ERM
ataskaita „Verification of vulnerable zones identified under the nitrate directive and sensitive areas identified under the
urban waste water treatment directive“ („Pagal nitratų direktyvą nustatytų pažeidžiamų zonų ir pagal miesto nuotekų valymo
direktyvą nustatytų jautrių zonų tikrinimas“), toliau – 1999 m. ERM ataskaita). Prancūzijos vyriausybė teigia, kad 2000 m.
miesto kilmės azoto nuotekų dalis buvo tik 28 %, tačiau ji nepateikia jokio šį teiginį pagrindžiančio dokumento. Be to, netgi
darant prielaidą, jog ši dalis yra ne 40 %, o 28 %, Komisijos išvada, kad išleidžiamos miesto nuotekos reikšmingai didina
Senos įlankos vandenų eutrofikaciją, būtų pagrįsta.
Prancūzijos vyriausybė taip pat teigia, kad Ph. Cugier disertacija sumažina galimybę imtis techninių veiksmų, leidžiančių
sumažinti įnešamo azoto ir fosforo kiekį. Tačiau jokia Teisingumo Teismui pateikta šios disertacijos ištrauka šio teiginio
nepatvirtina. Bet kuriuo atveju, kaip teisingai tvirtina Komisija, miesto kilmės įnešamų maistinių medžiagų sumažinimo galimybės
klausimas nebuvo nagrinėjamas nustatant eutrofikacijai jautrias zonas.
Todėl Komisija teisingai konstatavo, kad Senos įlanka yra eutrofikuota Direktyvos 91/271 prasme ir kad ji turėjo būti laikoma
eutrofikacijai jautria zona.
–       Sena ir jos intakai pasroviui nuo santakos su Andelle
Iš visų Komisijos atliktų ataskaitų ir tyrimų matyti, kad Senoje, pasroviui nuo jos santakos su Andelle, gausiai dauginasi
fitoplanktonas.
Tokio dauginimosi metu „fitoplanktono biomasė gali <...> sunaudoti daugiau deguonies, nei jo pagamina“, o „fitoplanktono nykimas
lemia deguonies trūkumą“ (dokumentas „Senos pasroviui 2: aplinkos analizė ir valdymas“ (Seine‑Aval 2: L’analyse et la gestion
environnementales)). Dėl deguonies mažėjimo Senos estuarijoje susidaro „beveik visiškos anoksijos zona, besitęsianti maždaug
50 km“, dėl kurios „vanduo tampa netinkamas įvairiam naudojimui ir aukštesnių organizmų gyvybei“ ir kuri „beveik šešis mėnesius
sudaro neįveikiamą kliūtį migruojančioms žuvims, pavyzdžiui, lašišoms arba unguriams“ (tyrimas: „Mokslinė programa Senos pasroviui:
Deguonis“ (Programme scientifique Seine‑Aval: L’oxygène)).
Šis reiškinys aiškiai yra nepageidautinas organizmų pusiausvyros vandenyje sutrikdymas ir tokio vandens kokybės blogėjimas.
Prancūzijos vyriausybės nurodoma aplinkybė, kad didelis įnešamo fosforo kiekis sukėlė tik labai nežymų metinio deguonies procentinės
dalies vidurkio augimą Poses-Honfleur rajone, yra netinkama, nes iš tikrųjų įnešamo azoto kiekis nenustojo didėti.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija teisingai konstatavo, kad Senos vandenys pasroviui nuo santakos su Andelle  eutrofikuoti Direktyvos
91/271 prasme ir kad jie turėjo būti laikomi eutrofikacijai jautria zona.
Tačiau dėl upių, įtekančių į Seną pasroviui nuo santakos su Andele, Komisija pateikia tik SDAGE Seine‑Normandie, kuriame nurodyta,
kad „(Seine‑Normandie baseino) didelėse upėse pavasarį ir vasarą žydi dumbliai“ ir „tam tikrais laikotarpiais daugelyje upelių
labai išplinta aukštesnieji augalai, siūliniai dumbliai arba bentosiniai titnagdumbliai“, tačiau ji nesiremia jokia tikslia
aplinkybe, įrodančia, kad trečias ir ketvirtas eutrofikacijos požymiai patenkinti.
Todėl Komisija neįrodė, kad Senos intakai pasroviui nuo santakos su Andelle yra eutrofikuoti arba greitai gali tokiais tapti
Direktyvos 91/271 prasme.
Dėl Artois-Picardie baseino
–        Artois-Picardie baseino pakrantės vandenys
Iš Komisijos pateiktų ataskaitų matyti, kad Artois‑Picardie baseino pakrantės vandenys yra prisotinti maistinių medžiagų ir
beveik kiekvienais metais juose gausiai dauginasi fitoplanktonas (IFREMER ir atitinkamai 1997 m. gruodžio mėn. bei 1999 m.
spalio mėn.
