CELEX: 62001TJ0168
Konkurencija
Didmeninis vaistų platinimas
Lygiagreti prekyba
Skirtingos kainos
EB 81 straipsnio 1 dalis
Susitarimas
Konkurencijos apribojimas
Tikslas
Atitinkama rinka
Poveikis
EB 81 straipsnio 3 dalis
Prisidėjimas prie technikos pažangos skatinimo
Konkurencijos nepanaikinimas
Įrodymas
Motyvavimas
Subsidiarumas

Teisės aktai ir faktinės ginčo aplinkybės

Bendrijos teisė
EB 3 straipsnio 1 dalies g punkte yra nustatyta, kad Bendrijos veiklos sritims priklauso sistema, užtikrinanti, kad konkurencija
vidaus rinkoje nebūtų iškraipoma.
EB

81 straipsnio 1 dalyje, be kita ko, yra nustatyta, kad kaip nesuderinami su bendrąja rinka yra draudžiami visi įmonių susitarimai,
kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas
arba iškraipymas bendrojoje rinkoje.
EB 81 straipsnio 3 dalyje yra nustatyta, kad EB 81 straipsnio 1 dalies nuostatos gali būti paskelbtos netaikytinomis, be kita
ko, visiems įmonių susitarimams, kurie padeda tobulinti prekių gamybą ir paskirstymą arba skatinti technikos ir ekonomikos
pažangą, kartu sudarydami sąlygas vartotojams sąžiningai dalytis gaunama nauda, ir kurie atitinkamoms įmonėms nenustato jokių
apribojimų, nebūtinų šiems tikslams pasiekti, bei nesuteikia tokioms įmonėms galimybės panaikinti konkurencijos didelei atitinkamų
produktų daliai.
1988 m. gruodžio 21 d. Taryba, remdamasi EB sutarties 100a straipsniu (po pakeitimo – EB 95 straipsnis), priėmė Direktyvą
89/105/EEB dėl priemonių, reglamentuojančių žmonėms skirtų vaistų kainų nustatymą ir šių vaistų įtraukimą į nacionalinių sveikatos
draudimo sistemų sritį, skaidrumo (OL L 40, 1989, p. 8). Šios direktyvos tikslas – suformuoti visapusišką supratimą apie vaistų
kainų nustatymo ir tiesiogines bei netiesiogines vaistų kainų kontrolės priemones, kurių imasi valstybės narės, siekdamos
kontroliuoti sveikatos apsaugos išlaidas tokiems gaminiams, ir pašalinti šių priemonių skirtumus, kurie gali riboti arba iškreipti
Bendrijos vidaus prekybą vaistais ir taip tiesiogiai paveikti bendrą vaistų rinką. Todėl pirmiausia direktyvoje nustatyta
keletas reikalavimų, kuriais visiems suinteresuotiesiems asmenims užtikrinama galimybė patikrinti, ar nacionalinės priemonės
nėra kiekybiniai importo ar eksporto apribojimai, arba lygiaverčio poveikio priemonės. Tačiau šie reikalavimai neturi poveikio
nei valstybių narių politikai, nei nacionalinei kainų nustatymo ir socialinių apsaugos sistemų sudarymo politikai, nebent
tiek, kiek tai yra būtina skaidrumui užtikrinti. Terminas, per kurį valstybės narės turėjo priimti šią direktyvą įgyvendinančius
teisės aktus, baigėsi 1989 m. gruodžio 31 d.

Ispanijos teisė
1990 m. gruodžio 20 d. Ispanijos Karalystė priėmė
Ley 25/1990 del Medicamento
(1990 m. gruodžio 22 d. Vaistų įstatymas 25/1990,
BOE
Nr. 306, p. 2643, toliau – įstatymas Nr. 25/1990). Šis įstatymas buvo pakeistas, be kita ko, 1997 m. gruodžio 30 d. priimtu
Ley 66/1997
(1997 m. gruodžio 31 d.
BOE
Nr. 313, p. 38517) ir per administracinę procedūrą, po kurios buvo priimtas šioje byloje ginčijamas sprendimas, 1999 m. gruodžio
30 d. priimtu
Ley 55/1999
(1997 m. gruodžio 30 d.
BOE
Nr. 312, p. 46095).
1990 m. vasario 23 d. Ispanijos Karalystė priėmė
Real Decreto 271/1990 de reorganización de la intervención de los precios de las especialidades farmacéuticas de uso humano
(Karališkasis dekretas 271/1990, keičiantis žmonėms skirtų farmacijos gaminių kainų nustatymo tvarką,
BOE
Nr. 53, 1990 m. kovo 2 d., p. 6086, toliau – dekretas Nr. 271/1990). Šiuo dekretu, be kita ko, Ispanijos Karalystė siekia
įgyvendinti Direktyvą 89/105/EEB.
Įstatymo Nr. 25/1990 VIII antraštinės dalies ir dekreto Nr. 271/1990 nuostatose būtent yra numatyta tvarka, kuria Sveikatos
ministerija ir prie jos esanti
Comisión interministerial de precios de los medicamentos
(Tarpministerinė vaistų kainų komisija) (toliau kartu – Ispanijos valdžios institucijos) nustato maksimalią didmeninę Ispanijos
sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų kainą.

Ikiteisminės ginčo aplinkybės
Ieškovė
GlaxoSmithKline Services Unlimited
, anksčiau –
Glaxo
Wellcome plc
(toliau –
GSK
), yra pagal Jungtinės Karalystės teisę Brentforde (Jungtinė Karalystė) įsteigta bendrovė. Grupė
GlaxoSmithKline
, kuriai ji priklauso, yra viena pagrindinių farmacijos produktų gamintojų pasaulyje. Ji sudaryta susijungus
Glaxo Wellcome plc
ir
Smithkline Beecham
plc
– Komisija 2000 m. gegužės 8 d. sprendime (byla N IV/M.1846 –
Glaxo
Wellcome/Smithkline Beecham
) paskelbė, kad neprieštarauja šiam sandoriui.

Glaxo Wellcome, SA
(toliau –
GW
), pagal Ispanijos teisę Madride (Ispanija) įsteigta bendrovė, yra viena iš grupės
GlaxoSmithKline
dukterinių įmonių Ispanijoje. Jos pagrindinė, tiesioginė veikla, ir per dukterines įmones– vaistų kūrimas, gamyba ir pardavimas
Ispanijoje.
1998 m. kovo 6 d. laišku
GW
pranešė Komisijai apie dokumentą, pavadintą „Bendrosios <
GW
> ir jos dukterinėms bendrovėms priklausančių farmacijos produktų pardavimo sąlygos licencijas turintiems didmenininkams“
(toliau – Bendrosios pardavimo sąlygos), siekdama, kad būtų priimtas sprendimas dėl pažeidimo nebuvimo arba dėl išimties taikymo
pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamentą Nr. 17, Pirmąjį reglamentą, įgyvendinantį Sutarties <81> ir <82> straipsnius
(OL 13, 1962, p. 204). 1998 m. liepos 28 d. laišku
GSK
nusiuntė Komisijai papildomą pranešimą.
Bendrosios pardavimo sąlygos taikomos 82 vaistams, kurie parduodami Ispanijoje įsisteigusiems didmenininkams, su kuriais
GW
yra užmezgusi prekybinius ryšius, apeidama visus platinimo tinklus. Šie didmenininkai gali perparduoti vaistus Ispanijos
ligoninėms arba vaistinėms, kurios pagal gydytojo receptą vaistus parduoda pacientams. Didmenininkai taip pat gali vaistus
perparduoti kitose valstybėse narėse, dėl esamo kainų skirtumo imdamiesi lygiagrečios prekybos. Tarp 82 vaistų, kuriems taikomos
Bendrosios prekybos sąlygos,
GSK
nurodo aštuonis, kurie pirmiausia gali būti lygiagrečios prekybos, daugiausia tarp Ispanijos ir Jungtinės Karalystės, objektai.
Vaistai yra šie:
–        vaistas alergijai gydyti
Beconase
,
–        penki vaistai astmai gydyti:
Becloforte
,
Becotide
,
Flixotide
,
Serevent
ir
Ventolín
,
–        vaistas epilepsijai gydyti
Lamictal
,
–        vaistas migrenai gydyti
Imigran
.
Visiems 82 vaistams Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnyje yra numatytos dvi skirtingos kainos (toliau – 4 A kaina ir 4 B
kaina). Šis straipsnis išdėstytas taip:
„A) Pagal <įstatymo Nr. 25/1990> 100 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą ir 2 dalį <
GW
> ir jos dukterinių įmonių farmacijos produktų kaina jokiu atveju negali viršyti maksimalios gamybos kainos, kurią nustatė
Ispanijos sveikatos apsaugos srityje kompetentingos institucijos, jei yra abi sąlygos, nuo kurių priklauso šių įstatymo nuostatų
taikymas:
–        minėti farmacijos produktai kompensuojami iš Ispanijos socialinio draudimo lėšų arba valstybės lėšų,
–        nupirkti farmacijos produktai vėliau parduodami nacionaliniu lygmeniu, t. y. per Ispanijos vaistines arba ligonines.
B) Jei nėra vienos iš šių sąlygų (t. y. visais atvejais, kuriais Ispanijos įstatymai leidžia laboratorijoms laisvai nustatyti
savo farmacijos produktų kainas), <
GW
> ir jos dukterinės įmonės savo farmacijos produktų kainas nustato pagal realius, objektyvius ir nediskriminacinius ekonominius
kriterijus, neatsižvelgdamos į tai, kur pirkėjas numato parduoti produktą. Pirmiausia <
GW
> ir jos dukterinės įmonės nustato tokią savo farmacijos produktų kainą, kuri, remiantis jų vidaus ekonominiais tyrimais,
iš pradžių buvo pasiūlyta Ispanijos sveikatos apsaugos srityje kompetentingoms institucijoms ir kuri pagal <įstatymo Nr. 25/1990>
100 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos ir 2 dalies nuostatas bei pagal ankstesnius Ispanijos įstatymus dėl vaistų kainos
nustatymo yra keičiama objektyviai įvertinus pragyvenimo lygio kilimą.“
1998 m. kovo 6 d. laiškais
GW
Bendrąsias pardavimo sąlygas išsiuntė 89 Ispanijoje įsisteigusiems didmenininkams. Be kita ko, šiuose laiškuose yra pabrėžta:
„Svarbu: prašome apie savo sutikimą mums pranešti iki 1998 m. kovo 13 d., atsiųsdami pasirašytą pridedamo dokumento kopiją.“
75 didmenininkai, kuriems 1998 m. teko daugiau nei 90 % visų
GW
pardavimų Ispanijoje, taip ir padarė.
Bendrosios pardavimo sąlygos įsigaliojo 1998 m. kovo 9 dieną.
Vėliau du Ispanijos profesiniai susivienijimai –
Asociación de exportadores españoles de productos farmacéuticos
(
Aseprofar
) ir
Asociación de empresarios de cooperativas farmacéuticas
, taip pat vienas Ispanijos didmenininkas
Spain Pharma, SA
užginčijo jų teisėtumą Ispanijos konkurencijos tarnyboje ir Ispanijos teismuose.
Be to,
Aseprofar
, palaikomas kito Ispanijos profesinio susivienijimo,
Federación nacional de asociaciones de mayoristas distribuidores de espacialidades farmacéuticas y productos parafarmacéuticos
(Fedifar),
Spain Pharma
, ir dviejų kitų Europos profesinių susivienijimų –
Bundesverband der Arzneimittel-Importeure eV
(toliau –
BAI
) ir
European Association of Euro Pharmaceutical Companies
(EAEPC),
pateikė Komisijai skundus, kuriuose teigė, kad Bendrosios pardavimo sąlygos pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį.
2001 m. gegužės 8 d. Komisija priėmė sprendimą 2001/791/EB, susijusį su EB sutarties 81 straipsnio taikymo procedūra (bylos
IV.36/957/F3
Glaxo Wellcome
(pranešimas), IV.36/997/F3
Aseprofar ir Fedifar
(skundas), IV.37/121/F3
Spain Pharma
(skundas), IV.37/138/F3
BAI
(skundas) ir IV.37/380/F3
EAEPC
(skundas)) (OL L 302, p. 1, toliau – sprendimas).
Sprendimo 1 straipsnyje yra nustatyta, kad
GW
, „sudarydama su Ispanijos didmenininkais susitarimą, įtvirtinantį skirtingas kainas, taikomas didmenininkams, kai vienos
kainos taikomos kompensuojamiesiems vaistams, perparduodamiems valstybės teritorijoje esančioms vaistinėms arba ligoninėms,
o kitos, didesnės,  taikomos vaistams, eksportuojamiems į kurią nors kitą valstybę narę, pažeidė <EB> 81 straipsnio 1 dalį“.
Sprendimo 2 straipsniu prašymas taikyti išimtį atmetamas.
Sprendimo 3 ir 4 straipsniais
GW
nurodoma nedelsiant nutraukti 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą, jei jis dar nėra nutrauktas, ir pranešti Komisijai apie priemones,
kurių buvo imtasi šiam tikslui pasiekti.

