CELEX: 62002CJ0115
Frie varebevægelser
foranstaltninger med tilsvarende virkning
procedurer for tilbageholdelse i tolden
transitvarer, der skal markedsføres i et tredjeland
reservedele til biler

Ved dom af 26. marts 2002, indgået til Domstolen den 2. april 2002, har Cour de cassation (Frankrig) i medfør af artikel 234
EF forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 28 EF og 30 EF.
Spørgsmålet er blevet rejst under en sag anlagt af administration des douanes et droits indirects (herefter »toldmyndighederne«)
mod de spanske selskaber Rioglass SA (herefter »Rioglass«) og Transremar SL (herefter »Transremar«) vedrørende en tilbageholdelse
i Frankrig på grund af mistanke om varemærkeforfalskning af reservedele til biler fremstillet i Spanien og transporteret til
Polen.
De nationale retsforskrifter
Artikel L.716-8 i code de la propriété intellectuelle (den franske lov om immaterialret) indført ved artikel 11 i lov 94-102
af 5. februar 1994 (JORF af 8.2.1994, s. 2151) bestemmer:
»Efter skriftlig begæring fra indehaveren af et registreret varemærke eller af en eneret til udførsel kan toldmyndighederne
ved kontrollen af varerne tilbageholde varer, som indehaveren mistænker for at blive udbudt under et mærke, der er en efterligning
af det mærke, indehaveren har fået registreret, og for hvilket han er indehaver af en eneret til udførsel.
Procureur de la République, ansøgeren samt klarereren eller ejeren af varerne oplyses ufortøvet af toldmyndighederne om den
af disse foretagne tilbageholdelse.
Tilbageholdelsen ophæves uden forbehold, såfremt rettighedsindehaveren ikke inden ti arbejdsdage efter meddelelsen om tilbageholdelse
af varerne over for toldmyndighederne godtgør,
─-
at der er truffet sikkerhedsforanstaltninger af præsidenten for tribunal de grande instance, eller
─
at der er anlagt sag civilt søgsmål eller straffesag og stillet den nødvendige garanti til dækning af eventuel ansvar, såfremt
det senere fastslås, at der ikke foreligger en forfalskning. [...]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Selskabet Rioglass fremstiller og markedsfører ruder og forruder til alle bilmærker. Det fremgår af sagens akter, at selskabet
er godkendt som leverandør til bilfabrikanterne Peugeot, Citroën og Renault, af selskabet Sogédac, der som mellemmand og indkøbscentral
er ansvarlig for aftalerne med de nævnte fabrikanters leverandører.
Rioglass solgte i november 1997 til selskabet Jann, der har hjemsted i Polen, en række i Spanien lovligt fremstillede ruder
og forruder til køretøjer af forskellige mærker. Transporten af varerne blev overladt selskabet Transremar. Varerne blev udført
fra Spanien til Polen med et forsendelsesbevis EX T2, udstedt den 24. november 1997, og var derfor omfattet af en suspensionsordning,
der tillod bevægelse mellem Fællesskabets og Polens toldområder uden told ved indførsel, afgiftsbelastning eller handelspolitiske
foranstaltninger. En del af ruderne og forruderne, der skulle monteres på modeller af mærkerne Peugeot, Citroën eller Renault,
var ved siden af fabrikantens mærke påført bilfabrikanternes logo eller mærke.
Samme dag inspicerede de franske toldmyndigheder Transremars lastbil. Toldmyndighederne traf den 25. november 1997 afgørelse
om tilbageholdelse af varerne og dernæst den 27. november 1997 afgørelse om beslaglæggelse af varerne, idet der forelå mistanke
om, at mærkerne var forfalskede.
Rioglass og Transremar indgav en begæring om foreløbige forholdsregler til den kompetente retsinstans med påstand om, at foranstaltningerne
blev ophævet. Retten afviste ved to kendelser af henholdsvis 8. december 1997 og 8. januar 1998 sagsøgernes påstande. Selskaberne
appellerede kendelserne til Cour d’appel de Bordeaux, der i sin dom af 22. november 1999 gav selskabet medhold og fastslog,
at både tilbageholdelsen af lastbilen og af forruderne og ruderne udgjorde overgreb, og pålagde toldmyndighederne at tilbagelevere
varerne, dokumenterne og sikkerhedsstillelsen.