Agence de l’Eau Artois-Picardie
ataskaitos, susijusios su regioniniu Nord‑Pas‑de‑Calais/Picardie pakrantės maistinių medžiagų monitoringu bei 2001 m. IFREMER
ataskaita).
Artois-Picardie pakrantės vandenims būdingas „sezoninis maistingų medžiagų (ypač nitrato, fosforo ir silikato) ciklas, glaudžiai
susijęs su pagrindinių fitoplanktono rūšių augimu“ (2001 m. IFREMER ataskaita). Tokiomis sąlygomis, remiantis turimais mokslo
ir techniniais duomenimis, priešingai nei teigia Prancūzijos vyriausybė, priežasties ir pasekmių ryšys tarp Artois‑Picardie
pakrantės vandenų prisotinimo maistinių medžiagų ir konstatuoto fitoplanktono dauginimosi, laikomas įrodytu.
Artois-Picardie baseine yra „daug pramonės ir gyvenamųjų namų (gyventojų tankumas yra tris kartus didesnis už nacionalinį
vidurkį)“ (
Agence de l’Eau Artois‑Picardie
dokumentas). Taip pat darytina išvada, kad išleidžiamos miesto nuotekos reikšmingai didina šio baseino vandenų, ypač jo pakrantės
vandenų, eutrofikaciją, ko Prancūzijos vyriausybė neginčija.
Visoje Artois-Picardie pakrantėje, įskaitant ir Dunkerque, Boulogne‑sur‑Mer ir Calais, beveik kiekvienų metų balandžio ir
gegužės mėnesiais dauginasi fitoplanktonas
Phaecocystis
, o tai „yra <...> nepaprastas ekologinis reiškinys“, pasireiškiantis vandens spalvos pakitimu, kartais bjauriu kvapu pakrantėje“
ir tuo, kad „vanduo tampa lipnus bei gali lemti gausų putų (foaming) atsiradimą“ (2001 m. INFREMER ataskaita).
Be to, Somme įlankoje dėl eutrofikacijos mažėja deguonies (2001 m. INFREMER ataskaita). INFREMER cituotas mokslo darbas labai
aiškiai liudija, kad konstatuotą mirtingumą lėmė vandens organizmų perteklius, dėl kurio aplinkoje epizodiškai atsiranda anoksija.
INFREMER teigimu, jau kitose Šiaurės jūros zonose buvo nustatyta, kad
Phaecocystis
žydėjimas, panašus į Artois‑Picardie pakrantės vandenyse, gali turėti dramatiškų pasekmių bentosinių ir jūros ekosistemų
struktūrai bei funkcionavimui. Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad vis dėlto INFREMER ataskaitoje, skirtoje
Agence de l’Eau Artois‑Picardie
, nurodoma, jog kiaukutinių arba žuvų mirtingumas nesusijęs su
Phaecocystis
žydėjimu Somme įlankoje, tačiau ji šio dokumento nepateikia.
Fitoplanktono bendrijos struktūros pakitimas, paskatinantis rūšių, pavyzdžiui,
Phaecocystis
, kuri nors ir nenuodinga, yra ne mažiau kenksminga, dauginimąsi, nepageidautinai sutrikdo organizmų pusiausvyrą ne tik Somme
įlankos, bet ir visos Artois‑Picardie jūros pakrantės vandenyje.
Vandens spalvos, kvapo ir sudėties pakitimai, kurių neigiamos pasekmės turizmui yra akivaizdžios ir kurie tikriausiai taip
pat daro žalą žvejybai, rodo tokio vandens kokybės pablogėjimą.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija teisingai konstatavo, kad visi Artois‑Picardie jūros pakrantės vandenys yra eutrofikuoti direktyvos
91/271 prasme ir kad jie turėjo būti laikomi eutrofikacijai jautria zona.
–        Artois-Picardie baseino kontinentiniai vandenys (hidrografinis tinklas tarp praplatintos Aa/Escaut ir tarp Belgijos sienos
Scarpe pasroviui nuo Arras, Lens kanalas pasroviui nuo Lens, ir visa Somme).
Grįsdama ieškinį Komisija pateikia įvairius
Agence de l’Eau Artois-Picardie
dokumentus. Iš jų matyti, kad „praėjusiais metais pastebėtas bendras vandens kokybės pagerėjimas kartu su dideliu azoto,
ypač fosforo, kiekiu skatina augalų, t. y. fitoplanktono, siūlinių dumblių ar makrofitų (plūdenų, vandens lelijų ir kt.) augimą“,
kad „šis augalų dauginimasis sukelia daug žalos, dažniausiai vandens spalvos pakitimą, kvapus, vandens srovės sutrikimą, ir
ypač didelį žuvų mirtingumą nuo uždusimo“ ir kad „pernelyg gausi augmenija daro estetinę žalą, sukelia nemalonius kvapus,
trukdo naudoti valtis, užkemša filtrus, naudojamus geriamam vandeniui gauti“.