Procesas
2001 m. liepos 23 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu
GSK
pareiškė šį ieškinį.
2001 m. lapkričio 8, 12 ir 16 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais pareiškimais
EAEPC
,
BAI
,
Spain Pharma
ir
Aseprofar
, remdamiesi Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio antrąja pastraipa ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento
115 straipsnio 1 dalimi, paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų.
2001 m. lapkričio 28 d., 2001 m. gruodžio 14 d. ir 2002 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais
dokumentais
GSK
, remdamasi Procedūros reglamento 116 straipsnio 2 dalimi, paprašė, kad galinčioms įstoti į bylą šalims perduotuose bylos
šalių atsiliepimuose nebūtų tam tikrų slaptų ar konfidencialių dokumentų ir informacijos.
2002 m. lapkričio 27 d. Nutartimi pirmosios kolegijos pirmininkas patenkino prašymus įstoti į bylą ir atidėjo sprendimo dėl
prašymų konfidencialiai tvarkyti bylos medžiagą pagrįstumo priėmimą.
2003 m. rugpjūčio 5 d. Nutartimi pirmosios kolegijos pirmininkas patenkino dalį prašymų dėl konfidencialaus bylos medžiagos
tvarkymo ir atmetė likusius prašymus.
2003 m. spalio 1 d. dėl Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėčių pasikeitimų teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į ketvirtąją
kolegiją, todėl byla buvo perduota šiai kolegijai.
2004 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu
GSK
paprašė, kad, perduodant į bylą įstojusioms šalims jos pastabas dėl įstojimo į bylą paaiškinimų, nebūtų atskleista tam tikra
slapta arba konfidenciali informacija. Šis prašymas buvo patenkintas.
2004 m. balandžio 16 d. laišku Pirmosios instancijos teismas, vadovaudamasis Procedūros reglamento 49 ir 64 straipsniais,
paprašė, kad
GSK
ir Komisija pateiktų dokumentus bei atsakytų į rašytinį klausimą. Per nustatytą terminą šios proceso organizavimo priemonės
buvo įgyvendintos.
2004 m. gegužės 7 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu
Spain Pharma
, remdamasi Procedūros reglamento 35 straipsnio 2 dalimi, paprašė leidimo per žodinę proceso dalį vartoti ispanų kalbą. Išklausius
šalis, šis prašymas buvo patenkintas.
2004 m. gegužės 27 d. ir birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais dokumentais
GSK
paprašė, kad, perduodant į bylą įstojusioms šalims jos ir Komisijos atsakymus į Pirmosios instancijos teismo 2004 m. balandžio
16 d. prašymus, nebūtų atskleista tam tikra slapta arba konfidenciali informacija. Šis prašymas buvo patenkintas.
2006 m. kovo 7 d., taikydamas Procedūros reglamento 14 straipsnį ir remdamasis ketvirtosios kolegijos siūlymu, Pirmosios instancijos
teismas, išklausęs šalių nuomonę, nusprendė perduoti bylą ketvirtajai išplėstinei kolegijai.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji kolegija) pradėjo
žodinę proceso dalį.
2006 m. kovo 7 ir 20 d. laiškais Pirmosios instancijos teismas, vadovaudamasis Procedūros reglamento 49 ir 64 straipsniais,
paprašė, kad
GSK
, Komisija ir į bylą įstojusios šalys atsakytų į raštu pateiktus klausimus ir pateiktų dokumentus. Šios proceso organizavimo
priemonės buvo įgyvendintos per nustatytą terminą, išskyrus vieną klausimą, į kurį
GSK
atsakė 2006 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu. Kadangi šalys, kurių posėdyje
buvo paprašyta pareikšti nuominę šiuo klausimu, nepateikė prieštaravimų, šis dokumentas buvo pridėtas prie bylos.
2006 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu
GSK
paprašė, kad, perduodant į bylą įstojusioms šalims jos atsakymus į 2006 m. kovo 7 ir 20 d. Pirmosios instancijos teismo prašymus,
nebūtų atskleista tam tikra slapta ar konfidenciali informacija. Šis prašymas buvo patenkintas.
2006 m. gegužės 16 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu
Aseprofar
, vadovaudamasis Procedūros reglamento 35 straipsnio 2 dalimi, paprašė leidimo per žodinę proceso dalį vartoti ispanų kalbą.
Išklausius šalis, šis prašymas buvo patenkintas.
Buvo išklausytos šalių kalbos ir jų atsakymai į klausimus, kuriuos Pirmosios instancijos teismas pateikė 2006 m. birželio
7 d. posėdyje.

Šalių reikalavimai

GSK
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą;
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį;
–        priteisti iš
GSK
bylinėjimosi išlaidas.

Aseprofar
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
GSK
bylinėjimosi išlaidas, taip pat
Aseprofar
bylinėjimosi išlaidas.

BAI
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
GSK
bylinėjimosi išlaidas, taip pat
BAI
bylinėjimosi išlaidas.

EAEPC
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
GSK
bylinėjimosi išlaidas, taip pat
EAEPC
bylinėjimosi išlaidas.

Spain Pharma
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
GSK
bylinėjimosi išlaidas, taip pat
Spain Pharma
bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdama savo reikalavimus,
GSK
iš esmės nurodo šešis ieškinio pagrindus, kurie gali būti atskirti pagal tai, ar jais siekiama visiškai panaikinti sprendimą,
ar panaikinti jo dalį, jei jis nebus panaikintas visas.
Grįsdama savo pagrindinius reikalavimus dėl sprendimo 1 straipsnio, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimas,
panaikinimo,
GSK
nurodo tris atitinkamus ieškinio pagrindus:
–        nepakankamas motyvavimas,
–        EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimas,
–        piktnaudžiavimas įgaliojimais, subsidiarumo principo pažeidimas ir EB 43 straipsnio pažeidimas.
Grįsdama savo subsidiarius reikalavimus dėl sprendimo 2 straipsnio, kuriuo atmetamas jos prašymas taikyti išimtį pagal EB 81 straipsnio
3 dalį, panaikinimo,
GSK
nurodo tris atitinkamus ieškinio pagrindus:
–        nepakankamas motyvavimas
–        EB 81 straipsnio 3 dalies pažeidimas;,
–        proporcingumo principo pažeidimas.
I –
Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su sprendimo 1 straipsnio panaikinimu
A –
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su nepakankamu motyvavimu
1.     Šalių argumentai

