CELEX: 62007CJ0265
Kaupalliset toimet
Direktiivi 2000/35/EY
Maksuviivästysten torjuminen
Riidattomien saatavien perintämenettelyt

Ennakkoratkaisupyyntö koskee kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 29.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/35/EY (
EYVL L 200, s. 35
) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Caffaro Srl (jäljempänä Caffaro), joka on velkoja, ja italialainen viranomainen Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C (jäljempänä Azienda), joka on velallinen, ja joka koskee pakkotäytäntöönpanoa, joka on toimitettu ulosmittaamalla jäljempänä mainitun saatavia Banca di Roma SpA:lta (jäljempänä Banca di Roma), joka on kolmas osapuoli, jonka kautta ulosmittaus on tapahtunut.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön säännöstö
Direktiivin 2000/35 15 perustelukappaleessa täsmennetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä määritellään ainoastaan käsite ’täytäntöönpanoasiakirja’ mutta siinä ei säännellä tällaisen asiakirjan pakkotäytäntöönpanomenettelyä eikä niitä edellytyksiä, joilla tällaisen asiakirjan pakkotäytäntöönpano voidaan pysäyttää tai keskeyttää.”
Direktiivin 2000/35 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
5)
’täytäntöönpanoasiakirjalla’kaikkia tuomioistuimen tai muun toimivaltaisen viranomaisen maksun välittömästi tai maksuerin tapahtuvaksi suorittamiseksi antamia päätöksiä, tuomioita tai maksumääräyksiä, joiden nojalla velkoja voi saada saatavansa perittyä velalliselta pakkotäytäntöönpanolla; tällainen on myös päätös, tuomio tai maksumääräys, joka on väliaikaisesti täytäntöönpanokelpoinen silloinkin, kun velallinen hakee siihen muutosta.”
Saman direktiivin 23 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tämän direktiivin 5 artiklassa edellytetään, että riitauttamattomien saatavien perintämenettely saatetaan päätökseen lyhyessä ajassa kansallisen lainsäädännön mukaisesti, mutta siinä ei vaadita jäsenvaltioita ottamaan käyttöön erityistä menettelyä tai muuttamaan nykyisiä oikeudellisia menettelyjään tietyllä tavalla.”
Mainitun direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että velkoja voi velan määrästä riippumatta saada täytäntöönpanoasiakirjan tavallisesti 90 kalenteripäivän kuluessa velkojan kanteen tai hakemuksen jättämisestä tuomioistuimelle tai muulle toimivaltaiselle viranomaiselle, jos velkaa tai menettelyä ei ole miltään osin riitautettu. Jäsenvaltioiden on täytettävä tämä velvoite kansallisen lainsäädäntönsä, asetustensa ja hallinnollisten määräystensä mukaisesti.
2.   Kansallisessa lainsäädännössä, asetuksissa ja hallinnollisissa määräyksissä on sovellettava samoja ehtoja kaikkiin Euroopan yhteisöön sijoittautuneisiin velkojiin.
– –
4.   Tämä artikla ei vaikuta tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan Brysselin yleissopimuksen määräyksiin.”
Kansallinen säännöstö
Asetuksen (decreto-legge) nro 669, joka annettiin 31.12.1996 ja muutettuna muutettiin laiksi 28.2.1997 annetulla lailla nro 30, sellaisena kuin se on muutettuna 23.12.2000 annetun lain nro 388 147 §:llä (GURI nro 302, 29.12.2000, Supplemento ordinario; jäljempänä asetus nro 669/1996), 14 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Valtion viranomaiset ja muut kuin liiketoiminnalliset yksiköt toimittavat tuomioistuinten ratkaisujen ja välimiesoikeuksien päätösten, jotka ovat täytäntöönpanokelpoisia ja jotka sisältävät maksuvelvoitteen, täytäntöönpanon 120 päivän kuluessa täytäntöönpanoperusteen tiedoksiannosta. Ennen tämän määräajan päättymistä velkoja ei voi vaatia pakkotäytäntöönpanon kohdistamista näihin viranomaisiin ja yksikköihin, eikä täytäntöönpanotoimia voida toimittaa.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Caffaro, jolla on Italian lainsäädännön, jolla direktiivi 2000/35 on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, perusteella annettu täytäntöönpanoasiakirja, on pannut vireille pakkotäytäntöönpanomenettelyn Aziendaa vastaan.
