CELEX: 62009CJ0205
Poliisiyhteistyö ja oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa
Puitepäätös 2001/220/YOS
Uhrien asema rikosoikeudenkäynnissä
Uhrin käsite
Oikeushenkilö
Rikosasian sovittelu rikosoikeudenkäynnin yhteydessä
Soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt

Ennakkoratkaisupyyntö koskee uhrin asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä 15.3.2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2001/220/YOS
(EYVL L 82, s. 1; jäljempänä puitepäätös) 1 artiklan a alakohdan ja 10 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty Emil Eredics- ja Mária Vassné Sápi -nimisiä henkilöitä vastaan käydyssä rikosoikeudenkäynnissä, jossa
heitä syytetään Euroopan yhteisön taloudellisten etujen loukkaamisesta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Puitepäätöksen 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä puitepäätöksessä tarkoitetaan:
a)      ’uhrilla’ luonnollista henkilöä, joka on kärsinyt vahinkoa, mukaan lukien fyysinen tai henkinen vaurio, henkinen kärsimys
tai taloudelliset menetykset sellaisista teoista tai laiminlyönneistä, jotka ovat vastoin jäsenvaltion rikoslakia;
– –
c)      ’rikosoikeudenkäynnillä’ sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä tarkoitettua rikosoikeudenkäyntiä;
– –
e)      ’rikosasioiden sovittelulla’ uhrin ja rikoksen tekijän väliseen neuvotteluratkaisuun pyrkimistä ennen rikosoikeudenkäyntiä
tai sen aikana toimivaltaisen henkilön välityksellä.”
Puitepäätöksen 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kunkin jäsenvaltion on pyrittävä edistämään rikosasioiden sovittelua sellaisten rikosten osalta, joita jäsenvaltio pitää tällaiseen
soveltuvina.
2.      Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että uhrin ja rikoksentekijän välillä rikosasioiden sovittelun aikana tehdyt sopimukset
voidaan ottaa huomioon.”

Kansallinen säännöstö
Unkarin rikosprosessilain (büntetőeljárási törvény, jäljempänä rikosprosessilaki) 221/A §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Sovittelumenettelyä voidaan soveltaa epäillyn tai uhrin pyynnöstä ja heidän suostumuksellaan rikosoikeudenkäynneissä, jotka
koskevat sellaisia henkilöön (rikoslain XII luku, I ja III osasto), liikenneturvallisuuteen (rikoslain XIII luku) tai omaisuuteen
(rikoslain XVIII luku) kohdistuneita rikoksia, joista on säädetty enintään viiden vuoden pituinen vankeusrangaistus.
2.      Sovittelumenettelyn tavoitteena on edistää rikosten seurausten hyvittämistä ja sitä, että epäilty toimii tulevaisuudessa lainmukaisesti.
Sovittelumenettelyssä olisi pyrittävä siihen, että epäillyn ja uhrin välinen sopimus tehdään epäillyn tehokkaan katumisen
perusteella. Sovittelumenettely järjestetään rikosoikeudenkäynnin aikana ainoastaan kerran.
3.      Virallinen syyttäjä määrää omasta aloitteestaan taikka epäillyn, puolustuksen tai uhrin pyynnöstä asian käsittelyn lykkäämisestä
korkeintaan kuuden kuukauden ajaksi sekä asiaa koskevan sovittelumenettelyn järjestämisestä,
a)      jos syytteestä luopuminen tai tuomitsematta jättäminen on rikoslain 36 §:n perusteella mahdollista
b)      jos epäilty tunnustaa tosiseikat esitutkinnan aikana, hyväksyy ja voi kantaa vastuun uhrin kärsimän vahingon korvaamisesta
tai korvata uhrille muulla tavalla rikoksesta aiheutuneet haitalliset seuraukset
c)      jos epäilty ja uhri ovat olleet yhtä mieltä sovittelumenettelyn järjestämisestä ja
d)      jos rikoksen luonne, sen tekotapa ja epäilty henkilö huomioon ottaen oikeudenkäyntimenettelystä voidaan luopua tai jos on
perusteltua olettaa, että tuomioistuin toteaa rangaistusta mitatessaan tekijän katuneen tehokkaasti.