GSK
iš esmės tvirtina, kad sprendimas nepakankamai motyvuotas, nes jame nesiremiama 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimu
Bayer prieš Komisiją
(T‑41/96, Rink. p. II‑3383).
Komisija, kurią palaiko į bylą įstojusios šalys, ginčija šio ieškinio pagrindo pagrįstumą.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
EB 253 straipsnyje, be kita ko, yra nustatyta, kad Komisijos sprendimai turi būti motyvuojami.
Kad Komisijos sprendimas būtų pakankamai motyvuotas, jis turi aiškiai atspindėti aktą priėmusios institucijos motyvus tam,
kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti jo priėmimo priežastis, o teismas – įvertinti šio akto pagrįstumą. Nereikalaujama
tiksliai nurodyti visų atitinkamų teisinių ir faktinių aplinkybių, nes tai, ar akto motyvavimas tenkina EB 253 straipsnio
reikalavimus, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir jo teisinį bei faktinį kontekstą (1957 m. kovo
20 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Geitling prieš Haute autorité
, 2/56, Rink. p. 9, 37 ir 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Regione Autonoma della Sardegna prieš Komisiją
, T‑171/02, Rink. p. II‑0000, 73 punktas).
Taigi būtinybė nurodyti sprendimų motyvus nenustato Komisijai jokios bendros pareigos savo sprendimuose remtis tam tikru konkrečiu
teismo sprendimu.
Šioje byloje
GSK
tvirtina tik tiek, kad sprendimas yra nepakankamai motyvuotas, nes jame nesiremiama tam tikru teismo sprendimu.
Todėl ieškinio pagrindas, susijęs su nepakankamu motyvavimu, nes Komisijos sprendime nesiremiama 47 punkte minėtu sprendimu
Bayer prieš Komisiją
, turi būti atmestas.
Kadangi
GSK
šiuo ieškinio pagrindu iš tikrųjų siekia ginčyti sprendimo turinį, pabrėžtina, jog nagrinėjant, ar Komisijos sprendimas motyvuotas
ir ar motyvuotas pakankamai, yra atliekama esminio procedūrinio reikalavimo, taigi ir šio sprendimo formalaus teisėtumo, kontrolė.
Ją reikia atskirti nuo šio sprendimo motyvų pagrįstumo nagrinėjimo, kuris savo ruožtu priskirtinas teisėtumo iš esmės kontrolei
(1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval
ir
Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 67 punktas ir 2005 m. sausio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Confédération nationale du Crédit mutuel prieš Komisiją
, T‑93/02, Rink. p. II‑93/02, 67 punktas). Todėl šis ieškinio pagrindas susijęs su toliau nagrinėjamu ieškinio pagrindu dėl
EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo.
B –
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu
1.     Pirminės pastabos
EB 81 straipsnio 1 dalies taikymas priklauso nuo to, ar įvykdytos visos skirtingos sąlygos (1966 m. birželio 30 d. Teisingumo
Teismo sprendimas
Société technique minière
, 56/65, Rink. p. 337, 356–360 ir 47 punkte minėto sprendimo
Bayer prieš Komisiją
174 punktas), kurių buvimą turi įrodyti norintis pasinaudoti šia nuostata asmuo (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 78 punktas). Pirma, reikia įrodyti,
kad yra įmonių susitarimas, suderinti veiksmai arba įmonių asociacijos sprendimas; antra, kad šiuo susitarimu, veiksmais ar
sprendimu siekiama pastebimai apriboti konkurenciją, ir, trečia, kad jie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą,
– šiuo reikalavimu siekiama tik apibrėžti Bendrijos teisės taikymo ribas (minėtas sprendimas
Société technique minière
, p. 359; 1993 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją
, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85, Rink. p. I‑1307, 176 punktas; 47 punkte minėto sprendimo
Bayer prieš Komisiją
174 punktas).
Kadangi šioje byloje
GSK
teigia, jog Komisija EB 81 straipsnio 1 dalį pritaikė veiksmams, kurie nėra susitarimas šios nuostatos prasme, t. y. nėra
konkurenciją ribojantis susitarimas, reikia priminti, kad tai, ar įmonių susitarimas yra ir ar jis ribojamojo pobūdžio, yra
skirtingi klausimai ir jie turi būti nagrinėjami atskirai (šiuo klausimu žr. 55 punkte minėtą sprendimą
Société technique minière
, p. 358 ir 359).
Šiuo atžvilgiu teismas, gavęs prašymą panaikinti sprendimą, susijusį su EB 81 straipsnio 1 dalies taikymu, atlieka visapusę
Komisijos tyrimo kontrolę (1985 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Remia ir kt. prieš Komisiją
, 42/84, Rink. p. 2545, 34 punktas ir 47 punkte minėto sprendimo
Bayer prieš Komisiją
62 punktas), nebent šis tyrimas yra susijęs su sudėtingu ekonominiu vertinimu, – tokiu atveju teismas apsiriboja piktnaudžiavimo
įgaliojimais nebuvimo, procedūros ir motyvavimo taisyklių laikymosi, faktinių aplinkybių tikslumo ir akivaizdžių faktinių
aplinkybių vertinimo klaidų nebuvimo tikrinimu (minėto sprendimo
Remia ir kt. prieš Komisiją
34 punktas ir 55 punkte minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
279 punktas).
Be to, ši kontrolė vykdoma tik tų faktinių ir teisinių aplinkybių atžvilgiu, kurios buvo ginčijamo sprendimo priėmimo dieną
(1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, 15/76 ir 16/76, Rink. p. 321, 7 punktas ir 2002 m. vasario 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑395/94, Rink. p. II‑875, 252 punktas), atsižvelgiant į šalims suteiktą galimybę juos papildyti įrodymais, atsiradusiais
po šios dienos, bet parengtais konkrečiai šiam sprendimui ginčyti arba ginti (2005 m. rugsėjo 21 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
EDP prieš Komisiją
, T‑87/05, Rink. p. II‑0000, 158 punktas, šiuo klausimu taip pat žr. 1986 m. spalio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Metro prieš Komisiją
, 75/84, Rink. p. 3021, toliau – sprendimas
Metro II
, 75 ir 78 punktus, minėto sprendimo
Atlantic Container Lines ir kt. prieš Komisiją
254 punktą).
Šioje byloje darytina išvada, jog dėl to, kad faktinių aplinkybių, ypač statistinės informacijos, susijusios su 2001–2005 m.
laikotarpiu, sprendimo priėmimo dieną nebuvo ir kad tą pačią dieną nebuvo įrodymų, specialiai parengtų šiam sprendimui ginčyti
arba ginti tiek, kiek jame daroma išvada dėl pažeidimo buvimo, jų, ypač tyrimų, apskritai atspindinčių lygiagrečios prekybos
vaistais pasekmes Bendrijoje, išskyrus tuos, kurie buvo pateikti administracinės procedūros metu, nagrinėti nereikia.
2.     Dėl įmonių susitarimo buvimo
a)     Sprendimo turinys
Sprendimo 109 konstatuojamojoje dalyje Komisija nustatė, kad Bendrosios pardavimo sąlygos – tai
GW
ir visų jas pasirašiusių didmenininkų susitarimas.
b)     Šalių argumentai

