CELEX: 62007CJ0055
Direktiv 97/81/EF
ligebehandling af deltidsansatte og fuldtidsansatte
forskelsbehandling
administrativ hindring, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde

Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS (
EFT 1998 L 14, s. 9
), og princippet om ligebehandling af mænd og kvinder.
Anmodningerne er indgivet i forbindelse med tvister mellem Subito GmbH (herefter »Subito«) og selskabets advokater, Othmar Michaeler og Ruth Volgger, på den ene side, og Amt für sozialen Arbeitsschutz, tidligere Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, og Autonome Provinz Bozen på den anden side vedrørende en tilsidesættelse af de nationale bestemmelser om en forpligtelse til at anmelde kontrakter vedrørende deltidsarbejde.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
Direktiv 97/81 har til formål at iværksætte rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der blev indgået den 6. juni 1997 mellem de generelle tværfaglige organisationer, dvs. Sammenslutningen af Industri- og Arbejdsgiverorganisationer i Europa (Unice), Det Europæiske Center for Offentlige Virksomheder (CEEP) og Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation (EFS), sådan som den fremgår af bilaget til dette direktiv (herefter »rammeaftalen«).
Første og andet afsnit af indledningen til rammeaftalen har følgende ordlyd:
»Denne rammeaftale er et bidrag til den overordnede europæiske beskæftigelsesstrategi. Deltidsarbejde har haft en betydelig indvirkning på beskæftigelsen i de senere år. Af denne grund har parterne bag aftalen givet denne type arbejde en høj grad af opmærksomhed. Det er parternes hensigt at overveje behovet for tilsvarende aftaler i relation til andre typer af fleksibelt arbejde.
I erkendelse af de forskellige forhold i medlemsstaterne samt af, at deltidsarbejde er særlig udbredt i visse sektorer og aktiviteter, fastlægger denne aftale de generelle principper og minimumsforskrifter i relation til deltidsarbejde. Aftalen illustrerer parternes ønske om at etablere en generel ramme for fjernelse af forskelsbehandling af deltidsansatte og bistå udviklingen af mulighederne for deltidsarbejde på et grundlag, der er acceptabelt for arbejdsgivere og arbejdstagere.«
De følgende bestemmelser i rammeaftalen er relevante for den foreliggende sag:
»Generelle betragtninger
[…]
5.
Denne aftales parter lægger vægt på foranstaltninger, der letter adgangen til deltidsarbejde for mænd og kvinder med henblik på forberedelse til pensionering, forening af arbejds- og familieliv samt udnyttelse af uddannelsesmuligheder med henblik på forbedring af deres kvalifikationer og karrieremuligheder til gensidig fordel for arbejdsgivere og arbejdstagere og på en måde, som understøtter virksomhedernes udvikling.
[…]
§ 1: Formål
Formålet med nærværende rammeaftale er:
a)
at skabe grundlag for en fjernelse af forskelsbehandling af deltidsansatte og en forbedring af kvaliteten af deltidsarbejde
b)
at lette udviklingen af deltidsarbejde på frivillig basis og bidrage til en fleksibel tilrettelæggelse af arbejdstiden på en måde, der tager hensyn til behovene hos arbejdsgivere og arbejdstagere.
[…]
§ 4: Princippet om ikke-forskelsbehandling
1.
Hvad angår ansættelsesvilkår må deltidsansatte ikke behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold.
2.
Hvor det er hensigtsmæssigt, gælder princippet om pro rata temporis.
3.
Gennemførelsesbestemmelserne til efterlevelse af denne artikel defineres af medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter under hensyntagen til fællesskabsret, national ret, kollektive aftaler og praksis.
4.
Når det er berettiget af objektive grunde, kan medlemsstaterne, efter høring af arbejdsmarkedets parter i overensstemmelse med national lovgivning eller praksis, og/eller arbejdsmarkedets parter […], hvor det er hensigtsmæssigt, gøre adgangen til særlige ansættelsesvilkår afhængig af betingelser, såsom anciennitet, arbejdstid eller indtjening. Betingelser i relation til deltidsansattes adgang til særlige ansættelsesvilkår bør tages op til overvejelse med jævne mellemrum under hensyntagen til princippet om ikke-forskelsbehandling som anført i § 4, stk. 1.
§ 5: Muligheder for deltidsarbejde
1.
