CELEX: 61984CJ0222
Féfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód
Készenléti rendőrség fegyveres tagja

1984. augusztus 8‑i
végzésével, amely szeptember 4‑én érkezett a Bírósághoz, az Industrial
Tribunal of Northern Ireland, Belfast az EGK‑Szerződés 177. cikke
alapján előzetes döntéshozatal céljából a férfiak és a nők közötti
egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és
a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február
9-i 76/207/EGK tanácsi irányelvnek (HL L 39., 40. o.), és az
EGK-Szerződés 224. cikkének értelmezésére vonatkozó kérdéseket
terjesztett a Bíróság elé.
E
kérdések Marguerite I. Johnston és a Chief Constable of the Royal
Ulster Constabulary (a továbbiakban: RUC) között folyamatban lévő
eljárás keretében merültek fel. Ez utóbbi a hatáskörrel rendelkező
hatóság, amely kinevezi a rendőri szervek készenléti tagjait az
észak-írországi RUC Reserve-be, ahol az állások teljes munkaidejűek, és
amelyekre vonatkozó szerződések hároméves időtartamra szólnak, és
megújíthatóak az RUC Full-time Reserve-ben. A jogvita
M. I. Johnston, mint az RUC Full-time Reserve tagja,
szerződése megújításának és a lőfegyverek kezelésére és használatára
vonatkozó képzés nyújtásának a Chief Constable általi megtagadására
vonatkozik.
Az
előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy a Royal
Ulster Constabulary Reserve (Appointment and Conditions of Service)
Regulations (NI) 1973. rendelkezései, amelyek a készenléti rendőrségnél a
kinevezés és a munkavégzés feltételeinek módozatait szabályozzák, nem
tesznek semmi olyan hátrányos megkülönböztetést a férfiak és a nők
között, amely jelen esetben jelentőséggel bírna. Ezenkívül a Sex
Discrimination (Northern Ireland) Order 1976 – SI 1976, nº 1042 (NI 15)
10. és 19. cikkéből – amely a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés
megszüntetését, továbbá a férfiak és nők közötti egyenlőség elvének az
alkalmazás, a szakképzés és a szakmai előmenetel, valamint a munkavégzés
feltételeinek vonatkozásában való végrehajtását célzó szabályokat
határoz meg – az következik, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalmát a
rendőrségnél történő foglalkoztatás esetében is alkalmazzák, és hogy a
nőket és a férfiakat nem lehet ebből a szempontból eltérő módon kezelni,
a magasságra, az egyenruhára, a felszerelésre, vagy az egyenruha és a
felszerelés támogatására vonatkozó feltételeket kivéve. Mindazonáltal a
Sex Discrimination Order 53. cikkének (1) bekezdése szerint egyetlen, a
hátrányos megkülönböztetést tiltó rendelkezésének
„sem
lehet olyan hatása, amely jogellenesé tenne olyan jogi aktust, amelyet
az állambiztonság, valamint a közbiztonság és a közrend védelmének
érdekében hoztak”;
és e cikk (2) bekezdése szerint,
„a
miniszter által vagy a nevében aláírt tanúsítvány, amely igazolja, hogy
egy jogi aktus, amelyet a tanúsítvány tartalmaz, az (1) bekezdésben
jelzett célok egyikére jött létre, megdönthetetlen bizonyítéka annak,
hogy ez a jogi aktus e célból jött létre”.
Az
Egyesült Királyságban a rendőrök általában nem viselanak lőfegyvert
feladataik ellátásakor, kivéve a különleges tevékenységeket, e
tekintetben semmilyen különbség nincs a férfiak és a nők között. A
merényletek nagy száma miatt, amelyeknek évek óta rendőr áldozatai is
vannak Észak-Írországban, az RUC Chief Constable úgy ítélte meg, hogy
nem lehet tovább fenntartani ezt a gyakorlatot. Úgy határozott, hogy az
RUC-ban és az RUC Reserve-ben a férfiak lőfegyvert fognak viselni
mindennapi feladataik végzése során, de a nőket nem látják el
lőfegyverrel, és nem kapnak kiképzést azok kezelésére és használatára.
E
körülmények között, a Chief Constable 1980-ban úgy ítélte meg, hogy az
RUC-nak megfelelő létszámú rendőrnője volt azokra a különleges
feladatokra, amelyeket általában a női személyi állományra bíznak. A
rendőrség általános feladatai gyakran olyanok voltak, amelyek
fegyverviselést igényeltek, ezért úgy ítélte meg, hogy e feladatokat nem
lehet a továbbiakban nőkre bízni, és úgy határozott, hogy nem
szerződtetnek nőket, illetve nem újítják meg szerződésüket az RUC
Full-time Reserve-nél, csak akkor, ha olyan feladatokat kell ellátniuk,
amelyeket a női személyi állományra bíztak. E döntést követően, egy
esetet kivéve, egyáltalán nem ajánlottak szerződést nőknek, illetve nem
újították meg szerződésüket az RUC Full-time Reserve-nél.
Az
előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint
M. I. Johnston 1974. és 1980. között tagja volt az RUC
Full-time Reserve-nek. Itt hatékonyan látta el az egyenruhás rendőrök
olyan mindennapi feladatait, mint amilyen az ügyelet biztosítása az
őrsön, a gépjárműves járőrözésben való részvétel, a járőröző gépjármű
vezetése, valamint a rendőrőrsre bekísért személyek átvizsgálása. E
feladatok ellátása során nem viselt fegyvert, de általában egy fegyvert
viselő férfi kísérte a rendőrőrsön kívül, aki az RUC Full-time Reserve
tagja. 1980-ban a Chief Constable elutasította szerződése megújítását a
fent említett, az RUC Full-time Reserve női tagjaival kapcsolatos új
politikája miatt.
M. I. Johnston
keresetet nyújtott be az Industrial Tribunal-nál az elutasítás ellen,
amelyben ellenezte ezen új politika alkalmazását, és kérte szerződésének
megújítását, és számára a lőfegyverek kezelésére és használatára
vonatkozó képzés biztosítását, arra hivatkozva, hogy jogtalan hátrányos
megkülönböztetés áldozata volt, amelyet a Sex Discrimination Order tilt.