Toldmyndighederne indbragte denne dom for Cour de cassation.
Cour de cassation har i denne forbindelse henvist til dom af 26. september 2000 i sagen Kommissionen mod Frankrig (sag C-23/99,
Sml. I, s. 7653), hvori Domstolen fastslog, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel
28 EF, idet den på grundlag af den franske immaterialretslovgivning har ladet toldvæsenet gennemføre tilbageholdelse af varer,
der lovligt er fremstillet i en medlemsstat i Det Europæiske Fællesskab, og som efter transit over fransk område skal markedsføres
i en anden medlemsstat, hvor de lovligt kan markedsføres.
Da Cour de cassation imidlertid fandt, at sagens udfald afhang af fortolkningen af fællesskabsretten med henblik på at fastslå,
om nævnte dom også finder anvendelse i denne sag, har den udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal traktatens artikel 30, nu artikel 28 EF, fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at toldmyndighederne
på grundlag af den franske immaterialretslovgivning gennemfører tilbageholdelse af varer, der lovligt er fremstillet i en
medlemsstat i Det Europæiske Fællesskab, og som efter transit over fransk område skal markedsføres i tredjelande, i det foreliggende
tilfælde i Polen?«
Det præjudicielle spørgsmål
Indlæg for Domstolen
Rioglass og Transremar har gjort gældende, at Domstolens begrundelse i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig uden videre
kan overføres til denne sag. Selskaberne har anført, at den i hovedsagen omhandlede transport må anses for en fællesskabsforsendelse.
Ingen tilbageholdelses- eller beslaglægningsforanstaltninger med hjemmel i immaterialretslovgivningen, toldbestemmelserne
eller i Rådets forordning (EF) nr. 3295/94 af 22. december 1994 om foranstaltninger med henblik på at forbyde overgang til
fri omsætning, udførsel, genudførsel og henførsel under en suspensionsprocedure af varemærkeforfalskede og piratkopierede
varer (EFT L 241, s. 8), med hensyn til varer, der ikke skal markedsføres i Frankrig, men blot transporteres over statens
område med henblik på markedsføring i et tredjeland, kan begrundes i hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel
ejendomsret. Der er endvidere ingen bestemmelser, der giver en medlemsstat adgang til at begrænse fællesskabsvarernes frie
bevægelighed på sit område, alene fordi varerne er bestemt for et tredjeland.
Den franske regering har gjort gældende, at artikel 28 EF alene vedrører nationale foranstaltninger, der kan hindre samhandelen
inden for Fællesskabet, mens de i sagen omhandlede varer er bestemt til at blive markedsført i et tredjeland. Dommen i sagen
Kommissionen mod Frankrig er derfor ikke relevant i denne sag. Regeringen har anført, at det er Europaaftalen om oprettelse
af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Polen på den anden
side (EFT 1993 L 348, s. 2, herefter »aftalen«), der skal anvendes ved afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
Det følger herved af fast retspraksis (dom af 26.10.1982, sag 104/81, Kupferberg, Sml. s. 3641, præmis 29-31, af 1.7.1993,
sag C-312/91, Metalsa, Sml. I, s. 3751, præmis 11 og 12, og af 27.9.2001, sag C-63/99, Gloszczuk, Sml. I, s. 6369, præmis
48), at den blotte lighed mellem ordlyden af en bestemmelse i en af traktaterne om oprettelse af Fællesskaberne og af en international
aftale mellem Fællesskabet og et tredjeland ikke er tilstrækkeligt til at tillægge aftalens ordlyd den samme betydning som
ordlyden af traktaterne.
