CELEX: 61989CJ0344
Social sikring
anerkendelse af uarbejdsdygtighed

1 Ved dom af 18. oktober 1989, indgaaet til Domstolen den 6. november s.aa., har Arrondissementsrechtbank Amsterdam i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 51, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1972 I, s. 149).
2 Manuel Martínez er spansk statsborger og har fra 1963 arbejdet som soemand under nederlandske arbejdsgivere. Efter at vaere ophoert med at arbejde den 27. april 1979 paa grund af sygdom vendte han tilbage til Spanien, hvor han blev opereret for en diskusprolaps. I 1980, 1982 og 1984 sendte Instituto nacional de la seguridad social, som foerte laegeligt tilsyn med Martínez, rapporter vedroerende hans helbredstilstand til den kompetente nederlandske institution, Gemeenschappelijke Medische Dienst (herefter benaevnt "GMD"). Ved skrivelse af 17. april 1989 anmodede GMD Martínez, som siden den 25. april 1980 havde oppebaaret en invalidepension i henhold til nederlandsk lovgivning, om at gennemgaa en laegeundersoegelse i Nederlandene. Denne skulle foretages af to laeger udpeget af GMD.
3 Herefter anlagde Martínez sag ved Arrondissementsrechtbank Amsterdam mod GMD og Bedrijfsvereniging voor de Koopvaardij (erhvervssammenslutning inden for handelsskibsfarten, herefter benaevnt "BVK") med paastand om, at det fastsloges, at han ikke var forpligtet til at vende tilbage til Nederlandene for at gennemgaa en laegeundersoegelse.
4 Paa denne baggrund har den nationale ret afvist Martínez' paastand fra realitetspaakendelse, for saa vidt paastanden var rettet mod BVK, udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Kan den institution, som det paahviler at udrede en invaliditetsydelse, eller den instans, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol, under anvendelse af sin befoejelse efter artikel 51, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 574/72 til at lade modtageren af en invaliditetsydelse undersoege af en af den selv udpeget laege, indkalde modtageren fra den medlemsstat, hvor vedkommende er bosat eller opholder sig, til en laegeundersoegelse i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution er beliggende, og er modtageren forpligtet til at efterkomme denne indkaldelse?
2) a) Goer det nogen forskel for besvarelsen af spoergsmaal 1, om det er ubestridt, at modtageren uden risiko for sit helbred er i stand til at rejse til den medlemsstat, hvor den forpligtede institution eller den instans, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol, er beliggende?
b) Er det af betydning for besvarelsen af spoergsmaal 2, litra a), om det er institutionen paa bopaels- eller opholdsstedet, den forpligtede institution eller den instans, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol, der har fastslaaet, at modtageren er i stand til at foretage rejsen?"
5 Vedroerende hovedsagens faktiske omstaendigheder, gaeldende retsforskrifter samt de skriftlige indlaeg ved Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
6 Den nationale rets foerste spoergsmaal og foerste del af andet spoergsmaal drejer sig hovedsagelig om, hvorvidt en modtager af en invaliditetsydelse i det tilfaelde, hvor den institution, som er pligtig at udbetale ydelsen, anvender sin befoejelse efter artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 til at lade den i en anden medlemsstat bosat modtager undersoege af en af den selv udpeget laege, kan forpligtes til at rejse til den medlemsstat, hvor den kompetente institution er beliggende, navnlig naar det er ubestridt, at modtageren kan foretage rejsen uden risiko for sit helbred.
7 Ifoelge artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 foretages den administrative og laegelige kontrol i de tilfaelde, hvor en person, som modtager invaliditetsydelser, opholder sig eller er bosat i en anden medlemsstat end den, hvor den forpligtede institution er beliggende, paa den forpligtede institutions anmodning af institutionen paa modtagerens opholds- eller bopaelssted efter reglerne i den lovgivning, som gaelder for den sidstnaevnte institution. Den forpligtede institution bevarer dog retten til at lade modtageren undersoege af en af den selv udpeget laege.
8 I modsaetning til, hvad der gaelder efter samme forordnings artikel 18, som vedroerer tilfaelde af sygdom og moderskab, og hvorefter bopaelsstedets institution paa eget initiativ foretager en administrativ eller laegelig kontrol, foretages kontrollen efter artikel 51, stk. 1, saaledes udelukkende, naar den kompetente institution anmoder derom.
9 Denne forskel, som den nationale ret udtrykkeligt har fremhaevet, kan ikke begrunde, at artikel 51, stk. 1, fortolkes saaledes, at den kompetente institution, naar der er tale om invaliditetsydelser, enten kan anmode bopaelsstedets institution om at foretage kontrollen eller selv gennemfoere den. Grunden til, at kontrollen i dette tilfaelde udelukkende foretages efter anmodning af den kompetente institution, er, at den ikke altid er noedvendig. Saafremt den er noedvendig, foretages den af bopaelsstedets institution. Den kompetente institution kan dog, hvis den skoenner det paakraevet, gennemfoere en supplerende kontrol.