Iš jų taip pat matyti, kad Artois‑Picardie baseino upės yra nepalankioje padėtyje palyginti su kitų regionų upėmis, nes, viena
vertus, „gerokai daugiau pramonės ir gyvenamųjų namų (gyventojų tankumas yra tris kartus didesnis už nacionalinį vidurkį)“
ir, antra vertus, „upių debitas per mažas, kad atsiradusi tarša išsivalytų“, be to, „(jų) srovės greitis <...> lėtas: mažai
deguonies, dumblinas dugnas, nesidaugina žuvys ir mažėja gyvūnijos įvairovė“.
Tačiau Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad nei kokio nors poveikio vandens srovei, nei žalos vandens augalijai ir gyvūnijai,
ir būtent žuvų populiacijai, Artois-Picardie baseino upėse nepastebėta. Ji tvirtina, kad Komisijos cituoti plačiajai visuomenei
skirti dokumentai buvo parengti siekiant, jog jie būtų platinami; be to, juose nėra visų reikiamų niuansų, todėl šie dokumentai
negali patvirtinti Komisijos teiginių.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad nors viename iš šio sprendimo 58 ir 59 punktuose minėtų dokumentų nurodyta, jog aukštutinės
Somme tvenkiniai ir Aa deltos kanalai yra paveikti eutrofikacijos, jame šis terminas apibrėžiamas kaip „prisotinimas maistinių
medžiagų <...>, galintis sukelti augalų dauginimąsi“, todėl iš šio dokumento neįmanoma sužinoti, ar trečias ir ketvirtas eutrofikacijos
požymiai nurodomuose vandenyse patenkinti.
Iš kitų dokumentų negalima nustatyti, kokia upė ar koks kanalas yra paveikti eutrofikacijos ar gali tokiais tapti. Be to,
juose ne visada atskiriama, kokių konkrečių pasekmių atsiranda dėl hidrografinio tinklo galimos eutrofikacijos ir kokios apskritai
taršos, kuriai būdingos ne tik įnešamos maistinės medžiagos, pasekmės.
Dėl oficialiame įspėjime ir argumentuotoje nuomonėje cituotos 1999 m. ERM ataskaitos, kuria Komisija, atrodo, daugiausiai
rėmėsi darydama išvadą, kad nenustatyta šio hidrografinio tinklo dalis, konstatuotina, jog ši ataskaitos dalis, susijusi su
Artois‑Picardie baseinu, Teisingumo Teismui pateikta nebuvo.
Todėl atsižvelgiant į Komisijos pateiktus dokumentus, jokie duomenys nepagrindžia to, kad ji į savo kaltinimą įtraukė  tam
tikras, o ne kitas Artois‑Picardie baseino upes. Be to, grįsdama savo pirmąjį kaltinimą, ji nesirėmė jokiu Prancūzijos vyriausybės
šiame procese pateiktu dokumentu, susijusiu su šio baseino hidrografiniu tinklu.
Todėl Komisija neįrodė, kad jos ieškinyje tiksliai nurodyti kontinentiniai Artois‑Picardie baseino vandenys yra eutrofikuoti
arba greitai gali tokiais tapti direktyvos 91/271 prasme.
Dėl Loire-Bretagne baseino
–        Vilaine įlanka
Iš 2001 m. IFREMER ataskaitos matyti, kad Vilaine įlanka yra labiausiai eutrofikuota Prancūzijos pakrantė. Visų pirma tai
vieta, kurioje dėl didelės fitoplanktono biomasės augimo, vėliau – bakterinio nykimo pasireiškia hipoksija, netgi anoksija,
galinti sukelti didelį žuvų ir bentosinių bestuburių mirtingumą. Antra, trys šios įlankos vietos buvo įvardytos kaip potencialių
makrodumblių dauginimosi („žaliųjų bangų“ (marrées vertes)) vietos ir 1997–1999 m., t. y. tyrimo laikotarpiu šio veiksnio
buvo paveiktos mažiausiai vieną kartą.
Prancūzijos vyriausybė neginčija, kad įnešamos maistinės medžiagos, ypač miesto kilmės azotas, nešamas Vilaine upės, yra svarbios
įlankos eutrofikacijai.