Under henvisning til dom af 9. februar 1982, Polydor og RSO (sag 270/80, Sml. s. 329), har den franske regering understreget,
at aftalens ordlyd er forskellig fra ordlyden af artikel 28 EF – 30 EF, og anført, at aftalens artikel 10, stk. 4, skal fortolkes
således, at denne ikke er til hinder for, at en medlemsstats toldmyndigheder gennemfører tilbageholdelse af varer, der har
oprindelse i en anden medlemsstat, og som efter transit over den første medlemsstats område skal markedsføres i Polen.
Den portugisiske regering har anført, at artikel 28 EF er til hinder for, at der gennemføres tilbageholdelse som i hovedsagen
af varer, der lovligt er fremstillet i en medlemsstat, og som efter transit over en anden medlemsstats område skal markedsføres
i et tredjeland, idet en sådan tilbageholdelse kan forsinke varebevægelserne i ti dage og derfor står i misforhold til det
tilsigtede formål.
Endelig har Kommissionen anført, at artikel 28 EF – 30 EF er de eneste bestemmelser, der er relevante for besvarelsen af det
præjudicielle spørgsmål. Den har understreget, at hverken de fællesskabsretlige bestemmelser om harmonisering eller standardisering
af immaterielle rettigheder, eller forordning nr. 3295/94 er relevante i denne sag. Det følger nemlig af fast retspraksis,
at artikel 28 EF finder anvendelse på alle varer, der har oprindelse eller destination i en medlemsstat. Domstolens begrundelse
i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig kan derfor overføres på denne sag. Det er herved uvæsentligt, at de pågældende
produkter er bestemt til udførsel til et tredjeland, eftersom de har oprindelse i en medlemsstat, og navnlig, som i denne
sag, er lovligt fremstillet i denne medlemsstat.
Domstolens svar
Indledningsvis bemærkes, at den omstændighed, at de i hovedsagen omhandlede varer skal udføres til et tredjeland, ikke nødvendigvis
kan lede til den konklusion, at varerne i en situation som den i denne sag foreliggende ikke er omfattet af anvendelsesområdet
for EF-traktatens bestemmelser vedrørende varers frie bevægelighed mellem medlemsstaterne.
Da sagen, som det fremgår af dens akter, drejer sig om varer, der er lovligt fremstillet i en medlemsstat og er i transit
i en anden medlemsstat, bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at den toldunion, der er etableret ved EF-traktaten,
nødvendigvis indebærer, at der skal sikres frie varebevægelser medlemsstaterne imellem. Friheden i så henseende kan ikke være
fuldstændig, hvis medlemsstaterne på nogen måde har mulighed for at hindre eller hæmme bevægeligheden for varer i transit.
Der må derfor som følge af toldunionen og i medlemsstaternes fælles interesse anerkendes et almindeligt princip om transitfrihed
for varer i Fællesskabet. Dette bekræftes i øvrigt af, at ordet »transit« er nævnt i artikel 30 EF (jf. i denne retning dom
af 16.3.1983, sag 266/81, SIOT, Sml. s. 731, præmis 16, og af 4.10.1991, sag C-367/89, Richardt og »Les Accessoires scientifiques«,
Sml. I, s. 4621, præmis 14).
Domstolen har allerede fastslået, at bestemmelserne i artikel 28 EF – 30 EF finder anvendelse på varer i transit i en medlemsstat,
men bestemt for et tredjeland (jf. i denne retning dom af 11.5.1999, sag C-350/97, Monsees, Sml. I, s. 2921, og Richardt og
»Les Accessoires scientifiques«-dommen).
Heraf følger, at varer i transit, selv om de er bestemt for et tredjeland, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 28
EF – 30 EF, hvorfor det præjudicielle spørgsmål skal besvares i lyset af disse bestemmelser.
Det må derfor indledningsvis fastslås, at en tilbageholdelse i tolden som den i hovedsagen omhandlede, der forsinker varebevægelserne
og kan medføre en fuldstændig blokering, såfremt den kompetente ret beslutter at konfiskere varerne, begrænser de frie varebevægelser
og derfor udgør en hindring for denne frihed (jf. med hensyn til den samme franske lovgivning, dommen i sagen Kommissionen
mod Frankrig, præmis 22 og 23).
