CELEX: 61986CJ0308
Frihed for løbende betalinger
forbud mod omvendt diskrimination
dobbelt valutamarked

Ved dom af 25. november 1986, indgået til Domstolens Justitskontor den 9. december 1986, har Storhertugdømmet Luxembourgs cour d'appel i medfør af EØF-Traktatens artikel 177 stillet fem præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af en række bestemmelser i Traktaten, blandt andre artiklerne 7, 67 og 106, for at kunne tage stilling til, om bestemmelser, som pålægger eksportørerne at hjemtage valutabetalinger i forbindelse med varesalg via bank samt at veksle valutaen på det regulerede valutamarked, og som følgelig afskærer eksportørerne fra at modtage betaling i pengesedler, er forenelige med de nævnte traktatbestemmelser.
Spørgsmålene er blevet rejst under en straffesag mod en luxembourgsk kreaturhandler, Lambert. Denne havde modtaget pengesedler i fremmed mønt (DM og HFL) såvel som i luxembourgske francs for kvæg solgt til Tyskland og Nederlandene i årene 1981 til 1983. Der blev rejst tiltale mod Lambert ved tribunal d'arrondissement de Diekirch for ved dette forhold at have overtrådt bestemmelserne i artikel 8, stk. 2, i regulativ I vedrørende ind- og udførsel (Mém. A. 1964, s. 1422, Mém. B. 1964, s. 10456), som oprindeligt udstedt i 1955 af Institut belgo-luxembourgeois de Change (Det Belgisk-Luxembourgske Vekselinstitut, herefter benævnt »IBLC«).
Artikel 8, stk. 2, i regulativ I fastsætter, hvorledes betalingen for eksportforretninger skal afvikles. Bestemmelsen har følgende indhold:
a)
...
b)
Betaling i fremmed mønt skal såvel inden for den Belgisk-Luxembourgske Økonomiske Unions område som i udlandet ske via kontooverførsel eller ved check. Senest otte dage efter modtagelsen af valuta skal denne veksles på det regulerede marked. ...
c)
Betaling i belgiske eller luxembourgske francs skal ske ved debitering af en »konvertibel« udlandskonto hos en godkendt bank.
På det regulerede marked fastsættes vekselkursen daglig af de godkendte banker inden for disses Clearingsorganisation og under Den Belgiske Nationalbanks tilsyn. Kursen fastholdes inden for de margener, der er aftalt inden for rammerne af det Europæiske Monetære System, om fornødent via indgreb fra Nationalbanken, som herved anvender valutareserverne inden for Den Belgisk-Luxembourgske Økonomiske Union (Union économique belgo-luxembourgeoise, herefter benævnt »UEBL«). Med forskriften om, at alle valutaoverførsler i forbindelse med vareeksport skal ske på dette marked, forfølger artikel 8, stk. 2, i regulativ I det mål at forbeholde disse valutabeløb for importfinansieringen og således bidrage til at sikre ligevægten på betalingsbalancen inden for UEBL og dermed begrænse Nationalbankens indgreb og bevare UEBL's valutareserver.
For at sikre, at valutabetalinger for eksport faktisk formidles over det regulerede marked, pålægges det ved artikel 8, stk. 2, i regulativ I eksportørerne at hjemtage sådanne valutabeløb via bank. Eksportørerne må følgelig ikke modtage betaling i pengesedler. Overførsler af pengesedler betragtes af IBLC ikke som løbende betalinger, men som kapitalbevægelser, eftersom det er umuligt med sikkerhed at fastslå en sammenhæng mellem sådanne overførsler og eventuelle underliggende transaktioner. Overførsler af pengesedler skal følgelig ske på det frie marked, hvor kursen fastsættes på grundlag af udbud og efterspørgsel.