I relation til denne aftales § 1 og princippet om ikke-forskelsbehandling mellem deltids- og fuldtidsansatte
a)
bør medlemsstaterne, efter høring af arbejdsmarkedets parter i overensstemmelse med national lovgivning eller praksis, identificere og tage op til overvejelse hindringer af juridisk eller administrativ art, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde, og, hvor det er hensigtsmæssigt, fjerne disse hindringer
b)
bør arbejdsmarkedets parter, inden for deres kompetenceområde og via de i kollektive aftaler fastsatte procedurer, identificere og tage op til overvejelse hindringer, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde, og, hvor det er hensigtsmæssigt, fjerne disse hindringer.
[…]«
De nationale bestemmelser
Artikel 2 i lovdekret nr. 61 om gennemførelse af direktiv 97/81/EF om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS (decreto legislativo n. 61, attuazione della direttiva 97/81/CE relativa all’accordo-quadro sul lavoro a tempo parziale concluso dall’UNICE, dal CEEP e dalla CES), af 25. februar 2000 (GURI nr. 66 af 20.3.2000, s. 4, herefter »lovdekret nr. 61/2000«) forpligter arbejdsgiveren til, inden 30 dage efter indgåelse af en kontrakt om deltidsarbejde, at sende en kopi heraf til den kompetente provinsdirektion for arbejde og social sikring.
Ifølge artikel 8 i lovdekret nr. 61/2000 skal der ved tilsidesættelse af denne forpligtelse betales en administrativt fastsat dagbøde på 15 EUR for hver berørt arbejdstager.
Anmeldelsespligten i artikel 2 i lovdekret nr. 61/2000 blev ophævet ved lovdekret nr. 276 af 10. september 2003 (almindeligt tillæg til GURI nr. 159 af 9.10.2003).
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Ved afgørelser truffet den 25. marts og den 29. april 2003 pålagde Amt für sozialen Arbeitsschutz, tidligere Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, selskabet Subito samt selskabets advokater, Othmar Michaeler og Ruth Volgger, bøder til et samlet beløb på 233550 EUR, da de i strid med artikel 2 i lovdekret nr. 61/2000 havde undladt at anmelde flere kontrakter vedrørende deltidsarbejde til denne tjeneste.
Disse afgørelser blev påklaget af Subito og selskabets advokater for Landesgericht Bozen.
Denne retsinstans har i forelæggelsesafgørelserne givet udtryk for tvivl vedrørende foreneligheden af forpligtelsen til at anmelde kontrakter vedrørende deltidsarbejde med direktiv 97/81. Selv om direktivet har til formål at fremme deltidsarbejde, forfølger de berørte nationale bestemmelser det modsatte formål, da den lovpligtige anmeldelse af kontrakter om deltidsarbejde udgør en bureaukratisk hindring for denne form for tilrettelæggelse af arbejdet. Eftersom deltidsarbejde gøres til genstand for en meromkostning, indebærer disse bestemmelser tillige en ulige behandling og en konkurrenceforvridning til gunst for virksomheder, der beskæftiger fuldtidsansatte.
Den forelæggende ret har endvidere anført, at de i hovedsagen omhandlede bestemmelser indirekte har den virkning, at de skader ligheden mellem mænd og kvinder, da deltidsarbejde i større grad berører kvinder (dom af 13.5.1986, sag
170/84, Bilka-Kaufhaus, Sml. s. 1607
, af 7.3.1996, sag
C-278/93, Freers og Speckmann, Sml. I, s. 1165
, af 17.6.1998, sag
C-243/95, Hill og Stapleton, Sml. I, s. 3739
, og af 15.9.1998, forenede sager
C-279/96 — C-281/96, Ansaldo Energia m.fl., Sml. I, s. 5025
).
På denne baggrund har Landesgericht Bozen besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er nationale bestemmelser (såsom artikel 2 og 8 i lovdekret nr. 61/2000) — hvorved arbejdsgivere pålægges en forpligtelse til inden for 30 dage efter indgåelse af en kontrakt om deltidsarbejde at sende en fotokopi heraf til den kompetente provinsdirektion under arbejdsinspektoratet, idet der udløses en dagbøde på 15 EUR for hver berørt arbejdstager, indtil kopien foreligger, uden at der er fastsat en maksimumsgrænse for den administrativt fastsatte sanktion (bødestraf) — forenelige med de fællesskabsretlige bestemmelser og med direktiv 97/81/EF […]?«
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 18. april 2007 er sagerne C-55/07 og C-56/07 blevet forenet med henblik på den skriftlige og mundtlige forhandling samt dommen.