Pakkotäytäntöönpano toimitettiin ulosmittaamalla Aziendan saatavia Banca di Romalta viimeksi mainituille tiedoksiannetulla haasteella, jolla ne kutsuttiin saapumaan ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen.
Banca di Roma saapui vastaamaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen 13.6.2006 pidettyyn istuntoon, ja se toimitti kyseiselle tuomioistuimelle myönteisen lausunnon siitä, että sen tileillä oli Aziendalle kuuluvia summia, ja ilmoitti panneensa ulosmittaustoimenpiteen täytäntöön.
Saman istunnon aikana ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi, että pakkotäytäntöönpanoon oli ryhdytty, vaikkei asetuksen nro 669/1996 14 §:ssä säädetty 120 päivän määräaika, joka alkaa kulua täytäntöönpanoasiakirjan tiedoksi antamisesta, ollut vielä päättynyt.
Koska Caffaro katsoi, ettei asetuksen nro 669/1996 14 § ole direktiivin 2000/35 mukainen, se vaati, että kyseistä säännöstä ei sovelleta tai että toissijaisesti yhteisöjen tuomioistuimelle esitetään tulkintaa koskeva ennakkoratkaisupyyntö, jotta tämä voisi ottaa kantaa kyseisen kansallisen säännöksen yhteensoveltuvuuteen edellä mainitun direktiivin kanssa.
Tämän perusteella Tribunale civile di Roma päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen, joka voidaan esittää lyhyesti seuraavalla tavalla:
”Onko direktiiviä 2000/35 tulkittava siten, että se on esteenä asetuksen nro 669/1996 14 §:lle, jonka mukaan velkoja, jolla on täytäntöönpanoasiakirja, joka koskee kaupalliseen toimeen perustuvaa riitauttamatonta saatavaa viranomaiselta, ei voi vaatia pakkotäytäntöönpanon kohdistamista tähän viranomaiseen ennen kuin on kulunut 120 päivää siitä, kun täytäntöönpanoasiakirja annettiin tiedoksi mainitulle viranomaiselle?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Aluksi on huomautettava, että direktiiviä 2000/35 on tulkittava kyseisessä direktiivissä asetettuun tavoitteeseen ja siinä säädettyyn järjestelmään nähden (ks. vastaavasti asia
C-465/04, Honyvem Informazioni Commerciali, tuomio 23.3.2006, Kok. 2006, s. I-2879
, 17 kohta).
Tältä osin on selvää, että direktiivillä 2000/35 pyritään ainoastaan yhdenmukaistamaan mahdollisuuksien mukaan tietyt maksamista koskevat säännöt ja käytännöt jäsenvaltioissa kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumiseksi.
Kuten yhteisöjen tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus täsmentää, mainitulla direktiivillä säännellään näet ainoastaan tiettyjä tällaisiin viivästyksiin liittyviä erityissääntöjä eli viivästyskorkoa (3 artikla), omistuksenpidätystä (4 artikla) ja riidattomien saatavien perintämenettelyjä (5 artikla) (ks. asia
C-302/05, komissio v. Italia, tuomio 26.10.2006, Kok. 2006, s. I-10597
, 23 kohta ja asia
C-306/06, 01051 Telecom, tuomio 3.4.2008, Kok. 2008, s. I-1923
, 21 kohta).
Lisäksi tässä samassa direktiivissä viitataan monin paikoin kansallisen säännöstön soveltamiseen. Kansallisia säännöksiä sovelletaan, kuten direktiivin johdanto-osan 15 perustelukappaleesta ilmenee, muun muassa täytäntöönpanoasiakirjan erilaisiin pakkotäytäntöönpanomenettelyihin sekä niihin edellytyksiin, joilla tällaisen asiakirjan pakkotäytäntöönpano voidaan pysäyttää tai keskeyttää (ks. em. asia komissio v. Italia, tuomion 24 kohta).