Under en del af det under sagen omhandlede tidsrum havde konjunkturerne inden for UEBL ført til en svækkelse af franc'en. Svækkelsen var væsentligt mere markant på det frie end på det regulerede marked. Valutakurserne på det frie marked havde således ligget fra 5 til 10% over kurserne for de respektive valutaer på det regulerede marked. Det var følgelig dyrere at købe udenlandsk valuta på det frie marked, hvorimod der kunne opnås gevinst ved at sælge valuta på dette marked.
Lambert havde modtaget betaling for kvægeksporten til udlandet i pengesedler, som han havde kunnet veksle på det frie marked. Han havde herved opnået en kursgevinst på ca. 5 mio. LFR.
Ved dom af 17. maj 1985 ikendte tribunal de Diekirch Lambert en bøde og anordnede konfiskation af de 5 mio. LFR, der udgjorde det ved forseelsen opnåede udbytte. Både Lambert og Anklagemyndigheden indankede dommen for Storhertugdømmets cour d'appel. Lambert gjorde gældende, at artikel 8 i regulativ I indebærer en overtrædelse af retten til fri erhvervsudøvelse og derfor er traktatstridig. Cour d'appel besluttede at udsætte sagen og forelægge fem præjudicielle spørgsmål for Domstolen. Spørgsmålene har følgende indhold:
1)
Er det i strid med princippet om liberalisering af betalinger, der vedrører udveksling af varer inden for Fællesskabet, jfr. EØF-Traktatens artikel 67, stk. 2, og artikel 106, stk. 1, at en person, der er hjemmehørende inden for Den Bel-gisk-Luxembourgske Økonomiske Unions område, er forpligtet til at veksle udenlandsk valuta, der er modtaget som betaling for varer solgt i Tyskland og i Nederlandene, på det regulerede marked via godkendte banker, når det beløb, der endeligt modtages i indenlandsk mønt er ca. 5 til 10% mindre end det beløb, som eksportøren kunne have opnået på det frie marked?
2)
Udgør det en hindring for liberaliseringen af betalinger, at afregning for eksport som nævnt ovenfor ikke må ske i pengesedler, hverken i valuta eller i indenlandsk mønt?
3)
Finder princippet om forbud mod forskelsbehandling i EØF-Traktatens artikel 7 anvendelse på omvendt forskelsbehandling, dvs. på nationale foranstaltninger, hvis — ganske vist utilsigtede — virkning er, at eksportørerne i vedkommende medlemsstat faktisk stilles ringere end eksportører i andre medlemsstater?
4)
Må en sådan form for omvendt diskrimination anses for stridende mod de fællesskabsprincipper, der fremgår af EØF-Traktatens artikel 3, litra a) og f) — dvs. afskaffelse af foranstaltninger med tilsvarende virkning som told ved varers udførsel samt gennemførelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen ikke fordrejes inden for det fælles marked — såfremt den pågældende forbudsbestemmelse efter sine virkninger, men ikke som følge af det særlige formål, den skal tilgodese, indebærer en væsentlig begunstigelse af erhvervsdrivende i andre medlemsstater og herved direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt kan hindre samhandelen mellem medlemsstaterne?
5)
Finder standstill-bestemmelserne i EØF-Traktatens artikler 5, 31, 32 og 34 anvendelse på de i spørgsmål 1 og 2 omtalte foranstaltninger, der er truffet, før Traktaten trådte i kraft, men som efter dette tidspunkt har ført til alvorlige forvridninger, idet der som følge af forskellen mellem kurserne på det frie og det regulerede marked er forekommet afvigelser på indtil ca. 5-10% mellem fakturaprisen udtrykt i valuta og modværdien heraf i national mønt, således som det i den foreliggende sag var tilfældet i 1981, 1982 og 1983?
Vedrørende de relevante retsforskrifter, de faktiske omstændigheder i hovedsagen, retsforhandlingernes forløb samt de for Domstolen indgivne skriftlige indlæg henvises iøvrigt til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsen af Domstolens argumentation.