Ji tvirtina, kad Vilaine nuotekų surinkimo rajoną jau įvardijo kaip eutrofikacijai jautrią zoną, todėl visoms aglomeracijoms,
turinčioms daugiau kaip 10 000 g. e., kurios išleidžia savo nutekamuosius vandenis į šį rajoną, taikomos Direktyvos 91/271
nuostatos. Vilaine įlankos nelaikymas eutrofikacijai jautria zona neturi jokios reikšmės, nes jokia aglomeracija, turinti
daugiau kaip 10 000 g. e., neišleidžia savo nuotekų tiesiai į šią įlanką ir, priešingai nei teigia Komisija, Loire upės įnešamos
medžiagos neturi įtakos šiai įlankai, todėl Prancūzijos vyriausybė mano, kad ji įvykdė įsipareigojimus.
Šiuo atžvilgiu, netgi darant prielaidą, kad jokia aglomeracija, turinti daugiau kaip 10 000 g. e., neišleidžia savo nuotekų
tiesiai į Vilaine įlanką ir kad, priešingai nei teigia Komisija, Loire upės įnešamos medžiagos nedaro įtakos šiai įlankai,
aplinkybė, jog Vilaine upės nuotekų surinkimo rajonas jau buvo laikomas eutrofikacijai jautria zona, nepateisina to, kad ši
įlanka tokia nelaikoma. Iš tikrųjų iš Direktyvos 91/271 5 straipsnio 1 dalies, skaitomos kartu su jos II priedo A dalies a punktu,
aišku, kad valstybės narės visus eutrofikuotus vandens telkinius privalo laikyti jautriomis zonomis.
Todėl nelaikydama Vilaine įlankos eutrofikacijai jautria zona Direktyvos 91/271 prasme, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų.
–        Lorient prieuostis
Prancūzijos vyriausybė neginčija, kad Lorient prieuosčio vandenys yra prisotinti maistinių medžiagų.
Iš 2001 m. IFREMER ataskaitos matyti, kad 1997–1999 m. dvi Lorient prieuosčio vietos kiekvienais metais išilgai paplūdimių
buvo paveiktos makrodumblių dauginimosi („žaliųjų bangų“ (marrées vertes)).
Toje pačioje ataskaitoje nurodyta, kad Bretanės pakrantės „žaliosios bangos“, kurios paprastai trunka nuo gegužės iki rugpjūčio
ar rugsėjo mėn., susidaro dėl greito žaliųjų
Ulva
dumblių dauginimosi, kurį lemia vandens prisotinimas maistinių medžiagų. Šiuos atsitiktinius dumblius, lengvai atitrūkstančius
nuo pagrindo, neša srovė, ir galiausiai jie gausiai susikaupia paplūdimiuose. „Žaliosios bangos“ labai trukdo įprastai turistinei
veiklai, pavyzdžiui, maudytis, žvejoti, vaikščiotis pakrante ir t. t. arba padaro ją netgi neįmanomą. Komunos, siekdamos išsaugoti
turizmą, turi rinkti dumblius.
Kaip buvo pažymėta šio sprendimo 23 punkte, toks makrodumblių dauginimasis nepageidautinai sutrikdo organizmų pusiausvyrą
vandenyje. „Žaliųjų bangų“ neigiamos pasekmės,
inter alia
, turizmui taip pat yra vandens kokybės blogėjimas.
Tačiau Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad miesto kilmės azotas sudaro 9,8 % pavasario ir vasaros srauto, todėl miesto nuotekos
neturi didelės reikšmės. Ji teigia, jog Komisija argumentuotoje nuomonėje sutiko, kad atplukdomas miesto kilmės azotas Saint‑Brieuc
įlankoje, iš viso sudarantis 8,9 %, nėra svarbus ir kad ta pati išvada darytina ir dėl Lorient prieuosčio.
Šiuo atžvilgiu tai, kad Komisija sutiko, jog miesto nuotekos smarkiai nedidina Saint-Brieuc prieuosčio eutrofikacijos, neturi
jokios įtakos Lorient prieuosčio nelaikymo jautria zona klausimui, nes neginčijama, jog šie du vandens telkiniai nepriklauso
vienas nuo kito.
Iš ERM 1999 m. ataskaitos matyti, kad 9,8 % pavasarį ir vasarą, t. y. žaliųjų dumblių dauginimosi periodu, įnešamų nitratų
Lorient prieuostyje yra miesto kilmės ir sudaro 374 tonas. Tokiomis aplinkybėmis Komisija pagrįstai padarė išvadą, kad miesto
nuotekos  smarkiai didina Lorient prieuosčio eutrofikaciją.
Taigi Komisija teisingai padarė išvadą, kad Lorient prieuostis yra eutrofikuotas Direktyvos 91/271 prasme ir kad jis turėjo
būti laikomas eutrofikacijai jautria zona.
–        Elorn estuarija, Morbihan įlanka, Douarnenez įlanka ir Concarneau įlanka
Prancūzijos vyriausybė neginčija, kad šie vandens telkiniai yra prisotinti maistinių medžiagų.