GSK
tvirtina, kad Bendrosios pardavimo sąlygos nėra susitarimas.
Iš tikrųjų
GW
ir Ispanijos didmenininkai, pasirašę Bendrąsias pardavimo sąlygas, neišreiškė nepriklausomos valios, nes Ispanijos sveikatos
draudimo sistemos kompensuojamų vaistų didmeninė kaina jiems yra nustatyta pagal šią sritį reglamentuojančius Ispanijos teisės
aktus.
Be to, jie išreiškė ne suderintą valią apriboti konkurenciją, bet tik suderintą valią pirkti ir parduoti vaistus pagal Bendrąsias
pardavimo sąlygas.
Komisija, kurią palaiko į bylą įstojusios šalys, ginčija šių argumentų pagrįstumą.
c)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Atsižvelgiant į
GSK
argumentus, pirma, reikia išnagrinėti, ar
GW
ir Ispanijos didmenininkai išreiškė valią, nepriklausomą nuo Ispanijos teisės aktų, reglamentuojančių Ispanijos sveikatos
draudimo sistemos kompensuojamų vaistų didmeninę kainą, ir ar Komisija susidūrė būtent su įmonių, o ne valstybės veiksmais.
Antra, prireikus turi būti išnagrinėta, ar
GW
bei didmenininkai išreiškė suderintą valią ir ar Komisija susidūrė būtent su dvišaliais, o ne vienašaliais veiksmais.
Dėl nepriklausomos valios
EB 81 straipsnio 1 dalis taikoma tik antikonkurenciniams veiksmams, kurių įmonės ėmėsi savo iniciatyva (1988 m. rugsėjo 21 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Van Eycke
, 267/86, Rink. p. 4769, 16 punktas; 1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija ir Prancūzija prieš Ladbroke Racing
, C‑359/95 P ir C‑379/95 P, Rink. p. I‑6265, 33 punktas ir 2003 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
CIF
, C‑198/01, Rink. p. I‑8055, 45 punktas).
Kai sprendžiant dėl šios nuostatos taikymo reikia pirmiausia įvertinti galimą valstybės teisės aktų poveikį, turi būti nustatyta,
ar jie palieka konkurencijos, kuriai gali būti trukdoma, kuri gali būti ribojama arba iškraipoma savarankišku įmonių elgesiu,
galimybę (66 punkte minėto sprendimo
Komisija ir Prancūzija prieš Ladbroke Racing
32 ir 35 punktai ir 66 punkte minėto sprendimo
CIF
66 punktas).
Kai tai įvertinus paaiškėja, kad atitinkami teisės aktai verčia įmones elgtis antikonkurenciniu būdu arba panaikina bet kokią
galimybę taip elgtis, EB 81 straipsnio 1 dalis yra netaikytina (66 punkte minėto sprendimo
Komisija ir Prancūzija prieš Ladbroke Racing
33 punktas ir 66 punkte minėto sprendimo
CIF
67 punktas).
Tačiau, kai paaiškėja, kad šie teisės aktai palieka konkurencijos, kuriai gali būti trukdoma, kuri gali būti ribojama arba
iškraipoma savarankišku įmonių elgesiu, galimybę, EB 81 straipsnio 1 dalis yra taikytina (66 punkte minėto sprendimo
Komisija ir Prancūzija prieš Ladbroke Racing
34 punktas, 66 punkte minėto sprendimo
CIF
56 punktas).
Bendrijos teismas siaurinamai vertino galimybę šios nuostatos netaikyti tam tikram elgesiui dėl to, kad taip elgtis verčia
valstybės teisės aktai (66 punkte minėto sprendimo
CIF
67 punktas ir 2000 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali prieš Komisiją
, T‑513/93, Rink. p. II‑1807, 60 punktas).
Taigi reikia nustatyti, ar Ispanijos teisės aktai, kaip teigia
GSK
, įparegoja
GW
sudarant sutartį su Ispanijos didmenininkais nustatyti skirtingas kainas, atsižvelgiant į tai, ar vaistai, kuriuos ji jiems
parduoda, Ispanijos sveikatos draudimo sistemos yra kompensuojami ar nekompensuojami.
Tačiau akivaizdu, kad Ispanijos teisės aktai, kaip matyti iš skaitant kartu, pirma, įstatymo Nr. 25/1990 VIII antraštinės
dalies ir, antra, dekreto Nr. 271/1990 nuostatų, visiškai nenustato Ispanijos sveikatos draudimo sistemos nekompensuojamų
vaistų didmeninių kainų. Be to,
GSK
tiek savo atsiliepimuose, tiek posėdyje pripažino, jog šį konstatavimą, kuris netiesiogiai, bet aiškiai kyla iš to, kad Bendrųjų
pardavimo sąlygų įsigaliojimo dieną galiojusioje įstatymo Nr. 25/1990 redakcijoje neminimi šie produktai, tiesiogiai patvirtina
vėlesni šio įstatymo pakeitimai, kaip matyti iš sprendimo 37 ir 139 konstatuojamųjų dalių.
Taigi net darant prielaidą, kad yra teisingas
GSK
argumentas, jog Ispanijos valdžios institucijos visiškai nepriklausomai nustato šios sistemos kompensuojamų vaistų didmeninę
kainą ir ji
GW
bei Ispanijos didmenininkams yra privaloma, priešingai nei teigia į bylą įstojusios šalys, Ispanijos teisės aktai anaiptol
neįpareigoja elgtis taip, kai sutartimi yra sukuriama skirtingų kainų sistema, pagal kurią Ispanijos didmenininkams, pasirašiusiems
sutartį su
GW
, draudžiama vaistus, kuriuos jie perparduos kitose valstybėse narėse, pirkti šia kaina (4 A kaina) ir jie privalo šiuos produktus
pirkti didesne kaina (4 B kaina).
GSK
, kuriai per posėdį buvo pateikti atitinkami klausimai, turėjo su tuo sutikti.
Todėl negali būti pripažinta, kad atitinkami nacionalinės teisės aktai įpareigojo
GW
sutartyse su Ispanijos didmenininkais skirtingas kainas nustatyti atsižvelgus į tai, ar vaistai, kuriuos ji jiems parduoda,
Ispanijos sveikatos draudimo sistemos yra kompensuojami ar nekompensuojami.
Dėl suderintos valios
EB 81 straipsnio 1 dalis taikoma tik tokiems įmonių veiksmams, kuriems būdingas dvišališkumas arba daugiašališkumas (1999 m.
liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 79 ir 112 punktai) ir kurie gali būti laikomi susitarimais, suderintais veiksmais arba asociacijų
sprendimais.
Tam, kad būtų susitarimas, pakanka, kad bent dvi įmonės išreikštų savo bendrą valią rinkoje elgtis tam tikru būdu (1970 m.
liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
, 41/69, Rink. p. 661, 112 punktas ir 1990 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Sandoz Prodotti Farmaceutici prieš Komisiją
, C‑277/87, Rink. p. I‑45, santrauka, 13 punktas; 47 punkte minėto sprendimo
Bayer prieš Komisiją
67 ir 173 punktai).
Sprendimuose, kuriuos Komisija priima taikydama EB 81 straipsnio 1 dalį, būtinai turi būti įrodyta, kad buvo bendra valia
rinkoje elgtis tam tikru būdu, tačiau priešingai, nei teigia
GSK
, nėra reikalaujama, kad juose būtų įrodyta, jog buvo bendra valia siekti antikonkurencinio tikslo.
Šiuo atveju sprendime daroma išvada, kad
GW
ir Ispanijos didmenininkai, pasirašę Bendrąsias pardavimo sąlygas, išreiškė bendrą valią rinkoje elgtis pagal šių sąlygų
4 straipsnį, t. y. pirkti arba parduoti vieną ar kitą iš šių 82 vaistų, kuriems 4 A kaina arba 4 B kaina taikoma atsižvelgiant
į tai, ar įvykdytos šios nuostatos A punkte nustatytos sąlygos.
Akivaizdu, kad šią išvadą patvirtina bylos medžiaga, iš kurios visų pirma matyti, jog
GW
priėmė Bendrąsias pardavimo sąlygas, kuriose buvo numatyta skirtingų kainų sistema. Vėliau
GW
perdavė šias Bendrąsias pardavimo sąlygas 89 didmenininkams, su kuriais palaikė prekybinius ryšius Ispanijoje. Taip pat jų
paprašė, pabrėždama savo prašymo svarbą, per griežtai nustatytą terminą grąžinti jai pasirašytą egzempliorių, „įrodantį <jų>
sutikimą“. Šios faktinės aplinkybės rodo
GW
valią siekti susitarimo su Ispanijos didmenininkais dėl Bendrųjų pardavimo sąlygų ir jiems pateikti atitinkamą pasiūlymą.
Galiausiai 75 iš 89 didmenininkų, kuriems buvo skirtas šis pasiūlymas, atliko
GW
prašomus veiksmus – pasirašė Bendrąsias pardavimo sąlygas ir per nustatytą terminą jas išsiuntė. Šios faktinės aplinkybės
rodo šių didmenininkų valią sutikti su
GW
pasiūlymu ir taip sudaryti susitarimą su ja, ką, be to, per posėdį pripažino
GSK
.
Nė vienas
GSK
argumentas negali ginčyti šios išvados.
Pirmiausia
GSK
negali kaip argumentu remtis tuo, kad Komisija nepateikė įrodymų dėl to, kad, pirma,
GW
Ispanijos didmenininkams buvo nustatytas formalus eksporto draudimas ir, antra, buvo šių didmenininkų elgesys, išreiškiantis
tylų sutikimą su šiuo draudimu.
Iš esmės Komisija savo sprendimuose, susijusiuose su konkurencijos normų taikymu, nustatytus pažeidimus turi įrodyti pateikdama
tikslius ir neprieštaringus įrodymus, įtikinamai įrodančius šiuos pažeidimus sudarančių faktinių aplinkybių buvimą (1984 m.
kovo 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
CRAM ir Rheinzink prieš Komisiją
, 29/83 ir 30/83, Rink. p. 1679, 20 punktas ir 2004 m. sausio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
BAI ir Komisija prieš Bayer
, C‑2/01 P ir C‑3/01 P, Rink. p. I‑23, 62 punktas).
Tai gali būti tiesioginiai įrodymai, pavyzdžiui, rašytiniai (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 862 punktas ir apeliacinėje instancijoje – 55 punkte minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
237 punktas), arba, jei tokių nėra, netiesioginiai įrodymai, kuriuos rodo, pavyzdžiui, tam tikras elgesys (47 punkte minėto
sprendimo
Bayer prieš Komisiją
73 punktas ir apeliacinėje instancijoje – 82 punkte minėto sprendimo
BAI ir Komisija prieš Bayer
100 punktas).
Šioje byloje anksčiau buvo pabrėžta, jog Komisija rėmėsi susirašinėjimu, neabejotinai patvirtinančiu, kad
GW
pasiūlė Ispanijos didmenininkams rinkoje elgtis tokiu būdu, koks buvo įtvirtintas Bendrosiose pardavimo sąlygose, ir kad
dauguma jų su tuo sutiko. Taigi Komisijai nereikėjo, kaip ji dar kartą pabrėžė posėdyje, ieškoti kitų įrodymų, pavyzdžiui,
susijusių su
GW
ir didmenininkų atitinkamu elgesiu.
Taip pat
GSK
iš esmės nepagrįstai teigia, kad didmenininkai, į kuriuos
GW
kreipėsi, galiausiai jai nepritarė.
Iš tikrųjų, jei, kaip šiuo atveju, Komisija pateikė susitarimo buvimo įrodymą, jame dalyvavusi įmonė turi pateikti įrodymą,
kad ji nuo šio susitarimo atsiribojo, ir šis įrodymas turi patvirtinti aiškiai išreikštą bei kitoms dalyvaujančioms įmonėms
praneštą valią atsiriboti (šiuo klausimu žr. 82 punkte minėto sprendimo
BAI ir Komisija prieš Bayer
63 punktą, 55 punkte minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
81–84 punktus ir 2003 m. gruodžio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Adriatica di Navigazione prieš Komisiją
, T‑61/99, Rink. p. II‑5349, 135–138 punktus).
Šiuo atveju, nors tiesa, kad kai kurie Ispanijos didmenininkai, pasirašę Bendrąsias pardavimo sąlygas, suabejojo jų teisėtumu,
kaip matyti iš sprendimo 12 konstatuojamosios dalies, tačiau iš bylos medžiagos nematyti, kad būtų nuo jų atsiriboję taip,
kaip nustatyta teismų praktikoje. Taip pat tiesa, kad kai kurie iš jų iš
GW
4 A kaina nupirktus vaistus eksportavo. Tačiau iš bylos medžiagos taip pat matyti, kad jie galiausiai sutiko su
GSK
prašymu apmokėti sąskaitas, susijusias su šios kainos ir 4 B kainos skirtumu. Kad ir kaip būtų, šios faktinės aplinkybės
yra susijusios tik su kai kuriais didmenininkais, todėl jomis remiantis negalima nustatyti, kad visi atsiribojo nuo anksčiau
su
GW
sudaryto susitarimo.
Be to, tiesa, kad trys profesiniai susivienijimai –
Aseprofar
,
Asociación de empresarios de cooperativas farmacéuticas
ir
Fedifar
– Komisijai ir
Servicio de defensa de competencia
(Konkurencijos tarnyba) padavė skundus, kaip matyti iš sprendimo 3 konstatuojamosios dalies, ir kad tam tikri didmenininkai,
pasirašę Bendrąsias pardavimo sąlygas, yra šių susivienijimų tiesioginiai (pirmų dviejų) ir netiesioginiai (trečiosios) nariai.
Tačiau vien aplinkybės, kad profesiniai susivienijimai, vienijantys, be kitų narių, tam tikrus asmenis, pasirašiusius Bendrąsias
pardavimo sąlygas, pateikė tokius skundus, nepakanka tam, kad būtų įrodyta, jog visi didmenininkai iš tikrųjų nenorėjo ar
nuo skundų pateikimo dienos nebenorėjo susitarti su
GW
.
Todėl negali būti pripažinta, kad
GW
ir Bendrąsias pardavimo sąlygas pasirašę didmenininkai neišreiškė suderintos valios.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad
GSK
argumentai neįrodo, jog Komisija klaidingai nusprendė, kad susitarimas buvo.
3.     Dėl konkurencijos ribojimo buvimo
a)     Sprendimo turinys
Sprendimo 116–143 ir 189 konstatuojamosiose dalyse Komisija pripažino, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio tiek tikslas,
tiek poveikis buvo konkurencijos ribojimas.
Pirma, nagrinėdama šios nuostatos tikslą, Komisija sprendimo 116 konstatuojamojoje dalyje iš pradžių pabrėžė, kad šia nuostata
buvo siekiama apriboti
GW
parduodamų vaistų lygiagrečią prekybą tarp Ispanijos ir kitų valstybių narių. Sprendimo 117 konstatuojamojoje dalyje ji taip
pat nustatė, kad, palyginus 4 A kainą, taikomą vaistams, kuriuos yra numatoma perparduoti Ispanijoje ir kurie Ispanijoje yra
kompensuojami, ir 4 B kainą, taikomą vaistams, kuriuos numatoma perparduoti kitose valstybėse narėse arba kurie šiose valstybėse
narėse yra kompensuojami, matyti, kad, atsižvelgiant į konkretų atvejį, taikant šią nuostatą lygiagreti prekyba būtų panaikinta
arba ribojama.
Toliau sprendimo 117–119 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio poveikis
daugeliu atvejų buvo lygiavertis eksporto draudimui, kitais atvejais juo lygiagrečiai prekybai buvo trukdoma beveik taip pat,
kaip tai darytų dvigubų kainų sistema. Sprendimo 120–123 konstatuojamosiose dalyse ji taip pat nusprendė, kad tokio vertinimo
negali pakeisti tai, kad Ispanijoje yra priimti teisės aktai, reglamentuojantys Ispanijos sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų
vaistų didmeninių kainų nustatymo taisykles.
Galiausiai sprendimo 124 ir 125 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos
teismas eksportą draudžiančius susitarimus, dvigubų kainų sistemas arba kitus lygiagrečios prekybos apribojimus visada vertindavo
kaip susitarimus, kurių tikslas – konkurencijos ribojimas, todėl Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio tikslu laikytinas
konkurencijos ribojimas.
Antra, nagrinėdama Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio poveikį, sprendimo 126 konstatuojamojoje dalyje Komisija iš pradžių
nusprendė, kad eksporto atveju taikant didesnę didmeninę kainą, prie kurios prisidėdavo su šiuo pardavimu susijusios sandorio
sąnaudos (vežimas, nauja pakuotė ir kt.), buvo siekiama apriboti lygiagrečią prekybą, kuri būtų galima, jei nebūtų tokios
kainos.
Toliau sprendimo 127–135 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad šia nuostata nebuvo vien neutralizuojamas konkurencijos
iškraipymas Ispanijos Karalystėje ir ypatingas teisinis kontekstas negali jos pateisinti.
Be to, sprendimo 136–140 konstatuojamosiose dalyse Komisija pripažino, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnyje įtvirtintų
skirtingų kainų poveikis pasireiškė, viena vertus, lygiagrečios prekybos kilmės valstybės narėje veikiančių didmenininkų veiksmų
laisvės ribojimu ir, kita vertus, konkurencijos tarp šių didmenininkų ir platintojų, veikiančių šios lygiagrečios prekybos
paskirties valstybės narėje, ribojimu.
Galiausiai sprendimo 141–143 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kokia apimtimi valiutų kursų svyravimai 1996–1998 m.
prisidėjo prie lygiagrečios prekybos vaistais, ypač tarp Ispanijos ir Jungtinės Karalystės.
b)     Šalių argumentai

GSK
iš esmės tvirtina, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis nėra konkurencijos ribojimas.
Pirma, ji teigia, kad nacionalinių sveikatos draudimo sistemų kompensuojamų vaistų srityje konkurencija savaime yra iškraipyta
ir kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu siekiama tik neutralizuoti šią padėtį, susidariusią, pirma, dėl nacionalinių
teisės aktų, reglamentuojančių minėtų vaistų kainas, ir, antra, dėl to, kad nėra juos suderinančių Bendrijos teisės aktų.
Antra,
GSK
nurodo, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio tikslas nėra konkurencijos ribojimas ir kad Komisija neįrodė, jog, atsižvelgiant
į nagrinėjamos rinkos ypatumus ir į bendresnį šios nuostatos teisinį ir ekonominį kontekstą, jis daro tokį poveikį.
Komisija, kurią palaiko į bylą įstojusios šalys, ginčija šių argumentų pagrįstumą. Ji mano teisingai nustačiusi, kad Bendrųjų
pardavimo sąlygų 4 straipsnio, kuris galėjo panaikinti lygiagrečią prekybą arba jai trukdyti, tikslas ir poveikis buvo konkurencijos
ribojimas.
c)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas

GSK
neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija rėmėsi taikydama EB 81 straipsnio 1 dalį, tikslumo, bet ginčija šios institucijos
atliktą jų vertinimą. Visi jos argumentai iš esmės susiję su išvadomis, kurios, nagrinėjant konkurencijos ribojimo buvimą,
turėtų būti padarytos atsižvelgiant į teisinį ir ekonominį kontekstą vaistų srityje. Konkrečiai kalbant, šie argumentai susiję,
pirma, su konkurencijos būkle iki Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio priėmimo ir, antra, su šiuo straipsniu sietinu konkurencijos
ribojimu.
Dėl konkurencijos būklės iki Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio priėmimo
Kaip teisingai tvirtina
GSK
, nacionalinės sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų sričiai būdinga tai, kad daugelyje valstybių narių ją reglamentuoja
teisės aktai, apimantys daugiau nei paprastą ekonominės veiklos priežiūrą, ypač kainų atžvilgiu (1983 m. lapkričio 29 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Roussel ir kt.
181/82, Rink. p. 3849, 8 punktas). Dėl šių skirtingų nacionalinių teisės aktų koegzistavimo gali būti iškraipyta konkurencija
(1996 m. gruodžio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Merck ir Beecham
, C‑267/95 ir C‑268/95, Rink. p. I‑6285, 47 punktas). Be to, jais siekiama įtvirtinti tam tikrą nacionalinių rinkų uždarumą
šioje srityje (pagal analogiją žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją,
40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73. Rink. p. 1663, 24 punktą).
Tačiau pagal 67–70 punktuose minėtą teismų praktiką EB 81 straipsnio 1 dalis yra netaikytina tik tuo atveju, jei srityje,
kurioje sudarytas susitarimas, yra taikomi teisės aktai, panaikinantys konkurencijos, kuriai šiuo susitarimu gali būti trukdoma,
kuri juo gali būti ribojama arba iškraipoma, galimybę.
Tačiau, kaip savo pareiškimuose ir posėdyje pabrėžė
GSK
, šiuo atveju tarp vaistų gamintojų esanti konkurencija iš esmės yra susijusi ne su kaina, o su kitais parametrais, ypač inovacija
(104 punkte minėto sprendimo
Roussel
9 punktas).
Be to, tarp gamintojo ir jo platintojų arba tarp lygiagrečia prekyba užsiimančių prekybininkų ir nacionalinių platintojų gali
egzistuoti konkurencija, pagrįsta būtent dideliais kainų skirtumais, prie kurių prisideda atitinkami nacionaliniai teisės
aktai, ir, kaip savo pareiškimuose taip pat pabrėžė
GSK
, tuo atveju, kai vaistai yra saugomi patento, suteikiančio jo turėtojui laikinąjį monopolį, iki šio patento galiojimo pabaigos
tai vienintelė tarp jų įmanoma kainų konkurencijos forma.
Todėl, kadangi
GSK
apibūdintas teisinis kontekstas gali riboti konkurenciją, bet negali jos panaikinti, EB 81 straipsnio 1 dalis išlieka taikytina.
Dėl konkurencijos ribojimo, sietino su Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu
Kadangi
GSK
tvirtina, jog Komisija, nagrinėdama konkurencijos ribojimo buvimą, tinkamai neatsižvelgė į atitinkamą teisinį ir ekonominį
kontekstą, iš karto pabrėžtina, kad konkurencija pagal EB 3 straipsnio 1 dalies g punktą ir 81 straipsnį – veiksminga konkurencija,
t. y. toks konkurencijos lygis, kuris būtinas Sutarties tikslams pasiekti. Jos intensyvumas gali skirtis, atsižvelgiant į
atitinkamą produktą ir atitinkamą rinkos struktūrą. Be to, jos parametrai gali būti skirtingos svarbos, nes kainų konkurencija
nėra nei vienintelė veiksminga, nei tokia konkurencijos forma, kuriai visais atvejais turi būti teikiama absoliuti pirmenybė
(1977 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Metro prieš Komisiją
, 26/76, Rink. p. 1875, toliau – sprendimas
Metro I
, 20 ir 21 punktai, ir 66 punkte minėto sprendimo
CIF
68 punktas).
Todėl, apibūdinant konkurencijos ribojimą EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, reikia atsižvelgti į esamas aplinkybes ir atitinkamai
į teisinį ir ekonominį susitarimo, kuriuo esą ribojama konkurencija, kontekstą. Tai būtina nagrinėjant tiek susitarimo tikslą,
tiek jo poveikį (55 punkte minėtas sprendimas
Société technique minière
, p. 359 ir 360; 1966 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 497, ir 1995 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Oude Luttikhuis ir kt.
, C‑399/93, Rink. p. I‑4515, 20 punktas).
Jei nagrinėjant susitarimo nuostatas jų teisiniame ir ekonominiame kontekste matyti konkurencijos iškraipymas, gali būti daroma
prielaida, kad šio susitarimo tikslas yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas (žr. 55 punkte minėtą sprendimą
Société technique minière
, p. 359 ir 362, ir 110 punkte minėtą sprendimą
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, p. 497), todėl jo poveikio nagrinėti nebūtina (110 punkte minėtas sprendimas
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, p. 496 ir 75 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Anic Participazioni
99 punktas).
Priešingai, jei taip nėra, būtina išnagrinėti šio susitarimo poveikį ir pateikti pakankamai teisinių įrodymų, kad jis trukdo,
riboja ar iškraipo konkurenciją faktiškai arba potencialiai (55 punkte minėtas sprendimas
Société technique minière
, p. 359, 360 ir 362, ir 1998 m. gegužės 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Deere prieš Komisiją
, C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 75 ir 77 punktai).
Šioje byloje reikia vieną po kito išnagrinėti
GSK
argumentus dėl Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio tikslo ir poveikio.
–       Dėl antikonkurencinio tikslo buvimo