Az
Industrial Tribunal előtt folyamatban lévő eljárás során a Chief
Constable bemutatta a Secretary of State tanúsítványát, amelyben az
Egyesült Királyság e minisztere – a fent idézett Sex Discrimination
Order 53. cikkének megfelelően – igazolta, hogy azon jogi aktus, amely
miatt a Royal Ulster Constabulary elutasította, hogy Marguerite I.
Johnstonnak új, teljes munkaidős állást ajánljon fel a Royal Ulster
Constabulary Reserve-nél, a következő célból jött létre: a) az
állambiztonság megőrzése, valamint b) a közbiztonság és a közrend
védelme.
M. I. Johnston
a 76/207 irányelvre hivatkozott. Ez utóbbi ugyanis – első cikke szerint
–a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének végrehajtására
irányul az előmenetelt is magában foglaló munkavállalásra, a
szakképzésre és a munkafeltételekre vonatkozóan. Ez az elv – a 2. cikk
(1) bekezdése szerint – magában foglalja a nemen alapuló mindenféle
hátrányos megkülönböztetés hiányát, a (2) és a (3) bekezdésben
elfogadott eltérésekkel. Ezen elv különböző területeken való alkalmazása
végett a 3–5. cikk előírja a tagállamok számára az egyenlő bánásmód
elvével ellentétes minden törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezés hatályon kívül helyezéséhez szükséges intézkedések
megtételét, és azon törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések
felülvizsgálatát, amelyeknél az azokat eredetileg ösztönző, védelmet
biztosító szándék már nem áll fenn. A 6. cikk szerint minden személy,
aki úgy véli, hogy hátrányos megkülönböztetés érte, jogait bírói úton
érvényesítheti.
Annak
érdekében, hogy e jogvitában képes legyen döntést hozni, az Industrial
Tribunal előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket
terjesztette a Bíróság elé:
„1)      A
76/207 tanácsi irányelvet – önmagában és a jelen ügy körülményeinek
fényében vizsgálva – úgy kell-e értelmezni, hogy az egy tagállam számára
lehetővé teszi, hogy az irányelv hatálya alól azokat az aktusokat,
amelyek a munkavállalás vonatkozásában nemen alapuló hátrányos
megkülönböztetés jelentenek, és amelyeket az állambiztonság megőrzése, a
közrend és a közbiztonság védelme céljából hoztak?
2)      Ez
az irányelv – önmagában és a jelen ügy körülményeinek fényében
vizsgálva – lehetővé teszi-e, hogy a készenléti rendőrség fegyveres
tagjának teljes munkaidős állását, vagy az ezen álláshoz kapcsolódó, a
lőfegyver kezelésére és használatára vonatkozó képzést olyan szakmai
tevékenységek, és adott esetben olyan, erre irányuló képzések közé
sorolják, amelyeknél a 2. cikk (2) bekezdése értelmében a nem a
tevékenység jellegéből vagy a munkavégzés körülményeiből adódóan
meghatározó tényező?
3)      Melyek
azok az elvek és szempontok, amelyeket a tagállamoknak alkalmazniuk
kell annak eldöntése érdekében, hogy a 2. cikk (2) bekezdése értelmében
„a nem meghatározó tényező”-e, egyrészről a készenléti rendőrség
fegyveres tagjának „szakmai tevékenysége” vonatkozásában, másrészről, az
„erre irányuló képzések” vonatkozásában, azok jellegéből vagy
körülményeiből adódóan?
4)      A
törvény alapján a rendőrség irányításáért és ellenőrzéséért felelős
rendőrségi vezető által alkalmazott politika, amely szerint a rendőrség
női tagjainak nem kell lőfegyvert viselnie, figyelembe véve a jelen ügy
körülményeit, tekinthető-e úgy a 2. cikk (3) bekezdése értelmében, mint
„a nők védelméről szóló rendelkezés”, vagy az irányelv 3. cikke (2)
bekezdésének c) pontja értelmében mint „közigazgatási rendelkezés”,
amelyet a „védelmet biztosító szándék” ösztönöz?
5)      Amennyiben
a 4) kérdésre igenlő a válasz, melyek azok az elvek és szempontok,
amelyeket a tagállamoknak alkalmazniuk kell annak eldöntése érdekében,
hogy a „védelmet biztosító szándék” a 3. cikk (2) bekezdésének c) pontja
értelmében fennáll?
6)      A
felperes a jelen ügy körülményei között hivatkozhat-e a tagállamok
nemzeti bíróságai előtt az egyenlő bánásmód elvére, amelyet az irányelv
említett rendelkezései tartalmaznak?
7)      Amennyiben a 6) kérdésre igenlő a válasz, akkor
a)      az
EGK-Szerződés 224. cikkét – önmagában vizsgálva – úgy kell-e
értelmezni, hogy az felhatalmazza a tagállamokat, hogy a közrend
fenntartását befolyásoló súlyos belső zavarok esetén eltérjenek azoktól a
kötelezettségektől, amelyek – rendes esetben – az irányelv alapján
vonatkoznának rájuk (vagy a joghatóságuk alá tartozó munkaadókra)?
b)      Ilyen
esetben egy magánszemély annak megakadályozása végett, hogy a tagállam
felhívja az EGK-Szerződés 224. cikkét, hivatkozhat-e arra a tényre, hogy
ez a tagállam nem konzultált más tagállammal?”
Annak
érdekében, hogy e kérdésekre az alapeljárás megoldására alkalmas
válaszokat lehessen adni, tisztázni kell azt a helyzetet, amelyben az
Industrial Tribunal-nak döntenie kell. Mint az előzetes döntéshozatalra
utaló határozatból kiderül, a Chief Constable elismerte az Industrial
Tribunal előtt, hogy a Sex Order Discrimination rendelkezései közül
egyedül az 53. cikk alkalmas arra, hogy igazolja az álláspontját.
M. I. Johnston saját részéről elismerte, hogy a Secretary of
State által kibocsátott tanúsítvány minden jogorvoslati lehetőségtől
megfosztaná őt, ha a nemzeti jogot elszigetelten alkalmaznák, és az
irányelv rendelkezéseire hivatkozott annak érdekében, hogy elhárítsa a
Sex Discrimination Order 53. cikkének joghatásait.
