CELEX: 62003CJ0378
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Ühenduste omavahendid
Osade kaupa tasumine võlgniku poolt
Sissenõudmine

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna juhul, kui võlgnik on tasunud osade kaupa,
on omavahendid üle kantud hilinemisega, siis on Belgia Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 22. mai 2000. aasta
määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom
(EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 169), artiklitest 6, 10 ja 11; nimetatud määrus tunnistas alates 31. maist 2000
kehtetuks ja asendas sama reguleerimisalaga nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse
ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom (EÜT L 155, lk 1).

Õiguslik raamistik

Ühenduste omavahendid
Määruse nr 1552/89 artikli 2 lõige 1, mis kuulub I jaotisse „Üldsätted”, sätestab:
„1.      Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 88/376/EMÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduse
omavahendite maks kindlaks niipea, kui liikmesriigi pädev talitus on võlgnikule teatanud tema maksta oleva summa. Teatis esitatakse
niipea, kui võlgnik on selgunud, ning pädevad haldusasutused saavad kooskõlas kõigi ühenduse asjakohaste sätetega välja arvutada
maksmisele kuuluva summa.”
[mitteametlik tõlge]
Seda sätet muudeti alates 14. juulist 1996 nõukogu 8. juuli 1996. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 1355/96 (EÜT L 175, lk 3)
ning sama sisu on võetud määruse nr 1150/2000 artiklisse 2, mis sätestab:
„1.      Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 94/728/EÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduse omavahendite
maks kindlaks niipea, kui tollieeskirjades ettenähtud maksu arvestuskande ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused on täidetud.
2.      Lõikes 1 märgitud kindlaksmääramise kuupäev on tollieeskirjades ettenähtud arvestusregistrisse kandmise kuupäev.
[…]”.
Määruse nr 1552/89 II jaotisse „Omavahendite raamatupidamisarvestus” kuuluva artikli 6 lõige 1 ning lõike 2 punktid a ja b
(nüüd määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõige 1 ja lõike 3 punktid a ja b) sätestavad:
„1.      Omavahendite raamatupidamisarvestust peab iga liikmesriigi riigikassa või iga liikmesriigi määratud asutus ning see jaguneb
vastavalt vahendite liigile.
2.      a)     Vastavalt artiklile 2 kindlaksmääratud maksud tuleb käesoleva lõike punkti b alusel kanda raamatupidamisarvestusse [tuntud
kui „A‑arvestus”] hiljemalt esimesel tööpäeval pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva.
b)      Kindlaksmääratud maksud, mis ei ole punktis a märgitud raamatupidamisarvestusse kantud, sest on veel sisse nõudmata ning mille
kohta ei ole antud tagatist, kantakse punktis a ettenähtud aja jooksul eraldi raamatupidamisarvestusse [tuntud kui „B‑arvestus”].
Liikmesriigid võivad kasutada seda korda juhul, kui kindlaksmääratud maksud, mille kohta on antud tagatis, vaidlustatakse
ning need võivad vaidluste lahendamise tulemusena muutuda.”
Määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 III jaotisse „Omavahendite kasutatavaks tegemine” kuuluv artikkel 9 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Iga liikmesriik kannab omavahendid artiklis 10 ettenähtud korras kontole, mis avatakse komisjoni nimel liikmesriigi riigikassas
või liikmesriigi määratud asutuses.
See konto on tasuta.
2.      Komisjon konverteerib krediteeritud summad […] ja kannab oma raamatupidamisarvestusse […]”.
Vastavalt määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 III jaotisse kuuluva artikli 10 lõige 1 sätestab:
„Pärast 10% mahaarvamist sissenõudmiskuludeks [vastavalt otsuste 88/376 ja 94/728] artikli 2 lõikes 3 ettenähtud korras tehakse
kanne [kõnealuste otsuste] artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud omavahendite kohta hiljemalt maksu käesoleva määruse
artiklis 2 ettenähtud korras kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.