– –
5.      Todisteina ei voida käyttää epäillyn ja uhrien sovittelumenettelyn aikana antamia lausuntoja seikoista, jotka ovat menettelyn
kohteena. Sovittelumenettelyn tulosta ei voida käyttää epäiltyä vastaan.
6.      Sovittelumenettelyssä sovellettavista säännöistä säädetään lailla erikseen.
7.      Jos sovittelumenettelyssä päästään sovintoon ja asiassa on sovellettava rikoslain 36 §:n 1 momenttia, virallinen syyttäjä
luopuu syytteestä; jos asiassa on sovellettava rikoslain 36 §:n 2 momenttia, virallinen syyttäjä nostaa syytteen. Jos epäilty
on alkanut noudattaa sovittelumenettelyssä syntynyttä sopimusta, millä ei ole vaikutusta mahdollisuuteen määrätä rikosoikeudellisista
seuraamuksista, virallinen syyttäjä voi lykätä syytteeseenpanoa yhden tai kahden vuoden ajaksi sellaisista rikoksista, joista
on säädetty enintään kolmen vuoden vankeusrangaistus.”
Unkarin rikoslain (Büntető törvénykönyv, jäljempänä rikoslaki) 36 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Rangaistusta ei määrätä henkilölle, joka maksaa sovittelumenettelyn yhteydessä uhrille korvauksen henkilöön (rikoslain XII
luku, I ja III osasto), liikenneturvallisuuteen (rikoslain XIII luku) tai omaisuuteen (rikoslain XVIII luku) kohdistuneen
sellaisen rikoksen vuoksi, josta on säädetty enintään kolmen vuoden vankeusrangaistus, tai joka korvaa muulla tavoin rikoksesta
aiheutuneet haitalliset seuraukset.
2.      Edellä 1 momentissa tarkoitetuista rikoksista voidaan jättää tuomitsematta, jos rikoksentekijä maksaa uhrille korvausta sovittelumenettelyn
yhteydessä vahingosta, joka on aiheutettu sellaisella rikoksella, josta on säädetty enintään viiden vuoden vankeusrangaistus,
tai jos hän korvaa muulla tavoin rikoksesta aiheutuneet haitalliset seuraukset.
3.       Edellä 1 ja 2 momentissa säädettyä ei sovelleta, jos rikoksentekijä
a)      on moninkertainen rikoksenuusija tai on uusinut tietyn rikoksen
b)      on tehnyt rikoksen rikollisjärjestön jäsenenä
c)      on rikoksellaan aiheuttanut kuoleman
d)      on tehnyt tahallisen rikoksen ehdollisena tuomitun vankeusrangaistuksen koeaikana tai siinä tapauksessa, että hänet on tuomittu
tahallisesta rikoksesta täytäntöön pantavaan vankeusrangaistukseen, ennen kuin rangaistuksen suorittaminen on alkanut tai
ehdonalaisessa vapaudessa tai kun syytetoimenpiteitä on lykätty.”
Rikoslain 314 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Henkilö, joka aiheuttaa Euroopan yhteisöjen talousarviolle vahinkoa, koska hän sellaisten tietojen osalta, jotka koskevat
a)       tukia, jotka ovat peräisin Euroopan yhteisöjen hallinnoimista tai nimissä hallinnoiduista varoista,
b)       maksuja, jotka suoritetaan Euroopan yhteisöjen hallinnoimaan tai nimissä hallinnoituun talousarvioon,
tekee perättömän ilmoituksen tai esittää valheellista, väärää tai väärennettyä tietoa sisältäviä asiakirjoja tai ei noudata
kokonaan tai noudattaa riittämättömästi – ja näin erehdyttää toista – tiedotusvelvollisuuttaan, syyllistyy rikokseen, josta
voidaan määrätä enintään viiden vuoden vankeusrangaistus.
2.      1 momentin nojalla on rangaistava myös henkilöä, joka käyttää hyväkseen muuhun kuin hyväksyttyyn tarkoitukseen
a)      tukea, johon viitataan 1 momentin a kohdassa,
b)      etua, joka liittyy 1 momentin b kohdassa tarkoitettuun maksuun.”