Úgy
tűnik tehát, hogy az Industrial Tribunal által feltett kérdések
elsősorban arra irányulnak, hogy összeegyeztethető-e a közösségi joggal
és a 76/207 irányelvvel az, hogy egy nemzeti bíróságot bírósági
felülvizsgálati jogának teljes körű gyakorlásában olyan szabály
akadályoz, mint amilyet a Sex Discrimination Order 53. cikkének (2)
bekezdése előír (a hatodik kérdés része). Emellett az Industrial
Tribunal által feltett kérdések célja annak lehetővé tétele, hogy ez
utóbbi megítélhesse, az irányelv rendelkezései lehetővé teszik-e és
milyen feltételek mellett azt, hogy a jelen ügyhöz hasonló helyzetben
eltérő módon kezeljék a nőket és a férfiakat a rendőrségnél történő
foglalkoztatás során, a közbiztonság védelme céljából, ahogyan ez a cél a
Sex Discrimination Order 53. cikkének (1) bekezdésében szerepel (az
elsőtől az ötödik kérdésig). Ezen kívül a feltett kérdéseknek lehetővé
kell tenniük a kérdést feltevő bíróság számára annak kiderítését, hogy
az irányelv rendelkezéseire lehet-e hivatkozni, adott esetben, a nemzeti
jog egyik ellentétes szabályával szemben (a hatodik kérdés másik
része). Az e kérdésekre adandó válaszoktól függően felmerülhet az a
kérdés, hogy az EGK-Szerződés 224. cikkére hivatkozhat-e egy tagállam
avégett, hogy eltérjen azoktól a kötelezettségektől, amelyekre az
irányelv kötelezi, olyan esetben, mint a jelenlegi (hetedik kérdés).

A hatékony bírói jogorvoslathoz való jogról
Elsőként
tehát a hatodik kérdés azon részét kell megvizsgálni, amely annak
kiderítésére irányul, hogy a közösségi jog és különösen a 76/207
irányelv kötelezi-e a tagállamokat arra, hogy nemzeti bíróságaik útján
biztosítsák az irányelv rendelkezéseinek és az ennek végrehajtását célzó
nemzeti jogszabályok betartásának hatékony ellenőrzését.
M. I. Johnston
szerint egy olyan rendelkezés, mint a Sex Order Discrimination 53.
cikkének (2) bekezdése ellentétes az irányelv 6. cikkével, mivel
megakadályozza a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságot bármilyen
bírósági felülvizsgálat gyakorlásában.
Az
Egyesült Királyság Kormánya megjegyzi, hogy az irányelv 6. cikke nem
kötelezi a tagállamokat arra, hogy az irányelv alkalmazása során
esetlegesen felmerülő valamennyi kérdést bírósági felülvizsgálatnak
vessék alá, még az állambiztonság vagy a közbiztonság területén sem.
Bizonyítási szabályok, mint amilyen a Sex Discrimination Order 53.
cikkének (2) bekezdése, gyakran előfordulnak a nemzeti eljárásjogban.
Igazolásukra az a tény szolgál, hogy az állambiztonsági és a
közbiztonsági kérdéseket csak a hatáskörrel rendelkező politikai hatóság
mérlegelheti megfelelően, nevezetesen a miniszter, aki a kérdéses
tanúsítványt kibocsátja.
A
Bizottság úgy véli, hogy olyan joghatás elismerése, mint amilyet a Sex
Discrimination Order 53. cikkének (2) bekezdése a miniszteri
tanúsítványra előír, a bírósági felülvizsgálat teljes megtagadásához
vezetne, tehát ellentétes lenne a közösségi jog egyik alapelvével és az
irányelv 6. cikkével.
E
tekintetben fel kell idézni először is, hogy az irányelv 6. cikke
előírja a tagállamoknak, hogy nemzeti jogrendszerükben meghozzák az
ahhoz szükséges rendelkezéseket, hogy minden olyan személy, aki úgy
érzi, hogy hátrányos megkülönböztetés miatt sérelmet szenvedett,
„igényét bírói úton érvényesíthesse”. Ebből a rendelkezésből következik,
hogy a tagállamok olyan intézkedéseket kötelesek hozni, amelyek kellően
hatékonyak az irányelv céljának eléréséhez, és kötelesek biztosítani,
hogy az így keletkezett jogokra az érintett személyek ténylegesen
hivatkozni tudjanak a nemzeti bíróságok előtt.
Az
e cikkben előírt bírósági felülvizsgálat olyan általános jogelv
kifejeződése, amely a tagállamok közös alkotmányos hagyományain
nyugszik. Ezt az elvet az emberi jogok és az alapvető szabadságok
védelméről szóló, 1950. november 4-i európai egyezmény 6. és 13. cikke
is megerősítette. Amint azt a Parlament, a Tanács és a Bizottság 1977.
április 5-i együttes nyilatkozatában (HL C 103., 1. o.), és a Bíróság
ítélkezési gyakorlatával elismerte, a közösségi jog keretében figyelembe
kell venni azokat az elveket, amelyeken ez az egyezmény alapul.
Az
irányelvnek az említett általános elv fényében értelmezett 6. cikke
szerint minden személynek joga van a hatékony jogorvoslathoz a
hatáskörrel rendelkező bíróság előtt azon jogi aktusok ellen, amelyek
megítélése szerint sértik a 76/207 irányelvben előírt férfiak és nők
közötti egyenlő bánásmód elvét. A tagállamok feladata, hogy biztosítsák a
közösségi jog alkalmazandó rendelkezéseinek és az irányelv
rendelkezéseinek végrehajtását célzó nemzeti jogszabályok betartásának
hatékony bírósági felülvizsgálatát.
Olyan
rendelkezés, mint a Sex Discrimination Order 53. cikkének (2)
bekezdése, amely a jelen ügyben szereplőhöz hasonló tanúsítványt annak
megdönthetetlen bizonyítékaként ismeri el, hogy az egyenlő bánásmód
elvétől való eltérés feltételei teljesülnek, lehetővé teszi a
hatáskörrel rendelkező hatóságnak, hogy megfossza a magánszemélyt annak
lehetőségétől, hogy bírói úton érvényesítse az irányelvben elismert
jogait. Ilyen rendelkezés tehát ellentétes az irányelv 6. cikke által
megerősített hatékony bírósági felülvizsgálat elvével.