Om det præjudicielle spørgsmål
Indlæg for Domstolen
Den italienske regering har gjort gældende, at lovdekret nr. 61/2000, der gennemfører direktiv 97/81 i den nationale retsorden, forfølger samme formål som direktivet, dvs. beskyttelse af og tilskyndelse til deltidsarbejde. På denne baggrund udgør forpligtelsen til at anmelde kontrakter om deltidsarbejde et instrument, der gør det muligt at sikre koordineringen af aktiviteterne i alle de enheder, som har til opgave at føre tilsyn med arbejdet i Italien. Foranstaltningen bidrager til at bekæmpe sort arbejde og til at gøre det muligt for de forskellige arbejdsinspektorater at få oplysninger om adfærden på markedet i form af en database.
Denne foranstaltning udgør på ingen måde en bureaukratisk hindring, men sikrer arbejdsgiverne en gennemsigtighed og tjener til at bekæmpe ulovligt arbejde. En sådan formalitet indebærer desuden hverken ulighed eller konkurrenceforvridning mellem virksomhederne.
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber er af den opfattelse, at den bødesanktionerede pligt til at anmelde de omhandlede kontrakter til arbejdsinspektoratet er i strid med formålet med direktiv 97/81.
Direktivet har dels til formål at fjerne forskelsbehandling af deltidsansatte, dels at lette udviklingen af deltidsarbejde, bl.a. ved at fjerne hindringer, der kan afskrække virksomhederne fra at anvende denne form for ansættelse. Direktiv 97/81 indeholder krav om at behandle deltidsarbejde på samme måde som fuldtidsarbejde, uanset om der er tale om arbejdsvilkår eller adgang til beskæftigelse. § 5 i rammeaftalen er således til hinder for indførelse af hindringer, der ikke er berettiget af objektive grunde. Betragtningerne til direktivet henviser til ønsket om at skabe en generel ramme, der fjerner forskelsbehandling af deltidsansatte, og som fremmer mulighederne for deltidsarbejde. Punkt 5 i rammeaftalens generelle betragtninger fastsætter, at adgangen til deltidsarbejde skal lettes for mænd og kvinder.
Selv om det tilkommer de nationale retsinstanser at efterprøve, om den omhandlede foranstaltning er berettiget i objektive grunde, betvivler Kommissionen, at der i det foreliggende tilfælde foreligger sådanne grunde. Kommissionen har henvist til dom af 12. december 1989, Messner (sag
C-265/88, Sml. s. 4209
, præmis 14), og af 29. februar 1996, Skanavi og Chryssanthakopoulos (sag
C-193/94, Sml. I, s. 929
, præmis 36), og den har i den forbindelse bemærket, at der skal henses til den sanktionsordning, som er knyttet til den berørte nationale foranstaltning, og navnlig om den er forholdsmæssig. I det foreliggende tilfælde er sanktionsordningen meget streng, eftersom der ikke er fastsat en maksimumsgrænse for bøderne.
Endelig finder Kommissionen det ufornødent at undersøge, om den berørte nationale foranstaltning indebærer forskelsbehandling af kvinder, da dette spørgsmål ikke er tæt nok forbundet med tvisten i hovedsagen.
Domstolens svar
Direktiv 97/81 og rammeaftalen har dels til formål at fremme deltidsarbejde, dels at fjerne forskelsbehandling mellem deltidsansatte og fuldtidsansatte.