[Vastavalt artikli 6 lõike 2 punkti b ja artikli 6 lõike 3 punkti b] alusel eraldi [B‑arvestusse] kantud maksude puhul tuleb
sissekanne teha siiski hiljemalt maksude sissenõudmise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.”
Samuti määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 nimetatud III jaotisesse kuuluv artikkel 11 sätestab:
„Asjaomased liikmesriigid peavad kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi
liikmesriigi rahaturul lühiajaliste finantstehingute maksetähtpäeval kehtiva intressimäära alusel, mida on tõstetud kahe protsendi
võrra. Intressimäärale lisandub 0,25 protsenti iga viivitatud kuu kohta. Suurendatud määra kohaldatakse kogu viivitusaja suhtes.”

Siseriiklikud õigusnormid
18. juuli 1977. aasta üldseaduse tollimaksude ja aktsiiside kohta (
Moniteur belge
, 21.9.1977), mida on kinnitatud 6. juuli 1978. aasta seadusega (
Moniteur belge
, 12.8.1978), artikkel 263 sätestab:
„Tolliamet võib sõlmida kõikide käesoleva seaduse ja aktsiiside sissenõudmist käsitlevate eriseaduste rikkumiste eest määratud
trahve, konfiskeerimist ning vabrikute, tehaste või töökodade sulgemist puudutavaid kokkuleppeid või anda loa nende sõlmimiseks,
kui esinevad kergendavad asjaolud ning võidakse mõistlikult eeldada, et rikkumine peab olema tingitud pigem hooletusest või
eksimusest kui ettekavatsetud pettusele suunatud tahtlusest.”
Nimetatud seaduse artikkel 264 sätestab:
„Keelatud on kõik kokkulepped, kui rikkumist tuleb lugeda õiguslikult piisavalt tõendatuks ja kui ei saa kahelda ettekavatsetud
pettusele suunatud tahtluses.”
Sama seaduse artikli 281 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1. Kõiki õigusrikkumisi, pettusi ja kuritegusid, mille eest tollimakse ja aktsiise puudutavad seadused näevad ette karistuse,
arutavad esimese astme kriminaalkohtud ning apellatsiooni korral pädev apellatsioonikohus, kus viiakse läbi uurimine ja tehakse
otsus vastavalt kriminaalmenetluse seadustikule.
2. Kõik need eespool nimetatud menetlused, mis on suunatud trahvide, konfiskeerimise või vabrikute või tehaste sulgemise kohaldamisele,
algatatakse ja viiakse läbi tolliameti poolt või tema nimel nimetatud kohtutes, kes teevad neis asjades otsuse alles siis,
kui on ära kuulanud prokuröri. Prokurör võib siiski tolli- ja aktsiisiameti vähemalt direktori tasemel ametniku sellekohase
kirjaliku taotluse alusel nõuda eeluurimiskohtunikult teavet, ülejäänud osas viib kriminaalmenetluse läbi tolliamet.”

Kohtueelne menetlus
Komisjoni 29. septembri 1997. aasta aruandest nr 96-0-1 traditsiooniliste omavahendite kontrollimise kohta Belgias 19.–23. novembrini
1996 nähtub, et Belgia ametiasutused koostasid 10. mail 1994 protokolli äriühingule, kes importis Bangladeshist pärit tekstiilitooteid
kehtetute päritolusertifikaatide alusel. Belgia toll kandis sellega seotud tollimaksud 2 011 294 Belgia frangi suuruses summas
1993. aasta teisel trimestril B‑arvestusse pärast seda, kui oli sama aasta esimesel semestril teatanud komisjonile pettusest.