Ennélfogva
azt kell válaszolni az Industrial Tribunal által feltett hatodik kérdés
e részére, hogy az 1976. február 9-i 76/207 tanácsi irányelv 6.
cikkében meghatározott hatékony bírósági felülvizsgálat elvével
ellentétes az, hogy egy nemzeti hatóság olyan tanúsítványát, amely
szerint teljesülnek a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvétől a
közbiztonság védelme céljából történő eltéréshez szükséges
követelmények, olyan megdönthetetlen bizonyítékként ismerjenek el, amely
teljesen kizárja a bíróság felülvizsgálati jogát.

A 76/207 irányelvnek a közbiztonság védelmét célzó intézkedések tekintetében történő alkalmazhatóságáról
Ezután
az első kérdést kell megvizsgálni, amellyel az Industrial Tribunal azt
kívánja megtudni, hogy tekintettel arra, hogy a 76/207 irányelv nem
tartalmaz olyan kifejezett rendelkezést, amely az állambiztonság
megőrzésének, valamint a közrend, és különösen a közbiztonság védelmének
céljából meghozott intézkedéseket érintené, alkalmazható-e az irányelv
ilyen intézkedések tekintetében.
M. I. Johnston
szerint az egyenlőség alapelvére vonatkozóan nem létezik ilyen célokból
való általános eltérési lehetőség, amely független volna egyes szakmai
tevékenységektől és azok természetétől valamint gyakorlásuk
feltételeitől. Ilyen eltérési lehetőség pusztán azon az alapon, hogy a
hátrányos megkülönböztetés célja a közbiztonság védelme, vagy hasonló
cél, megadná a tagállamoknak azt a lehetőséget, hogy egyoldalúan
kivonják magukat az irányelv által számukra előírt kötelezettségek alól.
Az
Egyesült Királyság Kormánya úgy véli, hogy az EGK-Szerződés 36., 48.,
56., 66., 223. és 224. cikkének védzáradékai azt mutatják, hogy sem a
Szerződés, sem ebből következően az abból eredő jog nem alkalmazható
azokra a területekre, amelyekre a nemzeti bíróság kérdése irányul, és
nem korlátozzák a tagállamok hatáskörét abban, hogy meghozzák azokat az
intézkedéseket, amelyeket megfelelőnek vagy szükségesnek ítélnek e
célból. Azok az intézkedések tehát, amelyekre az első kérdés irányul,
nem tartoznak az irányelv hatálya alá.
A
Bizottság az irányelvnek az EGK-Szerződés 224. cikkének fényében
történő értelmezését javasolja, miszerint a közbiztonsági megfontolások –
az e cikkben előírt különleges körülmények között és a bírósági
felülvizsgálat fenntartásával – igazolhatnák az egyenlő bánásmód elvétől
való eltéréseket, még akkor is, ha az irányelv 2. cikke (2) és (3)
bekezdésének szigorú feltételei nem teljesülnek.
E
tekintetben meg kell állapítani, hogy a Szerződésnek csak a 36., 48.,
56., 223. és 224. cikke ír elő olyan eltéréseket, amelyek alkalmazhatók a
közbiztonságot esetlegesen érintő esetekben, és ezek az eltérések
kivételes és jól körülhatárolt esetekre vonatkoznak. Korlátozott
jellegük miatt e cikkek nem alkalmasak kiterjesztő értelmezésre, és nem
teszik lehetővé, hogy ezekből levezethető legyen a Szerződésben rejlő
általános fenntartás, amely alkalmazható minden olyan intézkedésre,
amelyet a közbiztonság címén hoztak meg. A közösségi jog valamennyi
rendelkezése tekintetében a Szerződés rendelkezései által meghatározott
különleges feltételeken kívüli, általános fenntartás elismerése a
közösségi jog kötelező erejét és egységes alkalmazását veszélyeztetné.
Ebből
következik, hogy nincs semmilyen általános fenntartás a férfiak és a
nők közötti egyenlő bánásmód elvének végrehajtására vonatkozóan azon
intézkedésekkel kapcsolatban, amelyeket a közbiztonság védelme indokol,
kivéve a Szerződés 224. cikkének eseti alkalmazását, amely teljesen
rendkívüli esetre vonatkozik, és a hetedik kérdés tárgyát képezi. Azokat
a tényeket tehát, amelyekkel kapcsolatban a hatáskörrel rendelkező
hatóság a közbiztonság védelmének követelményére hivatkozott, először az
irányelv különös rendelkezései alkalmazásának keretein belül kell
megvizsgálni.
Ennélfogva
azt kell válaszolni az első kérdésre, hogy a nemen alapuló hátrányos
megkülönböztetéseket, amelyeket a közbiztonság védelme céljából
alkalmaznak, a 76/207 irányelvben a férfiak és nők közötti egyenlő
bánásmód alapelvétől meghatározott eltérések fényében kell vizsgálni.

A szakmai tevékenység gyakorlásának körülményei alapján elfogadott eltérésekről
Az
Industrial Tribunal által feltett második és harmadik kérdés az
irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében az egyenlő bánásmód elvétől
meghatározott eltérés értelmezésére irányul annak érdekében, hogy
lehetséges legyen annak eldöntése, hogy vonatkozik-e ez az eltérés a
vitatotthoz hasonló eltérő bánásmódra. Ezért a bíróság tájékoztatást kér
azokról a szempontokról és elvekről, amelyek alapján meghatározható,
hogy a jelen ügyben vitatotthoz hasonló tevékenység azon tevékenységek
közé tartozik-e, amelyeknél „a nem a tevékenység jellegéből vagy a
munkavégzés körülményeiből adódóan meghatározó tényező”.
M. I. Johnston
úgy véli, hogy erre a kérdésre nem lehet válaszolni ilyen általános
megfogalmazásban. Ő mindig teljes megelégedésre végezte feladatait a
rendőrségen. Szerinte a nők tökéletesen alkalmasak arra, hogy a
lőfegyverek kezelésére vonatkozó kiképzésben részesüljenek. Az
Industrial Tribunalra tartozik annak mérlegelése, hogy, tekintettel
azokra a tényleges feladatokra, amelyeket neki kellene ellátnia, az
irányelv 2. cikkének (2) bekezdése szerinti eltérés lehetséges-e.
Szerinte ez a rendelkezés nem teszi lehetővé, hogy őt az RUC Full-time
Reserve-nél teljes egészében valamennyi munkából kizárják.