Erityisesti on todettava, että direktiivillä 2000/35 käyttöön otetun järjestelmän yhteydessä sen 5 artiklassa vain edellytetään, että jäsenvaltiot varmistavat, että velkoja voi saada täytäntöönpanoasiakirjan, sellaisena kuin se on määritelty tämän direktiivin 2 artiklan 5 kohdassa, tavallisesti 90 kalenteripäivän kuluessa velkojan kanteen tai hakemuksen jättämisestä tuomioistuimelle tai muulle toimivaltaiselle viranomaiselle, jos velkaa tai menettelyä ei ole miltään osin riitautettu. Tästä ilmenee, että mainitulla direktiivillä yhdenmukaistetaan riidattomien saatavien perintämenettelyjen osalta ainoastaan mainitun täytäntöönpanoasiakirjan saamista koskeva määräaika, eikä sillä säännellä pakkotäytäntöönpanomenettelyjä, joihin sovelletaan edelleen jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä.
On kuitenkin todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännös ei vaikuta millään tavalla määräaikaan, jonka kuluessa täytäntöönpanoasiakirja voidaan saada. Tällainen säännös edellyttää sitä vastoin nimenomaan, että velkojalla on jo hallussaan tällainen asiakirja.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa Euroopan yhteisöjen komission väitteellä, jonka mukaan asetuksen nro 669/1996 14 §, jossa säädetään pakkotäytäntöönpanon keskeyttämisestä 120 päivän ajaksi, koskee yhtä pakkotäytäntöönpanomenettelyä edeltävää saatavan perintämenettelyn vaihetta, joten keskeyttäminen kuuluu direktiivin 2000/35 soveltamisalaan.
Vaikka näet oletetaan, kuten komissio väittää, että mainitun 14 §:n vaikutuksesta pakkotäytäntöönpanomenettelyn alku lykkääntyy, tällä ei ole mitään merkitystä täytäntöönpanoasiakirjan saamista koskevan määräajan kannalta. Kuten tämän tuomion 18 kohdasta ilmenee, kyseinen määräaika on kuitenkin ainoa riidattomien saatavien perintämenettelyä koskeva seikka, joka mainitun direktiivin 5 artiklalla on yhdenmukaistettu.
Vaikka lisäksi edellä esitetystä ilmenee, että täytäntöönpanoasiakirjalta voidaan asetuksen nro 669/1996 14 §:n mukaisesti ottaa väliaikaisesti pois sen täytäntöönpanokelpoisuus, siitä ei kuitenkaan seuraa, kuten komissio väittää, että velkojan tehokas suoja kyseenalaistetaan direktiivin 2000/35 vastaisesti.
Maksun täytäntöönpanon kannalta välttämättömät menettelyt voivat edetä normaalisti, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 38 kohdassa huomauttanut, eikä tämän lisäksi myöskään Aziendan toimia, joihin sen on ryhdyttävä velkansa maksamiseksi, ole millään tavalla keskeytetty, kuten Italian hallitus on suullisessa käsittelyssä vahvistanut. Kyseinen velallisena oleva viranomainen on näet mainitun 14 §:n perusteella velvollinen tekemään sitä vastoin kaikkensa, jotta maksumenettely saadaan päätökseen 120 päivän määräajan kuluessa.
Tämän perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2000/35 on tulkittava siten, ettei se ole esteenä asetuksen nro 669/1996 14 §:n kaltaiselle kansalliselle säännökselle, jonka mukaan velkoja, jolla on täytäntöönpanoasiakirja, joka koskee kaupalliseen toimeen perustuvaa riitauttamatonta saatavaa viranomaiselta, ei voi vaatia pakkotäytäntöönpanon kohdistamista tähän viranomaiseen ennen kuin on kulunut 120 päivää siitä, kun täytäntöönpanoasiakirja annettiin tiedoksi mainitulle viranomaiselle.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 29.6.2000 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2000/35/EY on tulkittava siten, ettei se ole esteenä 31.12.1996 annetun asetuksen nro 669/1996, joka on muutettuna muutettu laiksi 28.2.1997 annetulla lailla nro 30, sellaisena kuin se on muutettuna 23.12.2000 annetun lain nro 388 147 §:llä, 14 §:n kaltaiselle kansalliselle säännökselle, jonka mukaan velkoja, jolla on täytäntöönpanoasiakirja, joka koskee kaupalliseen toimeen perustuvaa riitauttamatonta saatavaa viranomaiselta, ei voi vaatia pakkotäytäntöönpanon kohdistamista tähän viranomaiseen ennen kuin on kulunut 120 päivää siitä, kun täytäntöönpanoasiakirja annettiin tiedoksi mainitulle viranomaiselle.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.