Rikoslain 318 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Henkilö, joka laittoman edun tavoittelun vuoksi erehdyttää toisen henkilön tai pitää häntä väärässä uskossa ja aiheuttaa siten
vahinkoa, syyllistyy petokseen.
– –
4.      Tällaisesta rikoksesta on tuomittava enintään kolmen vuoden vankeusrangaistus, jos
a)      petos aiheuttaa huomattavaa vahinkoa
– –”
Rikoslain 138/A §:n mukaan vahinko on ”huomattava, jos sen määrä ylittää 200 000 Unkarin forinttia (HUF) mutta ei ylitä 2 000 000
HUF:a”.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Rikosasian ensimmäisenä syytettynä oleva Eredics on Apátistvánfalvan esikoulun ja peruskoulun ala-asteen (jäljempänä koulu)
johtaja. Rikosasian toinen syytetty Sápi on Apátistvánfalvi Hotel Apát Kereskedelmi és Szolgáltatási Korlátolt Felelősségű
Társaság -nimisen yrityksen (Unkarin oikeuden mukaan perustettu rajavastuuyhtiö, jäljempänä Hotel Apát Kft) toimitusjohtaja
sekä Hotel Apát Kft:n ylläpitämän Hotel Apátin johtaja.
Koulun ja PHARE CBC -ohjelman Unkarin pienhankerahaston (Magyarország – PHARE CBC Program Kisprojekt Alap 2001, jäljempänä
pienhankerahasto) välillä 30.6.2003 tehdyn puitesopimuksen mukaisesti pienhankerahasto myönsi koululle tuen, jolla katettiin
80,15 prosenttia määrästä, joka oli tarpeen luontopolkuhankkeen toteuttamiseksi. Hanketta johti projektipäällikkönä Eredics.
Tuki maksettiin 4.2.2004. VÁTI Magyar Regionális Fejlesztési és Urbanisztikai Kiemelten Közhasznú Társaság (yleishyödyllinen
yhteisö, joka vastaa maaseudun kehittämishankkeista ja taajamarakentamisesta, jäljempänä VÁTI Kht) valvoi hankkeen toteuttamista
ja vastasi sen tilinpäätöksestä.
Eredicsin ja Sápin välillä tarjouspyyntömenettelyn tuloksena tehdyn sopimuksen mukaan Sápi sitoutui 1 200 000 HUF:n (4 270
euroa) korvausta vastaan järjestämään, valmistelemaan ja tarjoamaan tilat sieniasiantuntijan tutkintoon valmistavalle koulutukselle
sekä järjestämään opintomatkoja ja tapaamisia.
Osoitukseksi siitä, että sopimusehdot oli täytetty, Sápi laati Hotel Apát Kft:n nimissä hankkeen toteuttamisesta selvityksen,
jonka hän toimitti Eredicsille, joka maksoi lopullisen laskun koulun käyttötililtä.
Koska kyseisen sopimuksen mukaisesti pidettävän sienitieteen peruskurssin järjestämistä ei ollut osoitettu, sopimuksen täyttämisen
osoitukseksi laadittu lasku ja kurssipäiväkirja katsottiin perättömiksi. Eredics toimitti hanketta koskevaan asiakirja-aineistoon
perättömiksi oletetut asiakirjat ja matkapäiväkirjan, joka oli laadittu opintomatkasta, jota ei ollut tehty, sekä arviointikertomuksen,
johon tuntematon henkilö oli väärentänyt ryhmän vetäjän nimen. Asiakirjat lähetettiin VÁTI Kht:lle osoitukseksi edellä mainitun
sopimuksen mukaisten velvoitteiden täyttämisestä.
Eräs yksityishenkilö teki ilmiannon 20.6.2006 Eredicsistä ja Sápista 1 200 000 HUF:n suuruisen summan perusteettoman maksun
vuoksi.
Asiassa määrättiin suoritettavaksi tutkinta, jossa Eredicsiä kuultiin useita kertoja epäiltynä. Hän ei kuitenkaan tunnustanut
tekoja, joihin hänen oli väitetty syyllistyneen.