Az
Egyesült Királyság Kormánya szerint a tagállamok diszkrecionális
jogkörrel bírnak annak megállapítása terén, hogy az állambiztonság, a
közbiztonság és a közrend követelményei alapján a rendőrségnél a szakmai
tevékenység gyakorlásának feltételeivel ellentétes-e az, hogy ezt a
tevékenységet lőfegyvert viselő nő végezze. A tagállamok figyelembe
vehetnek e tekintetben olyan szempontokat, mint például a fizikai erő
különbsége, a közvélemény várható reakciója a fegyvert viselő rendőrnők
feltűnésére, és az ez utóbbiak ellen irányuló merényletek. A Chief
Constable döntése, amelyet e szempontok alkalmazásával hozott meg, az
irányelv 2. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartozik.
A
Bizottság úgy véli, hogy a munkavégzés körülményeiből, és a nem
jellegéből adódóan lehet a fegyvert viselő rendőr tevékenységét olyan
tevékenységnek tekinteni, amelynél a nem meghatározó tényező. Az
eltérést ugyanakkor az egyes különleges feladatok vonatkozásában kell
igazolni, és nem a munkát általánosságban vizsgálva. Különösen az
arányosság elvét kell tiszteletben tartani. A nemzeti bíróság feladata a
vitatott hátrányos megkülönböztetés e szempontból történő vizsgálata.
E
tekintetben először is meg kell állapítani, hogy amennyiben az
Észak-Írországban a rendőrség vonatkozásában hatáskörrel rendelkező
hatóságok a közbiztonság védelmének követelményei miatt úgy határoztak,
hogy a továbbiakban eltérnek attól az Egyesült Királyság többi részében
általában alkalmazott szabálytól, amely szerint a mindennapi feladatok
ellátásakor nem fegyverzik fel a rendőrséget, ez a határozat önmagában
semmilyen megkülönböztetést nem jelent a férfiak és a nők között, tehát
az egyenlő bánásmód elvének alkalmazási körén kívül esik. Az
intézkedéseknek az irányelv rendelkezéseinek fényében való vizsgálata
csak a Chief Constable azon határozata tekintetében merül fel, hogy a
nőket nem látják el lőfegyverrel, és használatukra sem képezik ki őket,
valamint hogy a rendőrség általános feladatait ettől kezdve fegyvert
viselő férfiak látják el, és nem újítják meg az RUC Full-time
Reserve-nél az olyan nők szerződéseit, mint M. I. Johnston,
akik korábban általános rendőrségi feladatokat látták el.
Mivel
– amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül – a
Sex Discrimination Order, annak kifejezett rendelkezése alapján,
alkalmazandó a rendőrségi állásokra, és az alkalmazandó különös
rendelkezések e tekintetben semmilyen megkülönböztetést nem tesznek a
férfiak és nők között, a szakmai tevékenység jellege a rendőrségnél nem
vehető figyelembe a vitatott hátrányos megkülönböztetés igazolására. Meg
kell azonban vizsgálni, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló
határozatban leírt tevékenység gyakorlásának különleges körülményeiből
adódóan a nem meghatározó tényezőnek minősül-e.
Amint
az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, az RUC
Full-time Reserve-nél dolgozó nők vonatkozásában alkalmazandó politikát a
Chief Constable azért fogadta el, mert úgy vélte, hogy azzal, hogy a
nőket fegyverrel látják el, azt kockáztatják, hogy gyakrabban lesznek
merényletek célpontjai és fegyverük támadóik kezébe kerülhet, a
közvélemény rosszul fogadná a nők fegyverviselését, amely túlságosan
ellentmondana a fegyvert nem viselő rendőrség képének, valamint a
fegyvert viselő nők kevésbé lennének hatékonyak a rendőri tevékenység
szociális területén, a családokkal és a gyerekekkel való
kapcsolattartásban, amely területen szolgálatuk különösen értékes. A
Chief Constable így politikáját azoknak a különleges feltételeknek a
vonatkozásában indokolta, amelyek között a rendőrség munkája zajlik az
Észak-Írországban fennálló helyzetben, tekintettel a közbiztonság
védelmének követelményeire súlyos belső zavarok idején.
Azon
kérdés tekintetében, hogy ilyen indokolás az irányelv 2. cikke (2)
bekezdésének hatálya alá tartozik-e, először is meg kell állapítani,
hogy ezt a rendelkezést, mint az irányelv által megerősített egyéni
jogtól való eltérést, megszorítóan kell értelmezni. El kell ismerni
azonban, hogy a fegyvert viselő rendőrség tagjai által végzett szakmai
tevékenység gyakorlásának körülményeit az a környezet határozza meg,
amelyben e tevékenységeket végzik. E tekintetben nem lehet kizárni annak
lehetőségét, hogy súlyos belső zavarok esetén a rendőrnők
fegyverviselése még nagyobb kockázatot jelenthet az ellenük irányuló
merényletek formájában, és ezért a közbiztonság követelményeivel
ellentétes lehet.
Ilyen
körülmények között bizonyos rendőrségi tevékenységek gyakorlásának
körülményei lehetnek olyanok, hogy gyakorlásuknál a nem meghatározó
tényezőnek minősül. Ekkor a tagállam a férfiak részére tarthatja fenn e
feladatokat és az ehhez szükséges képzést. Ilyen esetben a tagállamok –
mint ahogy ez az irányelv 9. cikkének (2) bekezdéséből következik –
kötelesek a kérdéses tevékenységeket időszakosan felülvizsgálni annak
eldöntése érdekében, hogy a társadalmi fejlődés tükrében indokolt-e az
irányelv általános szabályaitól eltérő kivételek további fenntartása.
Ezen
kívül fel kell idézni, hogy valamennyi olyan egyéni jogtól történő
eltérés meghatározása során, mint amilyen az irányelv által
meghatározott férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód, tiszteletben kell
tartani az arányosság elvét, amely a közösségi jogrendszer alapjait
képező általános jogelvek közé tartozik. Ez az elv megköveteli, hogy az
eltérések ne haladják meg a kitűzött cél elérésére alkalmas és ahhoz
szükséges mértéket, valamint megköveteli az egyenlő bánásmód elvének és a
közbiztonság azon követelményeinek lehető legmesszebbmenő
összeegyeztetését, amelyek a kérdéses tevékenység gyakorlásának
körülményeit meghatározzák.