Selleks et lahendada see juhtum kohtumenetlust algatamata, andsid Belgia ametiasutused 31. augustil 1993 võlgnikule soodustuse
maksu tasumisel oma võla tasumiseks osade kaupa 100 000 Belgia frangi suuruste igakuiste maksetena. Kõnesoleva maksekokkuleppega
kaetud kogu võlasumma ulatus 2 223 710 Belgia frangini, mille hulka kuulusid eespool mainitud tollimaksud. Maksekokkulepe
sisaldas kokkuleppe lõpetamise tingimust, mille kohaselt säilis kriminaalmenetluse läbiviimise võimalus, nii et toll võis
esitada kuriteoteate selle kohta, et tollieeskirjade rikkumise toimepanija ei täitnud oma kohustusi. Nimetatud kokkuleppes
oli samuti ette nähtud, et võlgniku juba tasutud summad „deponeeriti” tolliameti juures juhuks, kui asjaosaline ei täida enam
oma maksekohustust ja kui pädevad ametiasutused algatavad nimetatud võlgniku vastu võla sissenõudmise menetluse.
Kokkulepitud igakuiste maksete maksmine peatati augusti lõpus 1997, kui oli juba tasutud kokku 1 818 710 Belgia frangi suurune
summa. Belgia ametiasutused esitasid asja pädevasse kohtusse, et impordiäriühingu vastu antaks täitedokument. Seda äriühingut
kohustati 30. septembri 1998. aasta otsuses tasuma ülejäänud võlg igakuiste maksetena, millest esimene tasuti 22. oktoobril
1998. Eespool mainitud 1 818 710 Belgia frangi suurune summa kanti 22. jaanuaril 1998 A‑arvestusse.
12. mai 1999. aasta kirjas tuletas komisjon Belgia valitsusele meelde, et tollivõla osade kaupa tasumise korral tuleb kõik
laekunud summad kanda A‑arvestusse nende laekumise ajal ja teha vastavalt määruse nr 1552/89 artikli 10 lõikes 1 ette nähtud
tingimustele komisjonile kasutatavaks. Sellest tulenevalt nõudis komisjon 18. novembri 1999. aasta kirjas Belgia ametiasutustelt
959 144 Belgia frangi suuruse summa maksmist intressidena.
Kuna Belgia ametiasutused vaidlustasid 15. märtsi 2000. aasta ja 12. veebruari 2001. aasta kirjas komisjoni väite, edastas
komisjon 18. juulil 2001 Belgia Kuningriigile märgukirja. Kuna viimati nimetatu jäi vastuses kõnealusele kirjale oma seisukoha
juurde, esitas komisjon 11. aprillil 2002 põhjendatud arvamuse. Kõnealust liikmesriiki kutsuti võtma põhjendatud arvamuse
järgimiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul selle kättesaamisest.
Pärast kahekuulise lisatähtaja saamist põhjendatud arvamusele vastamiseks teatasid Belgia ametiasutused oma 16. septembri
2002. aasta vastuses, et nad jäävad oma varem avaldatud seisukoha juurde.
Neil asjaoludel otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.

Hagi vastuvõetavus

Poolte argumendid
Belgia Kuningriigi arvates ei saa komisjon käesoleva menetluse raames tugineda väidetele, mis on tuletatud määruse nr 1150/2000
sätete – mis omakorda põhinevad alates 14. juulist 1996 kohaldatavatel määrusega nr 1355/96 muudetud määruse nr 1552/89 sätetel
– rikkumisest. Sellised väited on vastuvõetamatud, kuna need ei põhine määruse nr 1552/89 algversiooni sätetel, mis on kohaldatavad
käesoleva asja asjaolude suhtes, kuna kõnesolevate päritolusertifikaatidega seotud maksenõuded esitati enne 14. juulit 1996.
Komisjon märgib, et määrus nr 1150/2000 on vaid määruse nr 1552/89 ja nende määruste kodifikatsioon, millega seda hiljem on
muudetud. Määrusega nr 1150/2000 ei tehtud ühtegi muudatust sätetesse, millele on tuginetud käesolevas menetluses.