Iš 2001 m. IFREMER ataskaitos matyti, kad 1997–1999 m., t. y. tyrime nagrinėjamu laikotarpiu, minimos zonos kiekvienais metais
buvo veikiamos „žaliųjų bangų“. Prancūzijos vyriausybė taip pat pripažįsta šio reiškinio buvimą bei svarbą Concarneau įlankoje.
Taigi dėl šio sprendimo 73 ir 74 punktuose nurodytų priežasčių Komisija nustatė, kad Elorn esutuarija, Morbihan įlanka, Douarnenez
ir Concarneau įlankos yra eutrofikuotos.
Tačiau Prancūzijos vyriausybė teigia, kad įnešamos miesto kilmės maistinės medžiagos smarkiai nedidina šių vandens telkinių
eutrofikacijos, todėl nėra reikalo jų laikyti jautriomis zonomis Direktyvos 91/271 prasme.
Šiuo atžvilgiu neginčijama, kad tarša azotu iš esmės yra žemės ūkio kilmės.
Tačiau dėl Elorn estuarijos Komisija ir Prancūzijos vyriausybė sutinka, kad 21 % pavasarį ir vasarą, t. y. žaliųjų dumblių
dauginimosi laikotarpiu, įnešamų nitratų yra miesto kilmės. Šis skaičius pateiktas 1999 m. ERM ataskaitoje.
Pagal tą pačią ataskaitą Douarnenez ir Concarneau įlankose atitinkamai 23 % ir 32 % pavasarį ir vasarą įnešamų nitratų yra
miesto kilmės. Atsakyme į argumentuotą nuomonę nurodžiusi, kad pagal 1993 m. rugpjūčio mėn.
Saunier
tyrimų biuro tyrimą (toliau –
Saunier
tyrimas) šią dalį atitinkamai sudarė 22 % ir 34 %, Prancūzijos vyriausybė atsiliepime į ieškinį teigė, kad, remiantis CEVA-IFREMER
tyrimu Vandens tyrimo centrui, Douarnenez įlankoje 90 % azoto ir fosforo yra žemės ūkio kilmės. Konstatuotina, kad ji nepateikia
šio tyrimo. Dėl Concarneau įlankos Prancūzijos vyriausybė nurodo, kad įvairūs tyrimai ir bandinių ėmimo darbai (IFREMER, Ceva,
DDE, In vivo) leido tikėtis maždaug 500 tonų į įlanką įnešamų medžiagų per metus, iš kurių tik 6,5 tonos (t. y. 1,3 %) patenka
iš Concarneau valymo įrenginių. Tačiau Prancūzijos vyriausybė nepateikė ir šių tyrimų bei ataskaitų. Tokiomis sąlygomis procentiniai
dydžiai, kurie nurodyti Komisijos pateiktoje ERM ataskaitoje, turi būti laikomi analizės pagrindu.
Dėl Morbihan įlankos Prancūzijos vyriausybė teigia, kad pagal jos pateiktą
Saunier
tyrimą tik 10% pavasarį ir vasarą įnešamų nitratų yra miesto kilmės. Tačiau šio tyrimo analizė neleidžia patvirtinti šio
skaičiaus, todėl reikia atsižvelgti ir į 21 % dydį, kuris nurodytas 1999 m. ERM ataskaitoje. Bet kuriuo atveju konstatuotina,
kad
Saunier
tyrimas atliktas 1993 m., todėl 1999 m. ERM ataskaita  pateikia naujesnį Prancūzijos pakrančių vandenų būklės įvertinimą.
Komisija teisingai teigia, kad miesto kilmės įnešamos medžiagos, kurios sudaro maždaug 21–32 % viso įnešamo azoto kiekio,
būtent tuomet, kai dumbliai arba kitų aukštesnių rūšių augalai sparčiai auga, yra svarbios nagrinėjamų vandenų eutrofikacijai
atsirasti, vystytis ar išlikti.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija teisingai konstatavo, kad Elorn estuarija, Morbihan įlanka, Douarnenez įlanka ir Concarneau
įlanka yra eutrofikuotos Direktyvos 91/271 prasme ir kad jos turėjo būti laikomos eutrofikacijai jautriomis zonomis.
–        Sèvre niortaise
Komisija dublike atsisakė pirmojo kaltinimo šios vietovės atžvilgiu.
Dėl Rhône-Méditerranée-Corse baseino
–        Vistre
Komisija tvirtina, kad Vistre upė pasroviui nuo Nîmes yra eutrofikuota ir kad ji turėjo būti laikoma eutrofikacijai jautria
zona.
Prancūzijos vyriausybė pripažįsta šio reikalavimo pagrįstumą ir nurodo, kad  Vistre periodiškai pasikartojanti problema, susijusi
tik su Nîmes aglomeracijos nuotekomis, bus išspręsta 2005 m. gruodžio 31 d. aglomeraciją sujungiant su visais vakarinės Nîmes
dalies valymo įrenginiais, kurie bus išplėsti.