Az
EGK-Szerződés 177. cikke által meghatározott hatáskörmegosztás
keretében a nemzeti bíróság feladata annak meghatározása, hogy azon
indokok, amelyekre a Chief Constable alapozta döntését, ténylegesen
megalapozottak-e, és igazolják-e az M. I. Johnston esetében
meghozott konkrét intézkedést. Ugyancsak a nemzeti bíróság feladata az
arányosság elve tiszteletben tartásának felügyelete, és annak
ellenőrzése, hogy nem lehetett-e volna elkerülni
M. I. Johnston szerződése megújításának elutasítását olyan
feladatoknak a nők részére történő kiosztásával, amelyeket az elérni
kívánt célok veszélyeztetése nélkül, fegyver nélkül is el lehet látni.
Az
Industrial Tribunal második és harmadik kérdésére adandó válasz tehát
az, hogy a 76/207 irányelv 2. cikkének (2) bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy annak vizsgálata során, hogy a rendőri tevékenység
gyakorlásának körülményeiből adódóan a nem meghatározó tényezőnek
minősül-e, a tagállam figyelembe veheti a közbiztonság védelmének
követelményeit annak érdekében, hogy olyan belső helyzetben, amelyet
gyakori merényletek jellemeznek, a rendőrség általános feladatait
lőfegyverrel ellátott férfiak részére tartsa fenn.

A nők védelmének szándékával elfogadott eltérésekről
Az
Industrial Tribunal ezután negyedik és ötödik kérdésével azt kéri, hogy
a Bíróság értelmezze az egyes nemzeti jogszabályok alapjául szolgáló,
az irányelv 2. cikkének (3) bekezdésében szereplő „nők védelme”,
valamint a 3. cikk (2) bekezdésének c) pontjában szereplő „védelmet
biztosító szándék” fogalmakat, annak érdekében, hogy lehetséges legyen
annak eldöntése, hogy a vitatott eltérő bánásmód az egyenlő bánásmód
elvétől való e célokból előírt eltérések alkalmazási körébe tartozik-e.
M. I. Johnston
szerint e rendelkezések szigorúan értelmezendőek, és csak arra
irányulnak, hogy különös bánásmódot biztosítsanak a nők részére
egészségük és biztonságuk védelme érdekében, terhesség vagy anyaság
esetén. Nem ez a helyzet a nőknek a rendőrség fegyveres szolgálatából
történő teljes kizárása esetében.
Az
Egyesült Királyság Kormányának érvelése szerint az RUC Full-Time
Reserve-nél lévő nők tekintetében a politika célja a nők védelme annak
megakadályozásával, hogy merényletek célpontjaivá váljanak. A nők
védelmének fogalma alkalmas arra, hogy ilyen célnak súlyos zavarok
idején megfeleljen. A Bizottság is azon a véleményen van, hogy olyan
kivételes helyzet, mint amilyen jelenleg Észak-Írországban van, és a
veszélyek, amelyek ebből a fegyvert viselő rendőrnőkre nézve származnak,
alkalmasak arra, hogy figyelembe vegyék őket a nők védelmének
szempontjából.
E
tekintetben meg kell állapítani, hogy az irányelv 2. cikkének (2)
bekezdéséhez hasonlóan annak (3) bekezdését, amely egyaránt meghatározza
a 3. cikk (2) bekezdése c) pontjának hatályát, szigorúan kell
értelmezni. A terhesség és az anyaság kifejezett említéséből adódik,
hogy az irányelv egyrészről a nők biológiai állapotának védelmét,
másrészről az anya és gyermeke közötti különleges kapcsolatot kívánja
biztosítani. Az irányelv e rendelkezése tehát nem teszi lehetővé, hogy a
nőket egy állásból azért zárják ki, mert a közvélemény azt igényli,
hogy a nőket a férfiaknál jobban védjék olyan kockázatok ellen, amelyek a
férfiakat és nőket egyaránt érintik, és amelyek eltérnek a nők
védelmének azon szükséges elemeitől, amelyek kifejezetten említésre
kerülnek.
Nem
tűnik úgy, hogy azok a kockázatok és veszélyek, amelyeknek a nők
rendőrségi feladataik elvégzése során vannak kitéve, olyan helyzetben,
mint amilyen Észak-Írországban fennáll, eltérnének azoktól, amelyeknek
minden férfi ki van téve ugyanezen feladatok elvégzésekor. A nők ilyen
szakmai tevékenységből való teljes kizárása, amelyet nem kifejezetten
nőkre vonatkozó kockázatok alapján a közbiztonság védelme érdekében
vezetnek be, nem tartozik azon eltérő bánásmódok körébe, amelyeket az
irányelv 2. cikkének (3) bekezdése a nők védelme érdekében megenged.
Az
Industrial Tribunal negyedik és ötödik kérdésére adandó válasz tehát
az, hogy a 76/207 irányelv 2. cikkének (3) bekezdése által a nők védelme
érdekében megengedett, férfiak és nők közötti eltérő bánásmód nem
terjed ki azokra a kockázatokra és veszélyekre, amelyeknek munkája
végzése során adott helyzetben minden fegyveres rendőr ki van téve, és
amelyek nem kifejezetten a nőket érintik.

A 76/207 irányelv hatályáról
Az
Industrial Tribunal a hatodik kérdésével arra keres választ, hogy
magánszemély hivatkozhat-e az irányelv rendelkezéseire a nemzeti bíróság
előtt zajló eljárásban. Tekintettel az előzőekre, ez a kérdés különösen
az irányelv 2. és 6. cikkére vonatkozóan merül fel.
M. I. Johnston
úgy véli, hogy az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése feltétlen,
valamint kellően világos és pontos ahhoz, hogy közvetlen hatállyal
rendelkezzen. Így hivatkozni lehet rá a Chief Constable-lal, mint
hatósággal szemben. Mindenesetre az irányelv magánszemélyekkel szemben
is közvetlen horizontális hatállyal rendelkezik.