GSK
neginčija, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis atsirado siekiant apriboti lygiagrečią 82
GW
parduodamų vaistų prekybą tarp Ispanijos ir kitų valstybių narių, ypač Jungtinės Karalystės.
Iš teismų praktikos matyti, kad susitarimai, kuriais galiausiai siekiama uždrausti lygiagrečią prekybą, iš esmės turi būti
laikomi susitarimais, kurių tikslas yra konkurencijos trukdymas (110 punkte minėtas sprendimas
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, p. 496–498; 1978 m. vasario 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Miller International prieš Komisiją
, 19/77, Rink. p. 131, 7 ir 18 punktai; 1979 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
BMW Belgium prieš Komisiją
, 32/78, 36/78 ir 82/78, Rink. p. 2435, 20–28 ir 31 punktai, ir 76 punkte minėto sprendimo
Sandoz Prodotti Farmaceutici prieš Komisiją
16 punktas).
Iš jos taip pat matyti, kad susitarimai, kuriais aiškiai siekiama nustatyti nepalankias sąlygas lygiagrečiai prekybai, iš
esmės turi būti laikomi susitarimais, kurių tikslas yra konkurencijos ribojimas (1983 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
IAZ ir kt. prieš Komisiją
, 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 23–25 punktai ir 2006 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
General Motors prieš Komisiją
, C‑551/03 P, Rink. p. I‑0000, 67 ir 68 punktai).
Tačiau
GSK
teisingai tvirtina, kad, atsižvelgdama į teisinį ir ekonominį kontekstą, Komisija negalėjo remtis tik ta aplinkybe, kad Bendrųjų
pardavimo sąlygų 4 straipsnis įtvirtino skirtingų kainų sistemą, kuria siekiama apriboti lygiagrečią prekybą, nuspręsdama,
kad šios nuostatos tikslas yra konkurencijos ribojimas.
Iš esmės EB 81 straipsnio 1 dalies, kuri yra svarbiausia Komisijai patikėtoms užduotims vykdyti ir ypač bendrosios rinkos
veikimui būtina nuostata (1999 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Eco Swiss
, C‑126/97, Rink. p. I‑3055, 36 punktas ir 2001 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Courage ir Crehan
, C‑453/99, Rink. p. I‑6297, 20 punktas), tikslas, kad konkurenciją tarpusavyje ir su trečiaisiais asmenimis ribojančios įmonės
nemažintų atitinkamų produktų galutinių vartotojų gerovės (2006 m. birželio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Österreichische Postsparkasse ir Bank für Arbeit und Wirtschaft prieš Komisiją
, T‑213/01 ir T‑214/01, Rink. p. II‑0000, 115 punktas, taip pat šiuo klausimu žr. 110 punkte minėtą sprendimą
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, p. 493, ir 1978 m. birželio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Tepea prieš Komisiją
, 28/77, Rink. p. 1391, 56 punktą). Be to, posėdyje Komisija ne kartą pabrėžė, kad šiuo atveju ji vykdė savo nagrinėjimą šia
kryptimi, pirma, nuspręsdama, kad Bendrosios pardavimo sąlygos akivaizdžiai ribojo vartotojų gerovę, antra, iškeldama klausimą,
ar šį ribojimą pateisintų vartotojams naudingas didesnis veiksmingumas.
Todėl EB 81 straipsnio 1 dalies taikymas šiuo atveju negali priklausyti tik nuo to, kad nagrinėjamu susitarimu siekiama apriboti
lygiagrečią vaistų prekybą arba suskaidyti bendrąją rinką, – šie dalykai leidžia daryti išvadą, kad jis veikia valstybių narių
tarpusavio prekybą, – taip pat reikia išnagrinėti, ar jo tikslas arba poveikis yra galutiniam vartotojui nepalankus konkurencijos
atitinkamoje rinkoje trukdymas, ribojimas arba iškraipymas. Kaip matyti iš 111 ir 112 punktuose minėtos teismų praktikos,
šis nagrinėjimas gali būti sutrumpintas, jei iš pačių susitarimo nuostatų matyti, kad konkurencijos iškraipymas yra, kaip
posėdyje pabrėžė Komisija, tačiau priešingu atveju jis turi būti visas, atsižvelgiant į tai, kas būtina pagal bylos aplinkybes
(55 punkte minėtas sprendimas
Société technique minière
, p. 358–361, 110 punkte minėtas sprendimas
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, p. 495–498).
Pirmiausia 110 punkte minėtame sprendime
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, kurio pagrindu susiformavo 115 ir 116 punktuose minėta teismų praktika, Teisingumo Teismas, priešingai nei savo atsiliepimuose
teigia Komisija, nenusprendė, kad susitarimas, kuriuo siekiama apriboti lygiagrečią prekybą, savaime, t. y. jo nenagrinėjant
konkurencijos požiūriu, turi būti laikomas susitarimu, kurio tikslas yra konkurencijos ribojimas. Priešingai, Teisingumo Teismas
iš pradžių tik pripažino, kad susitarimas tarp gamintojo ir platintojo, skirtas nacionaliniam susiskirstymui valstybių narių
tarpusavio prekyboje atkurti, gali prieštarauti esminiams Bendrijos tikslams (p. 494), ir todėl atmetė ieškinio pagrindą,
susijusį su EB 81 straipsnio 1 dalies netaikymu vertikaliems susitarimams (p. 492–494). Toliau jis ėmėsi su konkurencija susijusio
sutrumpinto, bet veiksmingo nagrinėjimo, kurį atlikdamas jis, be kita ko, pabrėžė, kad, siekiant taikyti veiksmingos konkurencijos
neveikiamas kainas, nagrinėjamu susitarimu buvo norima panaikinti bet kokią konkurencijos didmeninės prekybos lygmeniu galimybę,
ir todėl atmetė ieškinio pagrindą, susijusį su konkurencijos ribojimo nebuvimu (p. 496–498).
Nors po šio sprendimo priėmimo yra pripažįstama, kad lygiagreti prekyba tam tikru požiūriu yra saugoma, tačiau ne pati savaime,
o kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, kaip veiksnys, kuris, viena vertus, skatina prekybos plėtrą ir, kita vertus, stiprina
konkurenciją (1992 m. sausio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
X
, C‑373/90, Rink. p. I‑131, 12 punktas), t. y., vertinant antruoju aspektu, kaip veiksnys, kuris aprūpinimo arba kainų atžvilgiu
galutiniams vartotojams suteikia veiksmingos konkurencijos privalumų (118 punkte minėto sprendimo
Tepea prieš Komisiją
43 ir 56 punktai). Taigi, nors yra pripažįstama, kad susitarimas, kuriuo siekiama apriboti lygiagrečią prekybą, turi būti
iš esmės laikomas susitarimu, kurio tikslas yra konkurencijos ribojimas, tačiau tiek, kiek galima daryti prielaidą, kad jis
atima iš galutinių vartotojų šiuos privalumus.
Tačiau, atsižvelgiant į
GSK
Bendrųjų pardavimo sąlygų teisinį ir ekonominį kontekstą, negali būti preziumuojama, kad šios sąlygos atima iš galutinių
vartotojų tokius privalumus. Iš esmės didmenininkai, kurių užduotis, kaip nusprendė Teisingumo Teismas, yra užtikrinti mažmeninės
prekybos aprūpinimą pasinaudojant konkurencija tarp gamintojų (109 punkte minėto sprendimo
Metro I
40 punktas), yra ūkio subjektai, veikiantys tarpinėje vertybių grandinės stadijoje ir galintys patys pasinaudoti nauda, kurią
lygiagreti prekyba gali suteikti kainų atžvilgiu, tokiu atveju galutiniai vartotojai šios naudos negaus.
Šis kontekstas yra apibūdinamas sprendimo I skyriuje, skirtame faktinėms aplinkybėms, ir konkrečiai F poskyryje, pavadintame
„Lygiagreti prekyba farmacijos produktais Bendrijoje: nacionalinių teisės aktų ir valiutų kursų įtaka“, ir G poskyryje, pavadintame
„Lygiagreti prekyba
GW
produktais Bendrijoje: poveikis
GW
pardavimo sąlygoms“.
Perskaičius šį apibūdinimą matyti, kad pagrindiniai teisinio ir ekonominio konteksto požymiai, kuriems savo pareiškimuose
ir posėdyje pritarė
GSK
, yra šie.
Pirma, pagal sprendimo 31, 36 ir 50 konstatuojamąsias dalis nacionalinių sveikatos draudimo sistemų kompensuojamų vaistų kaina
nesusiformuoja vykstant konkurencijos procesui visoje Bendrijoje – daugelyje valstybių narių ji yra tiesiogiai nustatoma per
administracinę procedūrą arba yra netiesiogiai kontroliuojama kitose valstybėse narėse.
Antra, pagal sprendimo 31 konstatuojamąją dalį šioje srityje taikytini nacionaliniai teisės aktai šiuo metu yra mažai suderinti.
Iš tikrųjų Direktyva 89/105 tik įtvirtinama, kad, nacionaliniuose teisės aktuose numačius nustatyti šių vaistų kainą, tai
turi būti atliekama taikant skaidrią procedūrą ir grindžiama objektyviais ir patikrinamais kriterijais. Kitiems dalykams pagal
sprendimo 50 konstatuojamąją dalį nacionaliniuose teisės aktuose gali būti nustatyti įvairūs kriterijai, atsižvelgiant į atitinkamos
valstybės narės politiką visuomenės sveikatos srityje ir nacionalinės sveikatos draudimo sistemos finansavimą, tai nurodoma
ir Direktyvoje 89/105. Taip, be kita ko, yra Ispanijoje, kur teisės aktai, kaip teigiama sprendimo 37 ir 38 konstatuojamosiose
dalyse, numato tiesiogiai nustatyti didžiausią didmeninę kainą ir netiesiogiai – didžiausią mažmeninę kainą. Jungtinės Karalystės
teisės aktai įtvirtina ne kainų nustatymą, bet, kaip teigiama sprendimo 44–46 konstatuojamosiose dalyse, farmacijos bendrovių
pelno kontrolę.
Trečia, pagal sprendimo 29–31 ir 34 konstatuojamąsias dalis šioje srityje taikytinų nacionalinių nuostatų skirtumai – tai
struktūrinė priežastis, dėl kurios tarp valstybių narių yra didelis kainų skirtumas.
Ketvirta, pagal sprendimo 30, 32 ir 53 konstatuojamąsias dalis valiutų kursų svyravimai yra viena konjunktūrinių priežasčių,
dėl kurių egzistuoja šie kainų skirtumai. Šis reiškinys, 1998 m. kovo 6 d., kai
GSK
pranešė Komisijai apie Bendrąsias pardavimo sąlygas, buvęs potencialiai susijęs su visomis valstybėmis narėmis, 2001 m. gegužės
8 d., kai Komisija priėmė sprendimą, liko susijęs su Jungtine Karalyste, Danija ir Švedija, kaip matyti iš sprendimo 53 konstatuojamosios
dalies.
Penkta, pagal sprendimo 29 konstatuojamąją dalį patys kainų skirtumai yra lygiagrečios prekybos vaistais Bendrijoje priežastis.
Kaip pabrėžiama sprendimo 33 ir 34 konstatuojamosiose dalyse, pagrindinės šios lygiagrečios prekybos paskirties valstybės
narės yra Danija, Nyderlandai ir Jungtinė Karalystė.
Šešta, tam tikros valstybės narės priėmė teisės normas, kurios, nepaisant to, ar jų tikslas yra lygiagrečios prekybos skatinimas,
– Komisija tai nurodo sprendimo 31, 33, 34, 36 ir 52 konstatuojamosiose dalyse, o
GSK
tai ginčija, – gali turėti tokį poveikį. Toks, be kita ko, yra Jungtinės Karalystės atvejis, kai, kaip nurodyta sprendimo
49 konstatuojamojoje dalyje,
National Health Service
automatiškai sumoka vaistininkams sumą, lygią kainai, kuria gamintojas parduoda savo vaistus Jungtinės Karalystės rinkoje,
atėmus nustatytus 4–5 % tariamai atitinkančias farmacininkų lėšas, sutaupytas kitur mažesne kaina perkant vaistus.
Septinta, kaip matyti iš sprendimo 31 ir 51 konstatuojamųjų dalių, pacientas paprastai sumoka tik tam tikrą dalį, nors skirtingose
valstybėse narėse ir nevienodą, jo vartojamų nacionalinės sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų kainos. Pagrindinę
kainos dalį sumoka nacionalinė sveikatos draudimo sistema. Taip, be kita ko, yra Jungtinėje Karalystėje, kur, kaip teigiama