10 Det er imidlertid ikke praeciseret i artikel 51, hvor den sidstnaevnte kontrol skal finde sted.
11 Hvad angaar kontrollen i henhold til artikel 18, stk. 5, som vedroerer tilfaelde af sygdom og moderskab, har Domstolen fastslaaet, at hensynet til den paagaeldendes helbredstilstand tilsiger, at han ikke kan forpligtes til at vende tilbage til den stat, hvor den kompetente institution er beliggende, for at gennemgaa en laegeundersoegelse (jf. dom af 12.3.1987 i sag 22/86, Rindone, Sml. s. 1339, praemis 21).
12 Der kan imidlertid ikke ved invaliditetsydelser anerkendes en saadan begraensning i den forpligtede institutions kontrolbefoejelser.
13 Ved sygdom kan rejsen nemlig udgoere en alvorlig risiko for den paagaeldendes helbredelse, hvorimod denne risiko ikke bestaar ved invaliditet. Det maa derfor vurderes konkret, om den paagaeldende er i stand til at rejse.
14 Hertil kommer, at medlemsstaternes lovgivninger er yderst forskellige saerlig med hensyn til invaliditetsydelser. For at kunne bestemme invaliditetsgraden i henhold til medlemsstaternes retsforskrifter maa der nemlig gennemfoeres undersoegelser, som kraever deltagelse af flere forskellige sagkyndige, i Nederlandene bl.a. inden for det laegevidenskabelige, arbejdstekniske og retlige omraade. Det ville medfoere betydelige udgifter, hvis alle disse sagkyndige skulle rejse til et andet land, og det er ikke sikkert, at de i den paagaeldendes opholds- eller bopaelsstat ville finde alle de faciliteter, som er noedvendige for at foretage undersoegelserne.
15 Der paahviler foelgelig modtageren af invaliditetsydelsen en pligt til, saafremt hans helbred tillader det, efter anmodning fra den forpligtede institution, at rejse til den medlemsstat, hvor institutionen er beliggende, for dér at lade sig undersoege af en laege, som er udpeget af denne.
16 Det ville imidlertid vaere i strid med artikel 51' s formaal, som er i videst muligt omfang at beskytte modtagerne af de i bestemmelsen naevnte ydelser mod de ulemper, som en saadan rejse kan forvolde dem, saafremt de, blot fordi de har bopael i en anden medlemsstat, selv skulle betale rejse- og opholdsudgifterne i forbindelse med en laegelig kontrol.
17 Det foerste spoergsmaal og foerste del af det andet spoergsmaal maa herefter besvares med, at saafremt den institution, som det paahviler at udrede en invaliditetsydelse, anvender sin befoejelse efter artikel 51, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 - om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet - til at lade modtageren af en invaliditetsydelse, som er bosat i en anden medlemsstat, undersoege af en af den selv udpeget laege, kan modtageren vaere forpligtet til at rejse til den medlemsstat, hvor den kompetente institution er beliggende, forudsat at denne afholder de hermed forbundne rejse- og opholdsudgifter, og den paagaeldende er i stand til at foretage rejsen uden risiko for sit helbred.
18 Den anden del af den nationale rets andet spoergsmaal drejer sig i det vaesentlige om, hvorvidt den forpligtede institution eller den institution, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol, er bundet af de konstateringer, som institutionen paa opholds- eller bopaelsstedet har foretaget med hensyn til, om den paagaeldende er i stand til at udfoere rejsen.
19 Herom er det tilstraekkeligt at fastslaa, at saafremt institutionen paa opholds- eller bopaelsstedet har konstateret, at den paagaeldende er ude af stand til at foretage rejsen, er der intet til hinder for, at den forpligtede institution eller den instans, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol, selv efterproever dette paa stedet.
20 Anden del af det andet spoergsmaal maa herefter besvares med, at saafremt institutionen paa opholds- eller bopaelsstedet har konstateret, at den paagaeldende er ude af stand til at foretage rejsen, er intet til hinder for, at den forpligtede institution eller den instans, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol, selv efterproever dette paa stedet.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
21 De udgifter, der er afholdt af den tyske, spanske og nederlandske regering, samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, der har afgivet indlaeg ved Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Arrondissementsrechtbank Amsterdam ved dom af 18. oktober 1989, for ret:
1) Saafremt den institution, som det paahviler at udrede en invaliditetsydelse, anvender sin befoejelse efter artikel 51, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 - om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet - til at lade modtageren af invaliditetsydelsen, som er bosat i en anden medlemsstat, undersoege af en af den selv udpeget laege, kan den paagaeldende vaere forpligtet til at rejse til den medlemsstat, hvor den kompetente institution er beliggende, forudsat at denne afholder de hermed forbundne rejse- og opholdsudgifter, og den paagaeldende er i stand til at foretage rejsen uden risiko for sit helbred.
2) Saafremt institutionen paa opholds- eller bopaelsstedet har konstateret, at den paagaeldende er ude af stand til at foretage rejsen, er intet til hinder for, at den forpligtede institution eller den instans, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol, selv efterproever dette paa stedet.