Az
Egyesült Királyság Kormánya szerint az irányelv 2. cikkének (1)
bekezdése feltételes rendelkezés annyiban, hogy olyan korlátozásoktól
függ, amelyeket a tagállamok diszkrecionálison határozhatnak meg. A
Chief Constable alkotmányosan független az államtól, és jelen esetben
pusztán mint munkaadó érintett, az irányelv pedig nem rendelkezik
közvetlen hatállyal az ilyen kapcsolatok tekintetében.
A
Bizottság úgy véli, hogy az ügyet el lehet dönteni a nemzeti jog
keretén belül, és nem szükséges az irányelv 2. és 3. cikkének közvetlen
hatályáról nyilatkozni.
E
tekintetben először is meg kell állapítani, hogy minden olyan esetben,
amikor egy irányelvet megfelelő módon végrehajtanak, annak joghatásai az
érintett tagállamok által meghozott végrehajtási intézkedéseken
keresztül érintik a magánszemélyeket. Az a kérdés tehát, hogy a 2. cikk
(1) bekezdésére lehet-e hivatkozni a nemzeti bíróság előtt, tárgytalan,
amint megállapítást nyer, hogy a nemzeti jog végrehajtotta ezt a
rendelkezést.
A
2. cikk (2) bekezdése által megengedett, és a fentiekben ismertetett
egyenlő bánásmód elvétől való eltérés a tagállamok számára pusztán
lehetőséget jelent. A hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság feladata
annak megállapítása, hogy a nemzeti jogszabályok rendelkezésein
keresztül éltek-e ezzel a lehetőséggel, valamint e rendelkezések
tartalmának vizsgálata. Az a kérdés, hogy magánszemély hivatkozhat-e az
irányelv egyik rendelkezésére a nemzeti jogszabályok által előírt
eltéréssel szemben, csak akkor merülne fel, ha ez az eltérés túllépné az
irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében megengedett kivételek korlátait.
Ebben
az összefüggésben először is meg kell állapítani, mint azt a Bíróság
már 1984. április 10-én hozott ítéleteiben (14/83. sz., von Colson és
Kamann ügy [EBHT 1984., 1891. o.]; 79/83. sz. Harz-ügy [EBHT 1984.,
1921. o.]) kimondta, hogy tagállamoknak egy irányelvből fakadó azon
kötelezettsége, hogy az abban meghatározott eredményeket elérjék,
valamint a Szerződés 5. cikke szerinti azon kötelezettsége, hogy
megtegyenek minden megfelelő általános vagy különös intézkedést e
kötelezettség teljesítésének biztosítása érdekében, a tagállamok
valamennyi hatóságára, így a hatáskörük keretein belül a bíróságokra is
vonatkozik. Következésképpen a nemzeti jog, és különösen a 76/207
irányelv végrehajtására bevezetett nemzeti törvényi rendelkezések
alkalmazásakor a nemzeti bíróságnak saját nemzeti jogát az irányelv
szövegének és céljának fényében kell értelmeznie a 189. cikk (3)
bekezdésében meghatározott eredmény elérése érdekében. Az Industrial
Tribunal feladata tehát az irányelv teljes érvényesülésének biztosítása
érdekében a Sex Discrimination Order rendelkezéseinek, és különösen 53.
cikke (1) bekezdésének értelmezése az irányelv rendelkezéseinek
fényében, amint azok fent értelmezésre kerültek.
Arra
az esetre, ha az eddigiekre tekintettel mégis felmerülne annak kérdése,
hogy magánszemély hivatkozhat-e az irányelvre a nemzeti jogszabályok
által előírt eltéréssel szemben, fel kell idézni a Bíróság állandó
ítélkezési gyakorlatát (lásd különösen a 8/81. sz. Becker-ügyben 1982.
január 19-én hozott ítéletet [EBHT 1982., 53. o.]). Még közelebbről, a
Bíróság 1986. február 26-án hozott ítéletében (152/84. sz. Marshall-ügy
[EBHT 1986., 1986., 723. o.]) nemrégiben úgy ítélte meg, hogy a 76/207
irányelv bizonyos rendelkezései tartalmi szempontból feltétlenek és
kellően pontosak, és a magánszemélyek hivatkozhatnak ezekre egy
tagállammal szemben, ha a tagállam azt helytelenül ülteti át.
Ez
a megállapítás a fent hivatkozott, 1986. február 26-án hozott ítéletben
az irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében előírt egyenlő bánásmód
elvének az 5. cikk (1) bekezdésében említett elbocsátás feltételeivel
kapcsolatos alkalmazására vonatkozott. Ugyanez vonatkozik a 2. cikk (1)
bekezdésében szereplő elvnek a 3. cikk (1) bekezdésében említett állások
betöltésének, valamint a 4. cikkben említett, a szakképzéshez és
magasabb szintű szakképzéshez való hozzájutás feltételeivel kapcsolatos
alkalmazására, amelyek a jelen ügy tárgyát képezik.
Ugyancsak
a fent említett, 1986. február 26-án hozott ítéletében a Bíróság
kimondta, hogy a magánszemélyek hivatkozhatnak az irányelvre állami
intézménnyel szemben függetlenül attól, hogy ez utóbbi mint munkaadó
vagy mint hatóság jár el. Olyan hatóság tekintetében, mint amilyen a
Chief Constable, meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra
utaló határozatból az derül ki, hogy ez utóbbi a rendőrségi szolgálatok
irányításáért felelős tisztviselő. Ilyen hatóság, amelyet az állam a
közrend és a közbiztonság fenntartásával bízott meg, bármilyen is legyen
egyébként a kapcsolata más állami intézményekkel, nem magánszemélyként
jár el. Nem származhat előnye abból, hogy a tagállam, amelyből létét
nyeri, nem tartotta be a közösségi jogot.
A
hatodik kérdésre adandó válasz tehát az, hogy magánszemélyek egy állami
hatósággal szemben, amelynek feladata a közrend és a közbiztonság
fenntartása, és amely munkáltatóként jár el, hivatkozhatnak a 76/207
irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében előírt, férfiak és a nők közötti
egyenlő bánásmód elvének a 3. cikk (1) bekezdésében említett állások
betöltésének, valamint a 4. cikkben említett, a szakképzéshez és
magasabb szintű szakképzéshez való hozzájutás feltételeivel kapcsolatos
alkalmazására annak érdekében, hogy kizárjanak ezen elvtől való, a
nemzeti jogszabályok által előírt eltérést, amennyiben ez az eltérés
túllépi az irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében megengedett kivételek
korlátait.