Szombathelyi Városi Bíróságin syyttäjä pani 2.9.2008 vireille rikosoikeudenkäynnin nostamalla syytteen Eredicsiä ja Sápia
vastaan; syytteessä Eredicsin teot luonnehdittiin rikoslain 314 §:n 1 momentin a kohdassa tarkoitetuksi Euroopan yhteisöjen
taloudellisten etujen loukkaamiseksi, johon on syyllistytty yksin teoin ja ainoana tekijänä.
Eredics vastasi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykseen 24.11.2008 tunnustamalla teot, joihin hänen oli väitetty
syyllistyneen, ja pyysi sovittelumenettelyn toimittamista syytteestä luopumiseksi tai tuomitsematta jättämiseksi rikosprosessilain
221/A §:n mukaisesti.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoi 9.4.2009 pidetyssä istunnossa, että tekoja, joihin Eredicsin oli väitetty syyllistyneen,
voitiin pitää myös petollisena menettelynä. Eredics pysytti sovittelumenettelyn toimittamista koskevan vaatimuksensa sekä
samassa yhteydessä esittämänsä lausumat, joissa hän oli tunnustanut teot.
VÁTI Kht oli rikoksesta vahinkoa kärsineenä ilmoittanut 22.4.2009 pidetyssä istunnossa hyväksyvänsä sovittelumenettelyn toimittamisen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lykkäsi tämän johdosta 22.10.2009 asti rikosasian käsittelyä sovittelun toimittamiseksi.
Syyttäjä valitti tästä päätöksestä. Se katsoi, että syytekirjelmässä olevan tosiseikkojen oikeudellisen luonnehdinnan perusteella
teot eivät kuulu niihin rikoksiin, joiden osalta voidaan Unkarin oikeuden mukaan toimittaa sovittelu. Lisäksi sovittelumenettelyn
toimittaminen oli syyttäjän mukaan mahdotonta sen vuoksi, ettei Eredics ollut myöntänyt syyllistyneensä tekoihin ”esitutkinnan
aikana”, kuten rikoslain 221/A §:ssä edellytetään. Lisäksi syyttäjä katsoi, että VÁTI Kht:n ilmoitus sovittelumenettelyn hyväksymisestä
rikoksen uhrina oli tehoton, sillä viime kädessä rikoksesta vahinkoa kärsineenä tahona oli Euroopan yhteisö, minkä vuoksi
sovittelulle ei ollut perusteita.
Szombathelyi Városi Bíróság päätti tässä vaiheessa lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Kansallinen tuomioistuin pyrkii selvittämään sen käsiteltävänä olevassa rikosasiassa, kuuluuko ’muu kuin luonnollinen henkilö’
neuvoston puitepäätöksen – – 1 artiklan a alakohdassa tarkoitetun ’uhrin’ käsitteen alaan, kun otetaan huomioon puitepäätöksen
10 artiklassa tarkoitettu velvollisuus edistää uhrin ja rikoksentekijän välistä rikosasioiden sovittelua, ja se pyytää, että
yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-467/05, Dell’Orto, 28.6.2007 antamaa tuomiota [(Kok., s. I-5557)] selvennetään ja täydennetään.
2)      Kansallinen tuomioistuin haluaa tietää, voidaanko neuvoston puitepäätöksen – – 10 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan ’kunkin
jäsenvaltion on pyrittävä edistämään rikosasioiden sovittelua sellaisten rikosten osalta, joita jäsenvaltio pitää tällaiseen
soveltuvina’, olevaa käsitettä ’rikosasia’ tulkita siten, että se tarkoittaa kaikkia rikoksia, joiden lainsäädännössä määritelty
objektiivinen tunnusmerkistö on olennaisilta osin samankaltainen.
3)      Voidaanko puitepäätöksen – – 10 artiklan 1 kohdassa käytettyä ilmaisua ’kunkin jäsenvaltion on pyrittävä edistämään rikosasioiden
sovittelua’ tulkita siten, että rikoksentekijän ja uhrin välisen sovittelun on oltava mahdollista ainakin ennen kuin ensimmäinen
oikeusaste antaa ratkaisunsa, jolloin vaatimus tosiseikkojen tunnustamisesta oikeuskäsittelyssä esitutkinnan päätyttyä on
yhdenmukainen sovittelun edistämistä koskevan velvollisuuden kanssa, kun muut vaaditut edellytykset täyttyvät?