Det bemærkes indledningsvis, at Traktatens artikel 106 — som statueret af Domstolen i dommen af 31. januar 1984 (Luisi og Carbone, forenede sager
286/82 og 26/83, Sml. s. 377
) — omhandler løbende betalinger, dvs. valutaoverførsler, der udgør en modydelse i et underliggende forretningsforhold, mens artikel 67 omhandler kapitalbevægelser, dvs. finansielle transaktioner, hvis formål først og fremmest er at anbringe eller investere vedkommende beløb, men ikke at betale for en ydelse.
Den nationale rets første og andet spørgsmål må på denne baggrund i det væsentlige forstås således, at det ønskes fastslået, om bestemmelser, der pålægger eksportørerne at hjemtage valutabetalinger i forbindelse med varesalg via bank og at veksle valutaen på det regulerede valutamarked, og som følgelig afskærer eksportørerne fra at modtage betaling i pengesedler, udgør en hindring for liberaliseringen af betalinger i forbindelse med samhandelen, der er uforenelig med Traktatens artikel 106.
Det skal herved for det første bemærkes, at de pågældende bestemmelser har til formål at sikre, at de løbende betalinger udelukkende afvikles på det regulerede marked, og at det frie marked forbeholdes kapitalbevægelser. Bestemmelsernes egentlige formål er således at sikre adskillelsen af disse to markeder.
Det bemærkes endvidere, at i henhold til artikel 1, stk. 2, afsnit 1, i det første direktiv om frigørelse af kapitalbevægelserne (EFT 1959-1962, s. 47) skal de frie kapitalbevægelser i henhold til nævnte direktiv som hovedregel ske på basis af samme valutakurs som den, der gælder på det regulerede marked. I henhold til artikel 1, stk. 2, afsnit 2, kan de medlemsstater, der tillige har et marked, hvor kurssvingningerne ikke er officielt begrænsede, imidlertid opretholde dette marked og påbyde, at kapitalbevægelser, der er frigjort i henhold til direktivet, formidles over dette marked. Denne undtagelse gælder dog kun, såfremt kurserne på det frie marked ikke afviger væsentligt og for længere tidsrum fra de kurser, der gælder for løbende betalinger på det regulerede marked.
Lambert har i denne forbindelse understreget, at afvigelserne mellem de officielle og de frie kurser inden for det omhandlede tidsrum havde overskredet grænserne i den nævnte undtagelsesbestemmelse. Hertil bemærkes imidlertid, at Lambert ikke under nogen omstændigheder kan støtte ret på en eventuel tilsidesættelse af direktivet, som han iøvrigt selv søgte at drage fordel af. Den transaktion, som han gennemførte, udgjorde nemlig ikke en kapitalbevægelse, men bestod i en valutaoverførsel i tilknytning til handel med varer.
Som det fremgår af det nævnte direktivs artikel 5, stk. 1, kan en medlemsstat, der anvender et dobbelt valutamarked, træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at løbende betalinger udelukkende afvikles over det regulerede marked, og at det frie marked forbeholdes kapitaltransaktioner. Medlemsstaten kan i dette øjemed navnlig foreskrive, at eksportørerne skal hjemtage valutabetalinger i tilknytning til deres løbende transaktioner via bank.
En sådan forskrift er ikke i strid med Traktatens artikel 106, stk. 1. I henhold til denne bestemmelse skal den medlemsstat, hvor importøren er hjemmehørende, tillade denne at betale eksportøren i den medlemsstats valuta, hvor eksportøren opholder sig. Bestemmelser som de under sagen omhandlede er hverken til hinder for, at importøren kan afvikle betalingen i sin egen valuta som køber eller for, at eksportøren kan modtage betaling på denne måde. De nævnte bestemmelser regulerer nemlig udelukkende fremgangsmåden ved afregning af sådanne betalinger til eksportøren, hvad enten betalingen sker i fremmed eller indenlandsk mønt.