Euroopa Kohtu hinnang
Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb EÜ artikli 226 alusel toimuvas menetluses hinnata kohustuste rikkumist lähtuvalt
ühenduse õigusnormidest, mis kehtivad selle tähtaja lõpus, mille komisjon määras asjaomasele liikmesriigile põhjendatud arvamuse
järgimiseks (vt eelkõige 10. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑61/94: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1996, lk I‑3989, punkt 42, ja 9. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑365/97: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1999, lk I‑7773, punkt 32).
Kuigi hagiavalduses sisalduvaid nõudeid ei saa põhimõtteliselt laiendada võrreldes põhjendatud arvamuse resolutiivosas ja
märgukirjas esitatud nõuetega, on sellest hoolimata tõsi, et komisjonil on õigus nõuda selliste kohustuste rikkumise tuvastamist,
mis tulenevad hiljem muudetud või kehtetuks tunnistatud ühenduse õigusakti esialgsest versioonist ning on uutes sätetes säilinud.
Seevastu ei saa vaidluse ese laieneda uutest sätetest tulenevatele kohustustele, mis ei ole samaväärsed asjaomase õigusakti
esialgsest versioonist tulenevate kohustustega; vastasel korral oleks tegemist olulise menetlusnormi rikkumisega liikmesriigi
kohustuste rikkumise tuvastamise menetluses (vt selle kohta 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑363/00: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2003, lk I‑5767, punkt 22).
Ei ole vaidlust selles, et määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punktidest a ja b, artikli 9 lõikest 1, artikli 10 lõikest 1
ja artiklist 11 tulenevad kohustused olid juba määruse nr 1552/89 artikli 6 lõike 2 punktidest a ja b, artikli 9 lõikest 1,
artikli 10 lõikest 1 ja artiklist 11 tulenevalt kohaldatavad (vt nimetatud artikli 9 lõike 1 ja artikli 11 osas eespool viidatud
12. juuni 2003. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia, punkt 23).
Järelikult on komisjonil õigus nõuda selle tuvastamist, et Belgia Kuningriik on rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad määruse
nr 1150/2000 artiklitest 6, 10 ja 11.

Põhiküsimus

Poolte argumendid
Komisjon väidab, et määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punkt b lubab kanda B‑arvestusse kindlaksmääratud maksud, mis on
veel laekumata ning mille kohta ei ole antud tagatist. Sama kehtib ka kindlaksmääratud maksude suhtes, mille kohta on antud
tagatis, kui need vaidlustatakse ning need võivad vaidluste lahendamise tulemusena muutuda.
Komisjon märgib, et igakuiste maksete – mis on kokku lepitud maksekokkuleppes, mille eesmärk on vaidluse lõpetamine või selle
tekkimise ennetamine – tasumata jätmist ei saa lugeda maksude vaidlustamiseks eespool viidatud artikli 6 lõike 3 punkti b
tähenduses, kuna see peab olema vormistatud kirjalikult. Pealegi on tasumine üks kohustuse lõpetamise vorme ja sellise võlgniku
eesmärk, kes tasub igakuiseid makseid vastavalt maksekokkuleppele, ei ole anda tagatist, vaid ta soovib ainult oma võla summat
vähendada.
Järelikult ei saa määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punkti b mingil juhul, isegi mitte analoogia alusel, kohaldada võlgniku
nende osamaksete laekumistele, mis on tehtud maksekokkuleppe põhjal, mis sisaldab osade kaupa tasumise kokkulepet. Sellised
summad, välja arvatud osa, mis vastab siseriiklike ametiasutuste poolt määratavatele võimalikele trahvidele, tuleb komisjoni
arvates üle kanda B‑arvestusest A‑arvestusse võlgniku tasutud iga osa kaupa ja mitte pärast tollivõla kogu summa laekumist,
nagu väidab Belgia valitsus. Vastasel juhul tuleb määruse nr 1150/2000 artiklist 11 tulenevalt maksta intresse, ilma et tuleks
kontrollida sellise viivituse põhjuseid. Belgia ametiasutuste kõnealune tegevus muudab olematuks sama määruse artikli 6 lõike 3
punkti a, mille eesmärk on tagada ühenduste omavahendite süsteemi tõrgeteta toimimine, kasuliku mõju.