4)      Kansallinen tuomioistuin kysyy puitepäätöksen – – 10 artiklan 1 kohdan osalta sitä, merkitseekö ilmaus ’kunkin jäsenvaltion
on pyrittävä edistämään rikosasioiden sovittelua sellaisten rikosten osalta, joita jäsenvaltio pitää tällaiseen soveltuvina’,
että rikosasioissa annetaan yleisesti mahdollisuus sovitteluun laissa säädettyjen edellytysten täyttyessä sallimatta tässä
harkintavallan käyttöä. Jos kysymykseen vastataan myöntävästi, onko toisin sanoen säännös, jonka mukaan ’rikoksen luonne,
sen tekotapa ja epäilty henkilö huomioon ottaen oikeudenkäyntimenettelystä voidaan luopua tai on perusteltua olettaa, että
tuomioistuin toteaa rangaistusta mitatessaan tekijän katuneen tehokkaasti’, edellä mainitun 10 artiklan säännösten (edellytysten)
vastainen?”

Ennakkoratkaisukysymykset

Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäinen kysymys koskee pääasiallisesti sitä, onko puitepäätöksen 1 artiklan
a alakohtaa ja 10 artiklaa tulkittava siten, että oikeushenkilöiden katsotaan kuuluvan uhrin käsitteen alaan 10 artiklan 1
kohdassa tarkoitetun rikosasioiden sovittelun edistämisen vuoksi.
Unkarin, Ranskan ja Italian hallitukset sekä Euroopan komissio ovat perustellusti tuoneet esiin sen, että unionin tuomioistuin
on jo todennut, että puitepäätöksen sanamuoto ja yleinen rakenne huomioon ottaen puitepäätöksessä tarkoitettu uhri, sellaisena
kuin käsite on sen 1 artiklassa määritelty, voi olla vain luonnollinen henkilö (ks. vastaavasti mm. em. asia Dell’Orto, tuomion
53–56 kohta).
Edellä mainitussa asiassa Dell’Orto annetun tuomion 53 kohdassa todetaan, että puitepäätöksen 1 artiklan a alakohdasta, jossa
määritellään puitepäätöksessä tarkoitettu uhri luonnolliseksi henkilöksi, joka on kärsinyt vahinkoa, mukaan lukien fyysinen
tai henkinen vaurio, henkinen kärsimys tai taloudelliset menetykset sellaisista teoista tai laiminlyönneistä, jotka ovat vastoin
jäsenvaltion rikoslakia, seuraa, että puitepäätöksen tämä säännös koskee ainoastaan niitä luonnollisia henkilöitä, jotka ovat
kärsineet tällaista vahinkoa.
Saman tuomion 55 ja 56 kohdassa tuotiin esiin se, että mihinkään muuhun puitepäätöksen säännökseen ei sisälly viitteitä siitä,
että unionin lainsäätäjällä olisi ollut tarkoitus ulottaa uhrin käsite koskemaan oikeushenkilöitä puitepäätöstä sovellettaessa,
vaan että täysin päinvastoin useat sen säännökset vahvistavat, että lainsäätäjä on tarkoittanut yksinomaan luonnollisia henkilöitä,
jotka ovat kärsineet vahinkoa rikoksen johdosta. Tältä osin tuomiossa mainittiin puitepäätöksen 1 artiklan a alakohdan lisäksi,
jossa mainitaan vahinkoina fyysinen tai henkinen vaurio ja henkinen kärsimys, puitepäätöksen 2 artiklan 1 kohta, jossa jäsenvaltiot
velvoitetaan ponnistelemaan sen varmistamiseksi, että uhria kohdellaan hänen ihmisarvoaan asianmukaisesti kunnioittaen, 2
artiklan 2 kohta, jossa mainitaan erityiskohtelu, jota erityisen haavoittuvaisten uhrien on saatava, sekä puitepäätöksen 8
artiklan 1 kohta, jossa jäsenvaltiot velvoitetaan varmistamaan riittävä suojelun taso uhrin perheelle tai vastaavassa asemassa
oleville henkilöille.