Todėl Prancūzijos valdžios institucijos Vistre pasroviui nuo Nîmes turėjo laikyti eutrofikacijai jautria zona.
–        Thau lagūna
Neginčijama, kad Thau lagūnos vandenys yra prisotinti maistinių medžiagų. Be to, kaip matyti iš 2001 m. IFREMER ataskaitos,
„Viduržiemio jūros ekosistemų eutrofikacijos šaltinis iš esmės yra ne žemės ūkio, o miesto kilmės nuotekos“, ir to Prancūzijos
vyriausybė neginčija Thau lagūnos atžvilgiu.
Pagal tą pačią ataskaitą Thau lagūnoje vyksta daugybė anoksijos reiškinių, vadinamų „anoksijos krizėmis“ (malaïgues), kurių
„suaktyvėjimas tikriausiai susijęs su dumblių, kurių gausu pakrantėje, paspartėjusia dėl aukštos temperatūros tarša“ ir dėl
kurių vanduo tampa nuodingas jame esantiems gyvūnams ir augalams. Tokie reiškiniai vyko 1975 m., 1982 m., 1983 m., 1987 m.,
1990 m. ir 1997 m.
Remdamasi 1998 m. IFREMER tyrimu „1997 m. vasaros Thau baseino anoksijos krizė“ (La crise anoxique du bassin de Thau de l’été
1997, toliau – 1998 m. IFREMER tyrimas) bei IFREMER ir Languedoc‑Roussillon regiono paskelbtu 2000 m. lagūnos monitoringo
tinklo biuleteniu, Prancūzijos vyriausybė vis dėlto tvirtina, kad nuo 1997 m. Thau lagūnos trofinė padėtis smarkiai pagerėjo.
Per šiuos dvidešimt metų nustatytos anoksijos krizės kilo ne dėl augalų dauginimosi, atsiradusio dėl lagūnos eutrofikacijos,
o dėl vis dar netinkamo gyvųjų organinių medžiagų bei jų liekanų, atsiradusių ypač dėl Thau lagūnoje išvystytos gausios kiaukutinių
auginimo veiklos, išteklių tvarkymo.
Šiuo atžvilgiu iš 1998 m. IFREMER tyrimo matyti, kad po 1970 m. aplink lagūną atliktų planavimo darbus, siekiant sumažinti
antropogeninės kilmės įnešamų maistinių medžiagų kiekį, „galima laikyti, kad Thau baseinas nebėra eutrofikuotas“.
Iš tikrųjų pagal šį tyrimą: nors Thau lagūnos vandenyse gausiai dauginasi fitoplanktonas, juose aptinkamos fitoplanktono rūšys
nėra nuodingos ir netrukdo dideliais kiekiais auginti kiaukutinius, ypač austres. Iš jūros gėrybių (valgomųjų moliuskų, austrių,
ir t. t.) išskirtos azotinės medžiagos sudaro daugiau kaip 60 % į nuotekų surinkimo rajoną įnešamų medžiagų. Tokiomis aplinkybėmis
Thau lagūnos vandenyse nėra nepageidautinai trikdoma organizmų pusiausvyra.
Tačiau 1998 m. INFREMER tyrimas nurodo pavojų, kad Thau lagūnos vandenys gali būti paveikti anoksijos krizės, t. y. reiškinio,
pasireikšiančio deguonies trūkumu vandenyje, sulfidų susidarymu ir paveiktose zonose esančių visų gyvų organizmų, įskaitant
austrių, masiniu mirtingumu. Paskutinį kartą anoksijos krizė buvo 1997 m. Kai ji įvyksta, laikoma, kad organizmų pusiausvyra
vandenyje nepageidaujamai sutrikdoma ir kartu pablogėja tokio vandens kokybė.
Priešingai nei teigia Prancūzijos vyriausybė, iš 1998 m. INFREMER tyrimo matyti, kad nors įnešamos iš kiaukutinių auginimo
veiklos susidariusios organinės medžiagos skatina tokias anoksijos krizes, pavyzdžiui, 1997 m. makrodumblių spartus augimas
lagūnos pakrantėje dėl vandens prisotinimo maistinių medžiagų turi svarbią reikšmę šio reiškinio atsiradimui.
Pagal šį tyrimą negali būti atmesta tikimybė, kad ateityje, esant ypatingoms meteorologinėms sąlygoms, pavyzdžiui, panašioms
kaip 1997 m., kils anoksijos krizių. Thau lagūnos pakrantėse yra „keli potencialūs židiniai, esantys lagūnos vandenimis maitinamų
pagrindinių upių įtekėjimo vietoje“. Šią aplinkybę patvirtina 2000 m. Lagūnos monitoringo tinklo biuletenis, pagal kurį Thau
lagūnos dalis (Angle mažoji įlanka) yra vidutinės būklės eutrofikacijos atžvilgiu.