B‑arvestuse süsteemi loomise eesmärki, milleks oli võimaldada komisjonil kontrollida liikmesriikide tegevust omavahendite
sissenõudmisel, ei saavutata ka siis, kui iga liikmesriik võib vabalt määratleda oma siseriikliku õiguse alusel hetke, millest
alates summat loetakse nimetatud määruse tähenduses „sissenõutuks”.
Komisjoni arvates ei mõjuta mõistete „deponeerimine” ja „sissenõudmine” eristamine Belgia õiguses kuidagi ühenduse õigusest
tulenevaid omavahendite ülekandmise kohustusi. Kokkuleppe eesmärk on vaidluse vältimine või selle lõplik lahendamine. Kui
võlgnik tasub võlgnetavad summad, teeb ta seda tingimusteta ja nimelt seetõttu, et ta ei vaidlusta tollivõlga. Neid makse
tuleb seega lugeda sissenõututeks eespool viidatud määruse nr 1150/2000 artikli 10 tähenduses, isegi kui kokkulepet ei täideta
seejärel täielikult ning algatatakse kriminaalmenetlus Belgia õiguse alusel. Ühenduse õigust tuleb kohaldada tõhusalt ja ühetaoliselt
selleks, et ühenduste omavahendid tehtaks kiiresti kasutatavaks.
Belgia Kuningriik märgib, et B‑arvestus on kehtestatud selleks, et võimaldada liikmesriikidel lükata kindlaksmääratud maksude
kasutatavaks tegemine edasi kuni nende tegeliku sissenõudmiseni. Vaidlusalused impordimaksud kanti B‑arvestusse, kuna ei olnud
antud tagatist ja kuna tollimaksud olid laekumata. Belgia valitsus märgib, et komisjon ei ole vaidlustanud seda kõnealuste
summade algset kandmist B‑arvestusse ning väidab, et komisjon leiab ekslikult, et Belgia riik oleks pidanud seejärel igakuiste
maksetena tasutud ja siseriiklike ametiasutuste juures deponeeritud ettemaksed üle kandma A‑arvestusse ning tegema need komisjonile
kasutatavaks.
Belgia valitsuse arvates ei sisalda ühenduse õigusnormid ühtegi sätet, mis käsitleks B‑ ja A‑arvestuste vahelisi ülekandmisi,
nii et osade kaupa tasutud summad saab arvestusregistrisse kanda ainult kokkuleppe täieliku täitmise järel või pärast sundtäitmist.
Mõiste „sissenõudmine” ühenduse õigusnormide tähenduses peab kokkuleppe korral hõlmama makset, millega kaasneb tegelik omandi
tingimusteta üleandmine, mis on seletatav asjaoluga, et omavahenditena antud summad moodustavad ühenduste eelarve kasutatava
osa. Järelikult tuleb tolliameti juures võlgniku nimel „deponeeritud” summad kanda B‑arvestusse.
Kokkulepete korral, mis sisaldavad tasumise tähtaega, nagu antud juhul, toimub omandi üleandmine kas tollivõla täieliku tasumise
ja kriminaalmenetluse lõpetamise hetkel või tollivõla kindlaksmääramise ja seega deponeeritud summade andmise ajal Belgia
riigile kohtu poolt, kelle poole pöörduti pärast tasumise peatamist. Ainult sel juhul toimub omandi üleandmine Belgia riigile
ja järelikult tegelik sissenõudmine määruse nr 1552/89 artikli 6 tähenduses.