Se, että joissakin jäsenvaltioissa on säädetty rikosasioiden sovittelusta tilanteissa, joissa uhrina on oikeushenkilö, ei
vaikuta päätelmään, jonka yhteisöjen tuomioistuin on tehnyt edellä mainitussa asiassa Dell’Orto antamassaan tuomiossa.
Koska puitepäätöksellä ei yhdenmukaisteta kyseessä olevaa alaa täysimääräisesti, se ei estä jäsenvaltioita soveltamasta eikä
velvoita niitä soveltamaan siinä olevia säännöksiä myös silloin, kun uhrina on oikeushenkilö.
Puitepäätöksen tulkinnalla, jonka mukaan se koskee ainoastaan luonnollisia henkilöitä, ei myöskään syrjitä oikeushenkilöitä.
Unionin lainsäätäjä on voinut perustellusti ottaa käyttöön ainoastaan luonnollisia henkilöitä suojaavan sääntelyn, koska luonnolliset
henkilöt ovat suuremman haavoittuvuutensa ja niiden etujen luonteen takia, joita vain luonnollisiin henkilöihin kohdistuvilla
rikoksilla loukataan, kuten uhrin henki ja ruumiillinen koskemattomuus, objektiivisesti arvioiden eri tilanteessa kuin oikeushenkilöt.
Edellä esitetyn perusteella puitepäätöksen 1 artiklan a alakohtaa ja 10 artiklaa on tulkittava siten, etteivät oikeushenkilöt
kuulu uhrin käsitteen alaan 10 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikosasioiden sovittelun edistämisen vuoksi.

Toinen kysymys
Unionin tuomioistuimen toimivalta
Unkarin hallitus toteaa, että rikosprosessilaki antaa mahdollisuuden turvautua sovittelumenettelyyn silloin, kun uhri ei ole
luonnollinen henkilö. Tällä ei kuitenkaan ole pääasian kannalta merkitystä, koska puitepäätöksen soveltamisalaan kuuluvat
ainoastaan uhrit, jotka ovat luonnollisia henkilöitä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimella on toimivalta vastata kysymykseen silloinkin, kun pääasian tosiseikat
sijoittuvat unionin oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle, aina kun kansallisessa lainsäädännössä on muissa kuin unionin oikeuden
alaan kuuluvissa tilanteissa noudatettu unionin oikeudessa omaksuttuja ratkaisuja. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön
mukaan näin on siksi, että unionin oikeusjärjestyksen kannalta on olemassa selvä intressi varmistaa, että tulevien tulkintaerojen
välttämiseksi kaikille unionin oikeussäännöille annetaan yhdenmukainen tulkinta riippumatta olosuhteista, joissa niitä sovelletaan
(ks. vastaavasti mm. asia C-130/95, Giloy, tuomio 17.7.1997, Kok., s. I-4291, 19–28 kohta; asia C-267/99, Adam, tuomio 11.10.2001,
Kok., s. I-7467, 23–29 kohta; asia C-43/00, Andersen og Jensen, tuomio 15.1.2002, Kok., s. I-379, 15–19 kohta ja asia C-3/04,
Poseidon Chartering, tuomio 16.3.2006, Kok., s. I-2505, 14–19 kohta).
Kuten Unkarin hallitus on kuitenkin todennut, rikosprosessilain 221/A §:llä on otettu rikosprosessilakiin 1.1.2007 alkaen
sovittelumenettely, jossa ei siinä lueteltujen rikosten osalta tehdä minkäänlaista eroa sen perusteella, onko uhri luonnollinen
henkilö vai oikeushenkilö.
Unionin tuomioistuimelta ei näin ollen puutu toimivaltaa vastata toiseen kysymykseen vain siitä syystä, että puitepäätös koskee
ainoastaan uhreja, jotka ovat luonnollisia henkilöitä.
Asiakysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa tällä kysymyksellään selvittää pääasiallisesti sen, onko puitepäätöksen 10 artiklaa
tulkittava siten, että siinä velvoitetaan jäsenvaltiot sallimaan sovittelumenettelyyn turvautuminen kaikkien niiden rikosten
osalta, joiden kansallisessa lainsäädännössä määritelty objektiivinen tunnusmerkistö vastaa olennaisilta osin niiden rikosten
objektiivista tunnusmerkistöä, joiden osalta sovittelusta on tässä kansallisessa lainsäädännössä nimenomaisesti säädetty.