sprendimo 48 konstatuojamojoje dalyje, pacientas moka 6 svarus sterlingų (GBP) už vaistą, nebent jis priklauso asmenų, atleistų
nuo tokio mokėjimo, kategorijai.
Nagrinėdama Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio tikslą, Komisija remiasi kai kuriais šio apibūdinimo požymiais. Pavyzdžiui,
jais remiasi sprendimo 117 konstatuojamojoje dalyje, kad įrodytų šios nuostatos poveikį lygiagrečiai prekybai, kuris nėra
ginčijamas. Taip pat sprendimo 121 konstatuojamojoje dalyje, kad paaiškintų, jog, priešingai nei teigia
GSK
, farmacijos bendrovės Ispanijoje, vykstant didmeninės vaistų kainos nustatymo procedūrai, turi galimybę derėtis.
Tačiau Komisija visiškai netyrė specifinių ir esminių sektoriaus požymių, susijusių su tuo, kad atitinkamų produktų kainos,
kurias kontroliuoja valstybės narės, tiesiogiai arba netiesiogiai nustatydamos, jų manymu, tinkamą šių kainų lygmenį, Bendrijoje
nusistovi struktūriškai skirtingais lygmenimis ir kad, šiaip ar taip, jos yra beveik nepriklausomos nuo laisvos pasiūlos ir
paklausos sąveikos, skirtingai nei kitų vartojimo prekių, tokių kaip Komisijos atsiliepimuose ir posėdyje minėtų sporto prekių
ar motociklų, kainos.
Ši aplinkybė neleidžia daryti prielaidos, kad lygiagreti prekyba turi įtakos kainoms, taikomoms nacionalinių sveikatos draudimo
sistemų kompensuojamų vaistų galutiniams vartotojams, ir todėl suteikia jiems pastebimos naudos, kaip būtų tuo atveju, jei
šios kainos būtų nustatytos dėl paklausos ir pasiūlos sąveikos.
Galiausiai pati Komisija sutinka, kad lygiagrečios prekybos įtaka galutinių vartotojų gerovei iš pirmo žvilgsnio yra dviprasmiška,
1999 m. lapkričio 25 d. Komisijos komunikate KOM(1998) 588 galutinis, susijusiame su bendrąja farmacijos produktų rinka, kuris
minimas sprendimo 161 konstatuojamojoje dalyje ir kurį savo atsiliepimuose bei atsakymuose į rašytinius Pirmosios instancijos
teismo klausimus nurodė bylos šalys, nurodydama, kad jei tik lygiagreti prekyba negali dinamiškai veikti kainų, ji yra neveiksminga,
nes didžioji dalis finansinės naudos, nors ir ne visa, atitenka daugiau tam, kuris užsiima lygiagrečia prekyba, o ne sveikatos
priežiūros sistemai arba pacientui (p. 6).
Todėl negalima daryti išvados, kad vien iš Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio, kuriuo, pasak
GSK
, siekiama užtikrinti, kad Ispanijos Karalystės nustatytos kainos būtų iš tikrųjų taikomos tik tiems vaistams, kuriems jos
yra numatytos pagal įstatymą, nagrinėjimo matyti, jog savaime yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas.
Joks iš Komisijos ir į bylą įstojusių šalių argumentų negalėtų paneigti šios išvados.
Pirmiausia Komisija negalėjo, kaip padarė sprendimo 118 ir 119 konstatuojamosiose dalyse ir savo pareiškimuose, tik palyginti
Bendrųjų pardavimo taisyklių 4 straipsnio su susitarimais, kuriuos ji nagrinėjo savo ankstesniuose sprendimuose ir nuspręsti,
kad jis yra panašus į šiuos susitarimus arba gali būti jiems prilyginamas. Iš esmės taip galiausiai yra atsiribojama nuo šiame
sprendime apibūdinto teisinio ir ekonominio konteksto, kurio nebuvo Komisijos sprendimuose, susijusiuose su EB 81 straipsnio
1 dalies taikymu, kuriais ji rėmėsi.
Be to, Komisija 120–123 konstatuojamosiose dalyse ir savo pareiškimuose nepagrįstai tvirtina, kad Ispanijos teisės aktai,
susiję su didmeninės vaistų kainos nustatymu, iš esmės nėra lemiamas veiksnys, atsižvelgiant į galimybę derėtis, kurią jie
palieka farmacijos bendrovėms. Taip pat ji savo pareiškimuose nepagrįstai nurodo, kad skirtingų nacionalinių teisės aktų koegzistavimas
taip pat nėra lemiamas veiksnys, atsižvelgiant į teismų praktiką (115 punkte minėto sprendimo
BMW Belgium prieš Komisiją
5 punktas ir 1999 m. gegužės 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑175/95, Rink. p. II‑1581, 121–123 ir 136 punktai).
Iš esmės net darant prielaidą, kad Ispanijos teisės aktai palieka farmacijos bendrovėms teisę derėtis, kaip dar kartą posėdyje
pabrėžė Komisija ir į bylą įstojusios šalys, tai nereiškia, kad šie teisės aktai ir jų koegzistavimas su kitų valstybių teisės
aktais neturi didelės įtakos esminiam konkurencijos veikimo parametrui (pagal analogiją žr. 56 punkte minėto sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
17 ir 71 punktus) – nagrinėjant konkurenciją nuo šios aplinkybės negalima atsiriboti.
Taigi negalimas joks Komisijos nurodytų bylų, kurios, kaip posėdyje pabrėžė pati institucija, buvo susijusios su vienoje valstybėje
narėje galiojusių naujų automobilių (115 punkte minėto sprendimo
BMW Belgium prieš Komisiją
5 punktas) arba automobilių perdažymo priemonių (139 punkte minėto sprendimo
BASF prieš Komisiją
123 punktas) kainų užšaldymu, palyginimas su šia byla, kuriai būdinga tai, kad nagrinėjamų produktų galutinę kainą nustato
valstybės narės, šios kainos dėl struktūrinių priežasčių neveikia pasiūlos ir paklausos sąveika ir visose Bendrijos valstybėse
narėse ji nustatoma struktūriškai skirtingu lygmeniu, nors tam tikra apimtimi konkurencija yra išlikusi ir gali reikštis per
lygiagrečią prekybą.
Galiausiai iš 116 punkte minėto sprendimo
General Motors prieš Komisiją
75 punkto, kurį savo atsakymuose į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus ir posėdyje nurodė Komisija, negalima
daryti išvados, kad reikėtų visiškai atsiriboti nuo 141 punkte minėtų faktinių aplinkybių.
Iš tikrųjų iš sprendimo
General Motors prieš Komisiją
75 punkto matyti, jog mokestinio suderinimo nebuvimas netrukdo daryti išvados, kad susitarimo, skirto lygiagrečiai variklinių
transporto priemonių prekybai apriboti, tikslas yra konkurencijos ribojimas, nors, kaip posėdyje pabrėžė Komisija, tokio suderinimo
nebuvimas turi įtakos konkurencijai šioje srityje. Priešingai, iš jo visiškai nematyti, kad šioje byloje nagrinėjami teisės
aktai neturi reikšmės atliekant konkurencijos nagrinėjimą, nors iš tikrųjų jų tikslas yra apsaugoti nacionalinių sveikatos
draudimo sistemų kompensuojamų vaistų kainų nustatymą nuo konkurencijos veikimo.
Kita vertus, į bylą įstojusios šalys negali, kaip tai padarė posėdyje, veiksmingai remtis tuo, kad iš tikrųjų atitinkamais
nacionaliniais teisės aktais nėra siekiama apsaugoti šių vaistų kainos nustatymo nuo pasiūlos ir paklausos sąveikos įtakos,
bet norima sušvelninti konkurencijos nebuvimą, atsiradusį dėl farmacijos bendrovių svarbos rinkoje, ir užtikrinti teisingas
kainas.
Iš esmės Bendrijos teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl prašymo panaikinti Komisijos sprendimą, susijusį su konkurencijos normų
taikymu, pagal EB 230 straipsnį prižiūri šio sprendimo teisėtumą. Tačiau į bylą įstojusių šalių argumentai grindžiami faktinėmis
aplinkybėmis, kurių Komisija sprendime neminėjo ir juo labiau nenagrinėjo. Pirmosios instancijos teismas neturi pakeisti Komisijos
ir imtis jų nagrinėti savo iniciatyva.
Be to, šiuos argumentus reikia palyginti su
GSK
argumentais, kad nacionaliniais teisės aktais patentų srityje siekiama leisti farmacijos bendrovėms susigrąžinti vaistų mokslinių
tyrimų ir technologijų plėtros sąnaudas, suteikiant joms laikiną monopolį, kuriam pasibaigus generinių vaistų gamintojai atnaujina
kainų konkurenciją, todėl lygiagrečia prekyba besiverčiantys prekybininkai, patentų galiojimo metu veikiantys rinkoje, sukuria
dirbtinę konkurenciją, o ne veiksmingą konkurenciją EB 3 straipsnio 1 dalies g punkto ir EB 81 straipsnio prasme.
Todėl negalima patvirtinti pagrindinės Komisijos išvados, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis turi būti laikomas draudžiamu
pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, nes jo tikslas yra lygiagrečios prekybos ribojimas. Kadangi dėl taikytinų teisės aktų įtakos
nagrinėjamų vaistų kainos iš esmės neveikia laisvos pasiūlos ir paklausos sąveika, ir jas nustato arba kontroliuoja viešosios
valdžios institucijos, negali būti iš karto manoma, jog yra nustatyta, kad lygiagrečia prekyba siekiama sumažinti šias kainas
ir taip padidinti galutinių vartotojų gerovę. Šiame kontekste atliktas Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio teksto nagrinėjimas
neleidžia daryti prielaidos, kad šia nuostata, kuria siekiama apriboti lygiagrečią prekybą, tokiu būdu siekiama sumažinti
galutinių vartotojų gerovę. Todėl šioje gana neįprastoje situacijoje susitarimo ribojamasis poveikis konkurencijai negali
būti nustatytas tik iš jo teksto, perskaityto atsižvelgiant į susitarimo kontekstą, – būtinai turi būti įvertintas jo poveikis,
kad ir siekiant patikrinti tai, ką priežiūrą vykdančiai institucijai leido įtarti pats susitarimo tekstas.
–       Dėl antikonkurencinio poveikio buvimo
Nagrinėjant susitarimo poveikį konkurencijai, visų pirma reikia nagrinėjamą rinką arba nagrinėjamas rinkas apibrėžti tiek
dalykiniu, tiek geografiniu požiūriu (1991 m. vasario 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Delimitis
, C‑234/89, Rink. p. I‑935, 15, 16 ir 18 punktai).
Šiuo atveju dėl atitinkamos produktų rinkos Komisija sprendimo 112 ir 113 konstatuojamosiose dalyse nusprendė, kad, atsižvelgiant
į
GSK
pastabas, pagal kurias lygiagrečios prekybos ir Bendrųjų pardavimo sąlygų pobūdis ir taikymo ribos gali patvirtinti, jog
yra produktų rinka, apimanti visus pagal receptą išduodamus vaistus, nereikėjo tiksliai apibrėžti
GW
priklausančių rinkos dalių kiekvieno iš 82 nagrinėjamų vaistų atžvilgiu. Kadangi posėdyje Komisija suabejojo dėl
GSK
pastabų, kuriomis grindžiamos šios konstatuojamosios dalys, buvimo, konstatuotina, jog perskaičius papildomą pranešimą matyti,
kad sprendime nėra faktinių aplinkybių klaidų šiuo atžvilgiu.
Dėl atitinkamos rinkos geografinių ribų sprendimo 114 konstatuojamojoje dalyje Komisija galiausiai nusprendė, kad ji laikytina
nacionaline rinka, be kita ko, dėl Bendrijos valstybėse narėse esančių skirtumų tarp vaistų kainą ir kompensavimą reglamentuojančių
teisės aktų, su prekių ženklais ir pakuotėmis susijusios strategijos, platinimo sistemų ir receptų rašymo tvarkos.
Komisija neišvardijo visų rinkų, kurias paveikė susitarimas. Tačiau iš sprendimo 112–114, 117 ir 126 konstatuojamųjų dalių
darytina išvada, kad, kaip Komisija patvirtino savo atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo rašytinius klausimus, tai yra
Ispanijos rinka, kurioje Ispanijos didmenininkai gali pirkti vaistus iš
GW
, ir visos Bendrijos nacionalinės rinkos, kuriose jie gali juos perparduoti, t. y. tos, kuriose esantis Ispanijos kainos ir
vietinės kainos skirtumas yra pakankamas, kad lygiagreti prekyba būti pelninga.