Väide, mille kohaselt deponeeritud maksed kujutavad endast lõplikke ja mitte esialgseid makseid, on vastuolus Belgia riigi
ja võlgniku vahel sõlmitud kokkuleppe sisuga ja eeldaks kriminaalmenetluse osalist lõpetamist, mis oleks Belgia kriminaalõiguse
seisukohast mõeldamatu, kuna kriminaalmenetluse saab lõpetada ainult maksta oleva summa täielikul tasumisel.
Kokkuleppe lõpetamise tingimust on vaja selleks, et see võimaldab ametiasutustel vabastada end kohustusest mitte algatada
kriminaalmenetlust. Selle kohtu otsus, kelle poole pöörduti pärast tasumise peatamist, on ainus kehtiv täitekorraldus maksude
ja trahvide tasumiseks. Kui kokkuleppe lõpetamise tingimust tuleks lugeda ühenduse õiguse ülimuslikkuse põhjal olematuks,
muutuksid igasugused kokkulepped kokkuvõttes võimatuks.
Belgia valitsus lisab, et kui vastupidi tema ja komisjoni arvamusele tuleks osade kaupa tasumist käsitleda tagatisena määruse
nr 1552/89 artikli 6 lõike 2 punkti b tähenduses ja mitte ainult kokkuleppe raames võetud kohustuste esialgse ja osalise täitmisena,
nii et B‑arvestusse kandmine ei oleks nimetatud sättest tulenevalt õigustatud, oleks osade kaupa tasumise peatamise näol –
mis toob endaga kaasa kokkuleppe lõpetamise – igal juhul tegemist sama sätte tähenduses võla vaidlustamisega samaväärse olukorraga
ja see õigustaks seega B‑arvestusse kandmist, kuna see sunnib Belgia riiki alustama kohtumenetlust täitedokumendi saamiseks
kogu maksta oleva summa kohta.
Lõpuks väidab Belgia Kuningriik, et antud juhul oli küsimus ainult tegelikus sissenõudmises 30. septembri 1998. aasta kohtuotsuse
ajal, s.o kuupäeval, mil tollivõlg oli lõplikult kindlaks määratud. Kuna Belgia oli kandnud A‑arvestusse ja teinud komisjonile
kasutatavaks summa, mis vastas kõnesolevale tollivõlale, alates jaanuarist 1998, s.o enne selle summa lõplikku laekumist,
ei ole ta ületanud määruse nr 1552/89 artiklis 11 ette nähtud tähtaega, mistõttu intresse ei tule maksta.

Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et vaidlusaluse tollivõla, mille kindlaksmääramist ega summat ei ole vaidlustatud, tasumise kohta on sõlmitud
maksekokkulepe, millega võlgnikule anti võimalus tasuda võlg osade kaupa (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 12).
Komisjon palub käesolevas hagis tuvastada, et Belgia Kuningriik on rikkunud kohustusi, mis tulenevad esiteks määruse nr 1150/2000
artiklitest 6 ja 10, kuna ta ei kandnud osade kaupa tasutud summasid üle B‑arvestusest A‑arvestusse nende maksmise ajal, ning
teiseks sama määruse artiklitest 10 ja 11, kuna ta ei teinud komisjonile kasutatavaks ettenähtud tähtaegade jooksul kõnesolevaid
summasid ega neist tulenevaid intresse.
Osade kaupa tasutud maksete väidetavalt vale raamatupidamisarvestus
Käesoleva menetluse raames ei heida komisjon Belgia valitsusele ette, et ta kandis tollivõla vahetult pärast selle kindlaksmääramist
B‑arvestusse. Komisjon väidab, et maksekokkuleppe alusel kokku lepitud osade kaupa tasumisega seotud summad oleks tulnud üle
kanda B‑arvestusest A‑arvestusse nende tollile laekumise ajal.