Tässä on huomattava, että sen lisäksi, että EU 34 artiklassa kansallisille toimielimille jätetään toimivalta valita muoto
ja keinot, jotka ovat tarpeen puitepäätöksillä tavoitellun tuloksen saavuttamiseksi, puitepäätöksen 10 artiklassa jäsenvaltiot
on velvoitettu ainoastaan siihen, että ne pyrkivät edistämään rikosasioiden sovittelua sellaisten rikosten osalta, joita ne
”pitävät tällaiseen soveltuvina”, minkä vuoksi se, minkä rikosten osalta päätetään sallia sovittelumenettelyn toimittaminen,
kuuluu jäsenvaltioiden harkintavaltaan.
Puitepäätöksen 10 artiklan sanamuodosta ja siinä jäsenvaltion viranomaisille jätetystä laajasta harkintavallasta sen osalta,
miten nämä päämäärät konkreettisesti toteutetaan (ks. asia C-404/07, Katz, tuomio 9.10.2008, Kok., s. I-7607, 46 kohta), seuraa,
että päättämällä sallia sovittelumenettelyn soveltamisen ainoastaan henkilöihin, liikenneturvallisuuteen tai omaisuuteen kohdistuvien
rikosten osalta, mitä on pidettävä olennaisesti oikeuspoliittisiin syihin perustuvana päätöksenä, Unkarin lainsäätäjä ei ole
ylittänyt sille kuuluvaa harkintavaltaa.
Vaikka jäsenvaltioiden harkintavaltaa voidaankin rajoittaa velvollisuudella soveltaa objektiivisia arviointiperusteita kyseisten
rikostyyppien määrittelyssä, mikään ei osoita, ettei näin olisi toimittu esillä olevassa tapauksessa.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että puitepäätöksen 10 artiklaa on tulkittava siten, ettei siinä velvoiteta jäsenvaltioita
sallimaan sovittelumenettelyyn turvautumista kaikkien niiden rikosten osalta, joiden kansallisessa lainsäädännössä määritelty
objektiivinen tunnusmerkistö vastaa olennaisilta osin niiden rikosten objektiivista tunnusmerkistöä, joiden osalta sovittelusta
on tässä kansallisessa lainsäädännössä nimenomaisesti säädetty.

Kolmas ja neljäs kysymys
Unionin tuomioistuimen toimivalta
On riidatonta, että Unkarin oikeudessa ei säädetä sovittelumenettelyyn turvautumisesta silloin, kun kyse on rikoksesta, jolla
loukataan Euroopan yhteisöjen taloudellisia etuja. Toiseen kysymykseen annetusta vastauksesta käy lisäksi ilmi, ettei puitepäätöksen
perusteella voida katsoa, että siinä velvoitetaan jäsenvaltiot silloin, kun uhrina on luonnollinen henkilö, säätämään sovittelun
toimittamisesta rikosasioissa, joiden osalta jäsenvaltion lainsäädännössä ei säädetä tällaisesta menettelystä, silloinkaan,
kun kyseisten rikosten objektiivinen tunnusmerkistö on sama kuin rikosten, joiden osalta sovittelu on mahdollinen.
Koska sovitteluun turvautuminen ei selvästi ole mahdollista pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, kolmanteen
ja neljänteen kysymykseen ei tarvitse vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Uhrin asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä 15.3.2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2001/220/YOS 1 artiklan a alakohtaa
ja 10 artiklaa on tulkittava siten, ettei oikeushenkilöiden katsota kuuluvan uhrin käsitteen alaan 10 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetun rikosasioiden sovittelun edistämisen vuoksi.
2)
Puitepäätöksen 2001/220 10 artiklaa on tulkittava siten, ettei siinä velvoiteta jäsenvaltioita sallimaan sovittelumenettelyyn
turvautumista kaikkien niiden rikosten osalta, joiden kansallisessa lainsäädännössä määritelty objektiivinen tunnusmerkistö
vastaa olennaisilta osin niiden rikosten objektiivista tunnusmerkistöä, joiden osalta sovittelusta on tässä kansallisessa
lainsäädännössä nimenomaisesti säädetty.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: unkari.