Da den i hovedsagen omhandlede tilbageholdelse i tolden er gennemført på grundlag af immaterialretslovgivningen, må det efterprøves,
om hindringen for de frie varebevægelser som følge af denne tilbageholdelse i tolden kan være begrundet i hensynet til beskyttelsen
af industriel og kommerciel ejendomsret, jf. artikel 30 EF.
For at besvare dette spørgsmål må der tages hensyn til formålet med denne undtagelse, nemlig at hensynet til de frie varebevægelser
og kravet om beskyttelse af den industrielle og kommercielle ejendomsret tilpasses hinanden, således at kunstige opdelinger
inden for fællesmarkedet ikke opretholdes eller skabes. Artikel 30 EF tillader kun, at det grundlæggende princip om frie varebevægelser
på fællesmarkedet fraviges, i det omfang disse fravigelser er begrundet i hensynet til beskyttelse af de rettigheder, der
udgør denne ejendomsrets særlige genstand (jf. bl.a. dom af 17.10.1990, sag C-10/89, Hag GF, Sml. I, s. 3711, præmis 12, af
22.9.1998, sag C-61/97, FDV, Sml. I, s. 5171, præmis 13, og dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis 37).
I denne sag fremgår det af forelæggelseskendelsen, at de omtvistede varer blev tilbageholdt, fordi der forelå mistanke om,
at de var varemærkeforfalskede.
Med hensyn til varemærker fremgår det af fast retspraksis, at varemærkerettens særlige genstand navnlig består i, at indehaveren
sikres en eneret til at bruge mærket til et produkt, når dette første gang bringes i handelen, hvorved han beskyttes mod konkurrenter,
som måtte ønske at misbruge mærkets stilling og omdømme til at sælge produkter, der retsstridigt er forsynet med dette mærke
(jf. bl.a. dom af 31.10.1974, sag 16/74, Winthrop, Sml. s. 1183, præmis 8, af 23.5.1978, sag 102/77, Hoffmann-La Roche, Sml.
s. 1139, præmis 7, og af 11.11.1997, sag C-349/95, Loendersloot, Sml. I, s. 6227, præmis 22).
Gennemførelsen af en sådan beskyttelse er således forbundet med markedsføring af produkter.
En transitforsendelse som den i hovedsagen foreliggende, der består i at transportere varer, der lovligt er fremstillet i
en medlemsstat til et tredjeland, over en eller flere medlemsstaters områder, indebærer ikke markedsføring af de pågældende
varer og kan derfor ikke krænke varemærkerettens særlige genstand.
Som generaladvokaten har anført i punkt 45 i forslaget til afgørelse, gælder denne konklusion uanset transitvarernes endelige
destination. Det forhold, at varerne senere markedsføres i et tredjeland og ikke i en medlemsstat, kan ikke ændre transaktionens
karakter af transitforsendelse, der efter sin karakter ikke er en markedsføring.
En tilbageholdelse i tolden som den i hovedsagen omhandlede kan ikke begrundes i hensynet til beskyttelsen af industriel og
kommerciel ejendomsret i artikel 30 EF’s forstand.
Det præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 28 EF skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder
for, at toldmyndighederne under anvendelse af en medlemsstats immaterialretslovgivning gennemfører tilbageholdelse af varer,
der lovligt er fremstillet i en anden medlemsstat, og som efter transit over den første medlemsstats område skal markedsføres
i et tredjeland.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af den franske og den portugisiske regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen,
kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale
ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedrørende det spørgsmål, der er forelagt af Cour de cassation ved dom af 26. marts 2002, for ret:
Artikel 28 EF skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at toldmyndighederne under anvendelse af en medlemsstats
immaterialretslovgivning gennemfører tilbageholdelse af varer, der lovligt er fremstillet i en anden medlemsstat, og som efter
transit over den første medlemsstats område skal markedsføres i et tredjeland.
Puissochet
Gulmann
Skouris
Macken
Cunha Rodrigues
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 23. oktober 2003.
R. Grass
V. Skouris
Justitssekretær
Præsident
–
Processprog: fransk.