Tuleb märkida, et omavahendite raamatupidamisarvestuse kohta sätestab määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõige 1, et omavahendite
raamatupidamisarvestust peab liikmesriigi riigikassa või liikmesriigi määratud asutus. Sama sätte lõike 3 punktide a ja b
kohaselt on liikmesriigid kohustatud vastavalt selle määruse artiklile 2 kindlaksmääratud maksud kandma A‑arvestusse hiljemalt
esimesel tööpäeval pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva, ilma et see mõjutaks võimalust kanda
sama tähtaja jooksul B‑arvestusse kindlaksmääratud maksud, mis on veel sisse nõudmata ning mille kohta ei ole antud tagatist,
samuti kui kindlaksmääratud maksud, „mille kohta on antud tagatis, vaidlustatakse ning need võivad vaidluste lahendamise tulemusena
muutuda”.
Omavahendite kasutatavaks tegemise kohta sätestab määruse nr 1150/2000 artikli 9 lõige 1, et iga liikmesriik kannab omavahendid
määruse artiklis 10 ette nähtud korras kontole, mis avatakse komisjoni nimel. Viimati nimetatud artikli lõike 1 kohaselt tehakse
omavahendeid puudutav kanne pärast sissenõudmiskulude mahaarvamist hiljemalt maksu sama määruse artiklis 2 ettenähtud korras
„kindlaksmääramise” kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval, välja arvatud nimetatud määruse
artikli 6 lõike 3 punkti b alusel B‑arvestusse kantud maksude puhul, mille kohta tuleb sissekanne teha hiljemalt „maksude
sissenõudmise” kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.
Nagu Belgia valitsus õigustatult väidab, ei sisalda määrus nr 1150/2000 ühtegi sätet, mis näeks ette omavahendite maksu ülekandmise
B‑arvestusest A‑arvestusse.
Kui on täidetud tollivõla algselt B‑arvestusse kandmise tingimused, nagu väidab komisjon käesolevas asjas põhjendusel, et
tollivõlale ei ole antud tagatist, tuleb omavahendid teha komisjonile kasutatavaks, järgides määruse nr 1150/2000 artikli 10
lõikes 1 sätestatud tähtaega, mis hakkab kulgema alates nende „sissenõudmisest”, mitte aga alates maksude kindlaksmääramisest,
nagu summade puhul, mis tuleb kanda A‑arvestusse.
Seega oleks sellel, kui kohustada tolli, nagu väidab komisjon, kandma A‑arvestusse tollivõla kustutamiseks osade kaupa tasutud
summad, mis on kehtivalt kantud B‑arvestusse, paradoksaalne tagajärg, et summade suhtes hakkaks kulgema A‑arvestusse kantud
maksude suhtes kohaldatav kasutatavaks tegemise tähtaeg, nii et kõik summad, mis on laekunud pärast selle tähtaja möödumist,
mis hakkab kulgema alates tollivõla kindlaksmääramisest, oleksid tingimata kantud komisjoni kontole hilinemisega, olgugi et
samad summad oleks saanud kehtiva korra kohaselt kanda B‑arvestusse enne nende laekumist tollile.
Komisjoni väite see osa tuleb seega tagasi lükata.
Omavahendite väidetavalt hilinenud kasutatavaks tegemine
Eeltoodust nähtub, et kuna antud juhul on tollivõlg kantud kehtiva korra kohaselt B‑arvestusse, siis omavahendid tuleb komisjonile
kättesaadavaks teha hiljemalt „maksude sissenõudmise” kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.
Seega tuleb kontrollida, kas sellise maksekokkuleppe alusel, nagu on kõne all käesolevas menetluses, osade kaupa tasumisel
laekunud summad tuleb lugeda „sissenõututeks” määruse nr 1150/2000 artikli 10 lõike 1 teise lõigu tähenduses, nii et need
summad tuleb kanda nende laekumisega samal ajal nimetatud sättes ette nähtud tähtaja jooksul komisjoni kontole, nagu väidab
komisjon.