Det bemærkes iøvrigt, at forbudet mod, at eksportørerne modtager betaling i pengesedler, der er konsekvensen af ovennævnte forskrift, heller ikke er i strid med Traktatens artikel 106, der — som fastslået af Domstolen i dommen af 23. november 1978 (Anklagemyndigheden mod Thompson,
7/78, Sml. s. 2247
) — skal sikre, at valuta frit kan overføres i det omfang, det er nødvendigt for de frie varebevægelser. Som Domstolen allerede har fastslået i dommen af 11. november 1981 (Casati,
230/80, Sml. s. 2595
), kan overførsler af pengesedler nemlig ikke anses for påkrævet af hensyn til de frie varebevægelser, da en sådan betalingsform ikke er sædvanlig.
Den nationale rets første og andet spørgsmål skal herefter besvares med, at bestemmelser, som pålægger eksportørerne at hjemtage valutabetalinger i forbindelse med varesalg via bank samt at veksle valutaen på det regulerede valutamarked, og som følgelig afskærer eksportørerne fra at modtage betaling i pengesedler, på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin ikke udgør en hindring for liberaliseringen af betalinger i forbindelse med samhandelen, der er uforenelig med EØF-Traktatens artikel 106.
Den nationale ret ønsker med det tredje og det fjerde spørgsmål fastslået, om bestemmelser som de omhandlede indebærer en forskelsbehandling i strid med Traktatens artikel 7.
Den nationale ret har stillet disse spørgsmål, idet den fandt, at sådanne bestemmelser kunne indebære ulemper for de eksportører, der er omfattet af bestemmelserne, i forhold til deres konkurrenter i andre medlemsstater, som anvender en anden ordning.
Det bemærkes hertil blot, at en eventuel forskelsbehandling af eksportører i UEBL i forhold til konkurrenter i andre medlemsstater simpelt hen beror på forskelle mellem de respektive medlemsstaters lovgivninger.
I henhold til fast retspraksis indebærer en sådan forskelsbehandling ingen diskrimination som omhandlet i Traktatens artikel 7, såfremt den pågældende lovgivning finder anvendelse på alle berørte personer på grundlag af objektive kriterier og uden hensyn til deres nationalitet.
Den nationale rets tredje og fjerde spørgsmål skal herefter besvares med, at bestemmelser som de omhandlede ikke indebærer nogen forskelsbehandling i strid med Traktatens artikel 7.
Med det femte spørgsmål ønsker den nationale ret i det væsentlige klarlagt, om en ordning med et dobbelt valutamarked, der blev vedtaget, inden Traktaten trådte i kraft, men som har ført til forvridninger i en periode efter dette tidspunkt, er uforenelig med en række standstill-bestemmelser i Traktaten vedrørende de frie varebevægelser.
Eftersom de for den nationale ret omtvistede bestemmelser ikke har medført nogen begrænsning i friheden for de løbende betalinger, som er hjemlet i Traktatens artikel 106, har de nævnte bestemmelser ikke medført nogen hindring for samhandelen. Det femte spørgsmål er følgelig uden genstand.
Sageas omkostninger
De udgifter, der er afholdt af den belgiske regering, den luxembourgske regering, den italienske regering samt af Kommissionen, der har indgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale domstol, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, som er forelagt af Storhertugdømmet Luxembourgs cour d'appel ved dom af 25. november 1986, for ret:

1)
På fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin udgør bestemmelser, som pålægger eksportørerne at hjemtage valutabetalinger i forbindelse med varesalg via bank samt at veksle valutaen på det regulerede marked, og som følgelig afskærer eksportørerne fra at modtage betaling i pengesedler, ikke en hindring for liberaliseringen af betalinger i forbindelse med samhandelen, der er uforenelig med EØF-Traktatens artikel 106.

2)
Bestemmelser som de omhandlede indebærer ingen forskelsbehandling i strid med EØF-Traktatens artikel 7.

Bosco
Everling
Galmot
Joliét
Schockweiler
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 14. juli 1988.
J.-G. Giraud
Justitssekretær
G. Bosco
Formand for Femte Afdeling
(
*1
) – Processprog: Fransk.