Todėl Komisija teisingai padarė išvadą, kad jeigu apsaugos priemonės nebus priimtos, Thau lagūna greitai gali tapti eutrofikuota,
ir kad ji turėjo būti laikoma eutrofikacijai jautria zona Direktyvos 91/271 prasme.
Pagal 1998 m. IFREMER tyrimą „iš nuotekų surinkimo rajono įnešamos medžiagos yra <...> reikalingos išlaikyti Thau baseino
pajėgumą auginti kiaukutinius“, nes „dėl planktono dauginimosi sulėtėjimo (gali) sumažėti auginamų kiaukutinių populiacija“,
o tai akivaizdžiai nepageidautina. Tačiau Direktyvos 91/271 II priedo A dalies a punkto antroji pastraipa numato galimybę
taikyti griežtesnius valymo reikalavimus, paprastai taikomus jautriose zonose išleidžiamoms miesto nuotekoms.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, jog pirmasis kaltinimas yra pagrįstas Senos įlankos, Senos pasroviui
nuo santakos su Andelle, Artois‑Picardie baseino pakrantės vandenų, Vilaine įlankos, Lorient prieuosčio, Elorn estuarijos,
Douarnenez įlankos, Concarneau įlankos, Morbihan įlankos, Vistre pasroviui nuo Nîmes bei Thau lagūnos atžvilgiu.

Dėl antrojo kaltinimo, kad netaikomi griežtesni valymo reikalavimai jautriose zonose išleidžiamoms miesto nuotekoms iš aglomeracijų,
turinčių daugiau kaip 10 000 g  e.
Iš direktyvos 91/271 5 straipsnio 2 dalies matyti, jog Prancūzijos valdžios institucijos privalėjo imtis reikalingų priemonių,
kad miesto nuotekos, patenkančios į nuotekų surinkimo sistemas iš aglomeracijų, turinčių daugiau kaip 10 000 g. e., prieš
išleidžiamos jautriose zonose ne vėliau kaip nuo 1998 m. gruodžio 31 d. būtų pradėtos valyti pagal griežtesnius nei aprašyta
4 straipsnyje reikalavimus.
Pagal direktyvos 91/271 5 straipsnio 3 dalies kartu su I priedo B dalies 3 punktu nuostatas šis valymas pagal griežtesnius
reikalavimus būtent reiškia, kad į eutrofikacijai jautrias zonas išleidžiamos nuotekos turi atitikti minėto priedo 2 lentelėje
nustatytus reikalavimus, vis dėlto nepažeidžiant šios direktyvos II priedo A dalies a punkto antrosios pastraipos nuostatų.
Visų pirma, Komisija tvirtina, jog atsakydamos į oficialų įspėjimą Prancūzijos valdžios institucijos 2000 m. gruodžio 12 d.
laišku pripažino, kad 1998 m. gruodžio 31 d. 130 aglomeracijų, kurių sąrašą jos pateikė, miesto nuotekų valymas neatitiko
Direktyvos 91/271 5 straipsnio 2 dalies reikalavimų.
Savo triplike Prancūzijos vyriausybė nurodo, kad iš 130 šiame sąraše nurodytų aglomeracijų 32 jau atitinka Direktyvos 91/271
reikalavimus, iš kurių 10 (Vichy, Aix‑en‑Provence, Mâcon, Créhange, Saint‑Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon‑sur‑Seine
ir Gray) juos atitiko iki argumentuotoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos.
Šiuo atžvilgiu pagal nusistovėjusią teismų praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės
narės padėtį baigiantis argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui (žr.,
inter alia
, 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑446/01, Rink. p. I‑6053, 15 punktą).
Kadangi Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint-Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon-sur-Seine ir Gray aglomeracijos
jau atitiko reikalavimus iki argumentuotoje nuomonėje nurodyto termino pabaigos, su jomis susijęs kaltinimas nepagrįstas.
Tačiau jis pagrįstas dėl kitų 2000 m. gruodžio 12 d. Prancūzijos valdžios institucijų laiške nurodytų aglomeracijų, įskaitant
tas, kuriose buvo pradėta laikytis direktyvos reikalavimų po argumentuotoje nuomonėje nurodyto termino pabaigos.
Komisija Prancūzijos valdžios institucijas kaltina tuo, kad jos neįvykdė įsipareigojimų dėl Montpellier aglomeracijos, kuri
nenurodyta prie 2000 m. gruodžio 12 d. laiško pridėtame sąraše.