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et tollivõla sissenõudmise alaseid õigusnorme tuleb tõlgendada, võttes arvesse eesmärki
teha ühenduse omavahendid kiiresti ja tõhusalt kasutatavaks (vt selle kohta eelkõige 14. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑112/01:
SPKR, EKL 2002, lk I‑10655, punkt 34, ning 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑460/01: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 2005, lk I‑2613, punktid 60, 63, 69 ja 70).
Pealegi, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 46 ja 47 selgitas, on B‑arvestuse kehtestamise eesmärk peale selle, et
– nagu selgub määruse nr 1552/89 viiendast põhjendusest (määruse nr 1150/2000 üheteistkümnes põhjendus) – võimaldada komisjonil
paremini jälgida liikmesriikide tegevust omavahendite sissenõudmisel, võtta arvesse finantsriske, mis liikmesriikidel tekivad.
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 12, „deponeeritakse” võlgniku maksekokkuleppe alusel tasutud igakuised maksed tolliameti
juures juhuks, kui asjaosaline ei täida enam oma maksekohustust ja kui pädevad ametiasutused algatavad nimetatud võlgniku
vastu võla sissenõudmise menetluse.
Neil asjaoludel, arvestades ühelt poolt omavahendite tõhusa ja kiire kasutatavaks tegemise nõuet ja võttes teiselt poolt nõuetekohaselt
arvesse liikmesriikide finantshuvide kaitset, tuleb määruse nr 1150/2000 artiklit 10 tõlgendada selliselt, et sellise maksekokkuleppe
alusel, nagu on vaatluse all käesolevas asjas, tuleb summad, mis on laekunud tollivõla osadena tasumise korral, lugeda sissenõutuks
nimetatud sätte tähenduses, nii et need tuleb kanda komisjoni kontole hiljemalt nende sissenõudmise kuule järgneva teise kuu
19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.
Vastupidi Belgia valitsuse väidetele, mis on kokku võetud käesoleva kohtuotsuse punktides 33 ja 34, ei takista see omavahendite
sissenõudmist puudutavate ühenduse tollieeskirjade tõlgendus tollil kriminaalmenetluse läbiviimist, kui kokkulepitud maksmine
katkestatakse, kuna nimetatud tõlgendus ei puuduta nimetatud maksete kvalifitseerimist Belgia õiguse ja maksekokkuleppe kohaselt.
Viivise maksmata jätmine
Määruse nr 1150/2000 artikli 11 alusel peab asjaomane liikmesriik kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel sama määruse
artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi kogu viivitusaja eest. Intresse makstakse igasuguse viivituse eest olenemata
põhjusest, miks vahendid komisjoni kontole hilinenult kanti (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Madalmaad, punkt 91).
Järelikult, kuna eeltoodust tuleneb, et maksekokkuleppest tulenevate, laekunud igakuiste maksete kandmine komisjoni kontole
oli hilinenud, tuleb vastavalt määruse nr 1150/2000 artiklile 11 maksta intresse, mille tasumata jätmist Belgia Kuningriik
ei ole vaidlustanud.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb otsustada, et kuna juhul, kui võlgnik on tasunud osade kaupa, on omavahendid üle
kantud hilinemisega, siis on Belgia Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad määruse nr 1150/2000 – mis alates 31. maist
2000 tunnistas kehtetuks ja asendas sama reguleerimisesemega määruse nr 1552/89 – artiklitest 10 ja 11.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõike 2 esimesele lõigule on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui
vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Belgia Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud,
tuleb kohtukulud välja mõista Belgia Kuningriigilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Kuna juhul, kui võlgnik on tasunud osade kaupa, on omavahendid üle kantud hilinemisega, siis on Belgia Kuningriik rikkunud
kohustusi, mis tulenevad nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite
süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom – mis alates 31. maist 2000 tunnistas kehtetuks ja asendas sama reguleerimisesemega
nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev
otsus 88/376/EMÜ, Euratom –, artiklitest 10 ja 11.
2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.