Az
irányelv 6. cikke vonatkozásában, amely – amint az a fentiekben már
bemutatásra került – jelen esetben ugyancsak alkalmazandó, a Bíróság már
korábban úgy ítélte meg a fent említett, 1984. április 10-én hozott
ítéleteiben, hogy e cikk az esetleges hátrányos megkülönböztetés
szankcióinak vonatkozásában nem tartalmaz olyan feltétlen és kellően
pontos kötelezettséget, amelyre magánszemély hivatkozhatna. Ugyanakkor
amennyiben ebből – az általa kifejezésre juttatott általános elv
fényében értelmezett – cikkből az következik, hogy minden olyan
személynek rendelkeznie kell hatékony bírói jogorvoslati lehetőséggel,
akit megítélése szerint nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés ért, e
rendelkezés feltétlen és kellően pontos ahhoz, hogy hivatkozni lehessen
rá olyan tagállammal szemben, amely saját belső jogrendjében nem
biztosítja ennek teljes körű alkalmazását.
Meg
kell tehát állapítani a hatodik kérdés e részére adott válaszban, hogy a
6. cikk rendelkezésére, mely szerint minden olyan személynek
rendelkeznie kell hatékony bírói jogorvoslati lehetőséggel, akit
megítélése szerint nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés ért,
magánszemélyek hivatkozhatnak olyan tagállammal szemben, amely saját
belső jogrendjében nem biztosítja ennek teljes körű alkalmazását.

Az EGK-Szerződés 224. cikkéről
Ami
a 224. cikk értelmezésére vonatkozó hetedik kérdést illeti, az
előzőekből következik, hogy a 76/207 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése
lehetővé teszi egy tagállamnak, hogy figyelembe vegye a közbiztonság
védelmének követelményeit olyan helyzetben, mint amilyen az ügyben
szereplő. Ami az irányelvben előírt szabályok tiszteletben tartása
tekintetében a bírósági felülvizsgálat biztosítására vonatkozó
követelményt illeti, az ügy iratainak egyetlen eleme és a Bíróság elé
terjesztett észrevételek egyike sem enged arra következtetni, hogy az
Észak-Írországban fennálló súlyos belső zavarok lehetetlenné teszik a
bírósági felülvizsgálat működését, vagy hogy a közbiztonság védelméhez
szükséges intézkedéseket megfosztaná hatékonyságuktól a nemzeti
bíróságok által gyakorolt ilyen felülvizsgálat ténye. Ilyen feltételek
mellett a jelen ügyben nem merül fel az a kérdés, hogy egy tagállam
hivatkozhat-e az EGK-Szerződés 224. cikkére avégett, hogy eltérjen a
számára a közösségi jog, és különösen az irányelv által előírt
kötelezettségektől.
Így a többi kérdésre adott válaszokra tekintettel a hetedik kérdés tárgytalan.

A költségekről
A
Bíróság felé észrevétellel élő Egyesült Királyság és Dánia kormányai,
valamint az Európai Közösségek Bizottsága részéről felmerült költségek
nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban résztvevő
felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy
szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
az
Industrial Tribunal of Northern Ireland 1984. augusztus 8‑i
határozatával hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen
határozott:
1)
Az
1976. február 9‑i 76/207 tanácsi irányelv
6. cikkében meghatározott hatékony bírósági felülvizsgálat elvével
ellentétes az, hogy egy nemzeti hatóság olyan tanúsítványát, amely
szerint teljesülnek a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvétől a
közbiztonság védelme céljából történő eltéréshez szükséges
követelmények, olyan megdönthetetlen bizonyítékként ismerjenek el, amely
teljesen kizárja a bíróság felülvizsgálati jogát. A 6. cikk
rendelkezésére, mely szerint minden olyan személynek rendelkeznie kell
hatékony bírói jogorvoslati lehetőséggel, akit megítélése szerint nemen
alapuló hátrányos megkülönböztetés ért, magánszemélyek hivatkozhatnak
olyan tagállammal szemben, amely saját belső jogrendjében nem biztosítja
ennek teljes körű alkalmazását.
2)
A
nemen alapuló hátrányos megkülönböztetéseket, amelyeket a közbiztonság
védelme céljából alkalmaznak, a 76/207 irányelvben a férfiak és nők
közötti egyenlő bánásmód alapelvétől meghatározott eltérések fényében
kell vizsgálni.
3)
A
76/207 irányelv 2. cikkének (2) bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy annak vizsgálata során, hogy a rendőri tevékenység
gyakorlásának körülményeiből adódóan a nem meghatározó tényezőnek
minősül-e, a tagállam figyelembe veheti a közbiztonság védelmének
követelményeit annak érdekében, hogy olyan belső helyzetben, amelyet
gyakori merényletek jellemeznek, a rendőrség általános feladatait
lőfegyverrel ellátott férfiak részére tartsa fenn.
4)
A
76/207 irányelv 2. cikkének (3) bekezdése által a nők
védelme érdekében megengedett, férfiak és nők közötti eltérő bánásmód
nem terjed ki azokra a kockázatokra és veszélyekre, amelyeknek munkája
végzése során adott helyzetben minden fegyveres rendőr ki van téve, és
amelyek nem kifejezetten a nőket érintik.
5)
Magánszemélyek
egy állami hatósággal szemben, amelynek feladata a közrend és a
közbiztonság fenntartása, és amely munkáltatóként jár el, hivatkozhatnak
a 76/207 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében előírt
férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a 3. cikk
(1) bekezdésében említett állások betöltésének, valamint a
4. cikkben említett a szakképzéshez és magasabb szintű
szakképzéshez való hozzájutás feltételeivel kapcsolatos alkalmazására
annak érdekében, hogy kizárjanak ezen elvtől való, a nemzeti
jogszabályok által előírt eltérést, amennyiben ez az eltérés túllépi az
irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében megengedett kivételek
korlátait.
Mackenzie Stuart
Koopmans      Everling
Bahlmann
Joliet      Due
Galmot
Kakouris
O’Higgins
Kihirdetve Luxembourgban, az 1986. május 15-i nyilvános ülésen.
P. Heim

A. J. Mackenzie Stuart
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: angol.