Dette dobbelte formål fremgår af formuleringen af rammeaftalens § 1 (jf. denne doms præmis 5) og af betragtningerne til direktiv 97/81. I den forbindelse påpeges, at det i femte betragtning til direktivet er anført, at det »i konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Essen understreges […], at det er nødvendigt at træffe foranstaltninger med henblik på at fremme beskæftigelse og lige muligheder for kvinder og mænd, og det henstilles, at der træffes foranstaltninger, som tager sigte på fremme af vækstens evne til at øge beskæftigelsen gennem en mere fleksibel tilrettelæggelse af arbejdet, således at der både tages hensyn til arbejdstagernes ønsker og de konkurrencemæssige krav«. Desuden fremgår det af ellevte betragtning til direktivet, at de underskrivende parter til rammeaftalen »har givet udtryk for, at de er villige til at skabe en generel ramme, som skal have til formål at sikre, at der ikke diskrimineres mod deltidsansatte, og medvirke til at fremme mulighederne for deltidsarbejde på et grundlag, der er acceptabelt for såvel arbejdsgiverne som arbejdstagerne«. Endelig fremgår det af attende betragtning til direktivet, at »Kommissionen har udarbejdet sit forslag til direktiv under iagttagelse af artikel 2, stk. 2, i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken [indgået mellem Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater med undtagelse af Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (
EFT 1992 C 191, s. 91
), der er et bilag til protokollen (nr. 14) om social- og arbejdsmarkedspolitikken, som igen er bilag til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab], hvori det hedder, at det i social- og arbejdsmarkedslovgivningen skal »undgås at pålægge administrative, finansielle og retlige byrder af en sådan art, at de hæmmer oprettelse og udvikling af små og mellemstore virksomheder««.
I overensstemmelse med formålet om at fremme deltidsarbejde bestemmer rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), at medlemsstaterne bør »identificere og tage op til overvejelse hindringer af juridisk eller administrativ art, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde, og, hvor det er hensigtsmæssigt, fjerne disse hindringer«.
Det kan dog konstateres, at artikel 2 i lovdekret nr. 61/2000 indfører en administrativ hindring ved at pålægge virksomhederne at sende en kopi til de kompetente myndigheder af hver kontrakt om deltidsarbejde, hvilken hindring kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde som omhandlet i rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a).
I den forbindelse skal det fremhæves, at det ikke af sagsakterne, der er forelagt Domstolen, fremgår, at indgåelsen af kontrakter om fuldtidsarbejde er betinget af en tilsvarende anmeldelsespligt.
Den italienske regerings argument om, at denne anmeldelsespligt er berettiget i behovet for at bekæmpe sort arbejde og for at oplyse myndighederne om arbejdsgivernes adfærd, er ikke overbevisende. For at sådanne problemer kan berettige den i hovedsagen omhandlede foranstaltning, skal denne nødvendigvis stå i et rimeligt forhold til det formål, der tilstræbes. Som generaladvokaten har anført i punkt 46-48 i forslaget til afgørelse, findes der andre foranstaltninger, der er mindre indgribende, som gør det muligt for den italienske regering at opnå de målsætninger, den har påberåbt sig på området for bekæmpelsen af svig og sort arbejde, på hvilket område de nationale myndigheder allerede råder over midler til overvågning, kontrolbesøg og polititilsyn.
Ud over den økonomiske byrde, som denne formalitet om administrativ anmeldelse direkte overfører på virksomhederne, bemærkes, at artikel 2 i lovdekret nr. 61/2000 indeholder en sanktionsordning, hvorved der i tilfælde af manglende anmeldelse betales en dagbøde på 15 EUR for hver berørt arbejdskontrakt uden en maksimumsgrænse for størrelsen af den samlede bøde.
Denne administrative formalitet samt sanktionsordningen indebærer tilsammen, at arbejdsgivere afskrækkes fra at anvende deltidsarbejde.
I øvrigt risikerer forpligtelsen til anmeldelse af kontrakter om deltidsarbejde til myndighederne, som følge af omkostningerne samt de sanktioner, der er knyttet hertil, at påvirke de små og mellemstore virksomheder, der i mangel af rådighed over ressourcer svarende til de store virksomheders ressourcer således tilskyndes til at fravælge den tilrettelæggelse af deltidsarbejde, som direktiv 97/81 har til formål at fremme.
Uden at det er nødvendigt at tage stilling til fortolkningen af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder, skal det af Landesgericht Bozen forelagte spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, hvorefter der inden for 30 dage efter indgåelse af en kontrakt om deltidsarbejde skal sendes en kopi heraf til myndighederne.
Sagsomkostningerne
Da sagernes behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:

§ 5, stk. 1, litra a), i bilaget til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS, skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, hvorefter der inden for 30 dage efter indgåelse af en kontrakt om deltidsarbejde skal sendes en kopi heraf til myndighederne.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.