Iš Prancūzijos vyriausybės atsakymo į argumentuotą nuomonę matyti, kad Montpellier aglomeracija išleidžia miesto nuotekas
jautrioje zonoje ir kad valymo įrenginių suderinimo priemonės bei į jūrą nutekančio kanalo įrengimo darbai bus užbaigti tik
2004 m. Kadangi Prancūzijos vyriausybė Teisingumo Teisme netvirtino, kad šie darbai buvo baigti anksčiau nei numatyta ir bet
kuriuo atveju prieš argumentuotoje nuomonėje nurodyto termino pabaigą, antrasis kaltinimas dėl Montpellier aglomeracijos taip
pat pagrįstas.
Galiausiai Komisija tvirtina, kad Prancūzijos valdžios institucijos privalėjo užtikrinti, jog miesto nuotekos iš aglomeracijų,
turinčių daugiau kaip 10 000 g. e., išleidžiamos pirmajame kaltinime nurodytose zonose, kurios turėjo būti laikomos eutrofikacijai
jautriomis zonomis, būtų pradėtos valyti pagal griežtesnius reikalavimus, kaip numatyta Direktyvos 91/271 5 straipsnio 2 dalyje.
Šiuo atžvilgiu Prancūzijos vyriausybė, kuri neginčija, kad miesto nuotekos iš aglomeracijų, turinčių daugiau kaip 10 000 g. e.,
išleidžiamos šio sprendimo 103 punkte nurodytose zonose arba nuotekų surinkimo rajone, Teisingumo Teisme nei tvirtino, nei
a fortiori
įrodė, kad argumentuotoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje šie vandenys buvo pradėti valyti pagal griežtesnius reikalavimus
Direktyvos 91/271 5 straipsnio 2 dalies prasme.
Todėl darytina išvada, kad:
–        nelaikydama Senos įlankos, Senos pasroviui nuo santakos su Andelle, Artois‑Picardie baseino pakrantės vandenų, Vilaine įlankos,
Lorient prieuosčio, Elorn estuarijos, Douarnenez įlankos, Concarneau įlankos, Morbihan įlankos, Vistre pasroviui nuo Nîmes
bei Thau lagūnos eutrofikacijai jautriomis zonomis ir
–        netaikydama griežtesnių valymo reikalavimų išleidžiamoms miesto nuotekoms iš kitų nei Vichy, Aix‑en‑Provence, Mâcon, Créhange,
Saint‑Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon‑sur‑Seine ir Gray aglomeracijų, nurodytų 2000 m. gruodžio 12 d. Prancūzijos
valdžios institucijų laiške, ir iš Montpellier aglomeracijos, bei išleidžiamoms miesto nuotekoms iš aglomeracijų, turinčių
daugiau kaip 10 000 g. e., į Senos įlanką, Senos pasroviui nuo santakos su Andelle, Artois‑Picardie baseino pakrantės vandenis,
Vilaine įlanką, Lorient prieuostį, Elorn estuariją, Douarnenez įlanką, Concarneau įlanką, Morbihan įlanką, Vistre pasroviui
nuo Nîmes bei Thau lagūną,
Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 91/271/EEB dėl miesto nuotekų
valymo 5 straipsnio 1 ir 2 dalies bei II priedą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį kiekviena pralaimėjusi šalis padengia bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis
to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, ir Prancūzijos Respublika iš esmės pralaimėjo bylą, pastaroji
turi jas padengti.
Remdamasi šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Pripažinti, kad:
–
nelaikydama Senos įlankos, Senos pasroviui nuo santakos su Andelle, Artois‑Picardie baseino pakrantės vandenų, Vilaine įlankos,
Lorient prieuosčio, Elorn estuarijos, Douarnenez įlankos, Concarneau įlankos, Morbihan įlankos, Vistre pasroviui nuo Nîmes
bei Thau lagūnos eutrofikacijai jautriomis zonomis ir
–
netaikydama griežtesnių valymo reikalavimų išleidžiamoms miesto nuotekoms iš kitų nei Vichy, Aix‑en‑Provence, Mâcon, Créhange,
Saint‑Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon‑sur‑Seine ir Gray aglomeracijų, nurodytų 2000 m. gruodžio 12 d. Prancūzijos
valdžios institucijų laiške, ir iš Montpellier aglomeracijos bei išleidžiamoms miesto nuotekoms iš aglomeracijų, turinčių
daugiau kaip 10 000 g. e., į Senos įlanką, Senos pasroviui nuo santakos su Andelle, Artois-Picardie baseino pakrantės vandenis,
Vilaine įlanką, Lorient prieuostį, Elorn estuariją, Douarnenez įlanką, Concarneau įlanką, Morbihan įlanką, Vistre pasroviui
nuo Nîmes bei Thau lagūną,
Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 91/271/EEB dėl miesto nuotekų
valymo 5 straipsnio 1 ir 2 dalies bei II priedą.
2.
Atmesti kitą ieškinio dalį.
3.
Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.