GSK
neginčija to, kaip Komisija vertina atitinkamą geografinę rinką, – tai ji dar kartą patvirtino posėdyje. Taigi aišku, kad
ši rinka, suprantama kaip teritorija, kurioje objektyvios konkurencijos sąlygos, susijusios su atitinkamu produktu, yra jei
ne tapačios, tai bent jau pakankamai vienodos visiems ūkio subjektams (1978 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
United Brands prieš Komisiją
, 27/76, Rink. p. 207, 44 ir 53 punktai, ir 1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 91 punktas), šiuo atveju gali būti laikoma nacionaline, atsižvelgiant į, be kita ko, teisės aktų,
reglamentuojančių vaistų kainas ir kompensavimą, skirtumus.
Priešingai,
GSK
ginčija Komisijos atitinkamos produktų rinkos vertinimą. Ji teigia, kad, atsižvelgdama į šios srities Ispanijos teisės aktus,
Komisija turėjo išskirti, pirma, kontroliuojamą rinką, apimančią vaistus, skirtus perparduoti ir kompensuojamus Ispanijoje,
ir, antra, laisvą rinką, apimančią vaistus, skirtus perparduoti ir kompensuojamus kitose valstybėse narėse. Tačiau šie argumentai
yra nepagrįsti.
Iš sprendimo 112 ir 113 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija išsamiau netyrė atitinkamos produktų rinkos. Paklausta,
kuo iš tikrųjų buvo pagrįstas jos samprotavimas, Komisija savo atsakymuose į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus
vis dėlto nurodė, jog manydama, kad nebūtina apibrėžti atitinkamos produktų rinkos, nes buvo galima padaryti išvadą dėl antikonkurencinio
tikslo buvimo, ją apibūdino apibendrintai.
Ji taip pat savo atsakymuose ir vėliau posėdyje paaiškino, kad šiuo atžvilgiu nesirinko labai išsamaus vertinimo ir galiausiai
pasirėmė paprastai šioje srityje vartojamu apibrėžimu – apibūdinimu, grindžiamu
European Pharmaceutical Medical Research Association
(EphMRA) parengtos anatominės terapinės klasifikacijos (ATC) trečiuoju lygmeniu. Jis atitinka, kaip nurodyta sprendimo 16
ir 110 konstatuojamosiose dalyse, pogrupius, apibūdintus pagal atitinkamų vaistų terapinę indikaciją ir farmakologines savybes.
Nagrinėdamas ieškinį dėl Bendrijos akto panaikinimo, Pirmosios instancijos teismas turi pats aiškinti šį aktą, būtent, kai
aktą priėmusi institucija pateikia paaiškinimus dėl to, kaip jis turėtų būti suprantamas (2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, C‑194/99 P, Rink. p. I‑10821, 55 ir 56 punktai). Šiuo atveju iš sprendimo visumos matyti, kad Komisija samprotaudama netiesiogiai,
bet neabejotinai rėmėsi rinka, suvokiama kaip Ispanijos sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų platinimo rinka,
kiek šie vaistai gali būti lygiagrečios prekybos objektas kitose Bendrijos valstybėse narėse. Pavyzdžiui, Komisija sprendimo
64–71 konstatuojamosiose dalyse apibendrintai apibūdino lygiagrečią prekybą Ispanijoje parduodamais
GW
vaistais ir sprendimo 72–75 konstatuojamosiose dalyse – Bendrųjų pardavimo sąlygų poveikį šiam reiškiniui. Tokiu pat būdu
sprendimo 117, 126, 137, 139 ir 140 konstatuojamosiose dalyse ji išnagrinėjo Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio ribojamąjį
poveikį, pagrindinį dėmesį skirdama aštuoniems vaistams, pirmiausia galintiems būti lygiagrečios prekybos objektu, dėl kurių
GSK
pateikė informaciją. Galiausiai ji tokiu pat būdu sprendimo 144 konstatuojamojoje dalyje įvertino šio antikonkurencinio poveikio
didelį mastą ir sprendimo 146 konstatuojamojoje dalyje – poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.
Kaip matyti iš Komisijos komunikato 97/C 372/03 dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės tikslams
(OL C 372, 1997, p. 5, 13 ir 14 punktai) 13 ir 14 punktų, institucija privalo apibrėžti atitinkamą produktų rinką iš esmės
atsižvelgdama, pirma, į paklausos pakeičiamumą ir, antra, į pasiūlos pakeičiamumą.
Kalbant apie pirmąjį aspektą iš 1999 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2790/1999 dėl Sutarties 81 straipsnio
3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų grupėms (OL L 336, p. 21) 1 straipsnio matyti, kad nagrinėjant
tokį susitarimą, kaip šioje byloje, reikia nustatyti, kokie yra produktai, kuriuos, pirkėjo manymu, galima sukeisti arba pakeisti
dėl jų savybių, kainos arba paskirties.
Neatrodo akivaizdžiai klaidinga manyti, kad pirkėjas, t. y. Ispanijos didmenininkas, galintis užsiimti lygiagrečia prekyba,
yra mažiau suinteresuotas kiekvieno iš
GW
perkamo vaisto gydomuoju poveikiu ir farmakologinėmis savybėmis, nei tuo, kad visų šių vaistų kainą kompensuoja Ispanijos
sveikatos draudimo sistema, ir todėl jų kainas nustato Ispanijos valdžios institucijos. Taip pat neatrodo akivaizdžiai klaidinga
manyti, kad šis pirkėjas yra mažiau suinteresuotas pačia kiekvieno iš šių vaistų kaina, nei tuo, kad yra kainos skirtumas,
pakankamas, kad lygiagreti prekyba visų šių vaistų atžvilgiu tarp Ispanijos ir paskirties valstybės narės būtų pelninga. Šiomis
sąlygomis nėra akivaizdžiai klaidinga pripažinti, kad visi Ispanijos sveikatos draudimo sistemos kompensuojami vaistai, kuriuos
perparduoti dėl kainų skirtumo tarp Ispanijos ir paskirties valstybės narės yra pelninga, sudaro produktų rinką.
Dėl antrojo aspekto gali būti konstatuota, kad, kaip matyti iš
GSK
pastabų, kuriomis Komisija pagrindė sprendimo 112 ir 113 konstatuojamąsias dalis, Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis
buvo sumanytas taip, kad apimtų
GW
parduodamų vaistų lygiagrečios prekybos tarp Ispanijos ir paskirties valstybių narių, kuriose ši veikla gali būti pelninga
Ispanijos didmenininkams, visumą.
Todėl Ispanijos teisės aktai tiek pirkėjų, tiek
GSK
požiūriu daugiau yra veiksnys, suvienijantis atitinkamą rinką, nei dalykas, dėl kurio reikėtų išskirti kontroliuojamą, vartojimui
šalies viduje skirtų vaistų platinimo rinką ir laisvą, eksportui skirtų vaistų platinimo rinką. Iš tikrųjų
GSK
pasiūlytas skirstymas daugiau susijęs su akivaizdžiai teritoriniu Ispanijos teisės aktų pobūdžiu ir nagrinėjamos geografinės
rinkos nacionaliniu lygmeniu, kaip ji, be kita ko, pripažino posėdyje.
Antra, reikia išnagrinėti esamą arba galimą susitarimo poveikį konkurencijai. Tai nagrinėjant reikia konkurencinę situaciją,
kurią sukuria susitarimas, palyginti su ta, kuri būtų jo nesant (55 punkte minėtas sprendimas
Société technique minière
, p. 360 ir 112 punkte minėto sprendimo
Deere prieš Komisiją
76 punktas).
Šioje byloje reikia iš karto pabrėžti, kad iš sprendimo 26 ir 28 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Bendrųjų pardavimo sąlygų,
įsigaliojusių 1998 m. kovo 9 d., taikymas buvo sustabdytas 1998 m. spalio 16 d. ir liko sustabdytas iki sprendimo priėmimo
dienos, kaip posėdyje pabrėžė bylos šalys. Todėl Komisijos atliktas nagrinėjimas aiškintinas kaip skirtas daugiausia galimam
jų poveikiui konkurencijai, kaip posėdyje sutiko šalys.
Šiuo atžvilgiu
GSK
pripažįsta, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio poveikis arba galimas poveikis – lygiagrečios prekybos ribojimas,
bet ginčija, kad jo poveikis yra arba galėtų būti konkurencijos ribojimas. Pagrindiniais jos argumentais iš esmės yra ginčijami
keturi Komisijos samprotavimo sprendime aspektai. Pirma, tai, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis riboja lygiagrečią
prekybą ir veikia Ispanijos didmenininkų veiksmų laisvę, savaime nereiškia, jog jo poveikis – konkurencijos ribojimas. Antra,
atsižvelgiant į šios nuostatos teisinį ir ekonominį kontekstą, tai, kad ja yra nustatoma skirtingų kainų sistema, savaime
nereiškia, kad jos poveikis – konkurencijos ribojimas. Trečia, Komisija tik nusprendė, kad ši nuostata riboja lygiagrečią
prekybą, veikia Ispanijos didmenininkų veiksmų laisvę ir nustato skirtingas kainas, bet nepateikė pakankamų teisinių įrodymų,
kad jos poveikis – konkurencijos ribojimas. Ketvirta, kad ir kaip būtų, Komisija neatsižvelgė į tai, kad Bendrųjų pardavimo
sąlygų 4 straipsniu tebuvo neutralizuotas konkurencijos iškraipymas Ispanijos Karalystėje.
Reikia nustatyti, ar šie argumentai rodo, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio poveikis sprendime yra klaidingai vertinamas
kaip konkurencijos ribojimas.
Pirma, aišku, kad, kaip pripažįstama sprendimo 126 konstatuojamojoje dalyje, šios nuostatos poveikis yra lygiagrečios prekybos
vaistais, kuriuos
GW
parduoda Ispanijoje, ribojimas. Daugeliu atvejų 4 A kaina, kuri yra pastebimai mažesnė nei kainos, galiojančios kitose nei
Ispanija valstybėse narėse, pakeičiama 4 B kaina, kurios atžvilgiu skirtumas yra mažesnis arba jo visai nėra. Todėl yra panaikinama
arba sumažinama nauda, kurią Ispanijos didmenininkai galėtų gauti imdamiesi eksporto.
Tačiau primintina, jog tik tai, kad tam tikras susitarimas riboja arba gali riboti lygiagrečią prekybą, iš tikrųjų reiškia,
kad yra veikiama valstybių narių tarpusavio prekyba, tačiau tai nebūtinai yra konkurencijos ribojimas. Tokio ribojimo buvimą
parodo pasekmės, kurias šis lygiagrečios prekybos ribojimas turi arba gali turėti vienam ar kitam konkurencijos parametrui,
pavyzdžiui, tiekiamam produkto kiekiui arba jo pardavimo kainai (šiuo klausimu žr. 118 punkte minėto sprendimo
Tepea prieš Komisiją
41, 43 ir 56 punktus).
Taigi tai, kad jei nebūtų Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio, Ispanijos didmenininkai galėtų pirkti vaistus Ispanijos
valdžios institucijos nustatyta didmenine kaina, nepaisydami valstybės narės, kurioje šie vaistai bus perparduoti, ir nacionalinės
sveikatos draudimo sistemos, pagal kurią jie bus kompensuojami, ir vėliau juos perparduoti bet kurioje valstybėje narėje,
kur kaina pakankamai skiriasi nuo Ispanijos kainos, kad, atsižvelgiant į sandorio sąnaudas, būtų galima gauti naudos, neleidžia,
neišnagrinėjus klausimo, kiek lygiagreti prekyba prisideda prie kainų konkurencijos, atsižvelgiant į valstybių narių vaidmenį
šioje srityje, daryti išvados dėl ribojamojo poveikio konkurencijai buvimo.
Todėl
GSK
teisingai tvirtina, kad Komisija, nurodžiusi Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio poveikį lygiagrečiai prekybai, dar turėtų
įrodyti jo poveikį konkurencijai.
Antra, neginčijama, kad, kaip yra nustatyta sprendimo 137–139 konstatuojamosiose dalyse, Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis
riboja Ispanijos didmenininkų veiksmų laisvę, be kita ko, laisvę pasirinkti pirkėjus.
Tačiau kiekvienas susitarimas, ribojantis jo dalyvių įmonių arba įmonės veiksmų laisvę, nebūtinai priskiriamas prie pagal
EB 81 straipsnio 1 dalį draudžiamų susitarimų (2002 m. vasario 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Wouters ir kt.
, C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 97 punktas ir 2001 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
M6
ir kt. prieš
Komisiją
, T‑112/99, Rink. p. II‑2459, 76 punktas). Pirmiausia kiekviena sutartis, sudaryta tarp ūkio subjektų, veikiančių skirtinguose
gamybos ir platinimo grandinės etapuose, juos saisto ir atitinkamai pagal nuostatas riboja jų veiksmų laisvę. Šiuo atveju,
kad ir už kokią kainą (4 A ar 4 B) Ispanijos didmenininkai susitartų pirkti vaistus iš
GW
Ispanijos rinkoje, jų veiksmų laisvė yra ribota, nes ekonominiu požiūriu jie negali kitose Bendrijos nacionalinėse rinkose
ilgą laiką vaistų pardavinėti mažesne kaina. Tačiau, kadangi Bendrijos konkurencijos normų tikslas – išvengti, kad įmonės,
tarpusavyje arba su trečiaisiais asmenimis ribodamos konkurenciją, nesumažintų galutinio atitinkamų produktų vartotojo gerovės
(šio sprendimo 118 straipsnis), dar reikia įrodyti, kad taip konkurencija yra ribojama kenkiant galutiniam vartotojui. Galiausiai
pati Komisija posėdyje paaiškino, kad Ispanijos didmenininkų veiksmų laisvės ribojimą vertinti atskirai yra sudėtinga ir tai
buvo tik jos nagrinėjimo pradžia.
Todėl
GSK
teisingai tvirtina, kad nurodžiusi, kokį poveikį Ispanijos didmenininkų veiksmų laisvei turi Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis,
Komisija dar turėjo įrodyti, kaip ši nuostata riboja konkurenciją, pakenkdama galutiniam vartotojui.
Trečia, neginčijama, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis įtvirtina skirtingų kainų sistemą, atsižvelgiant į tai, ar
kiekvienas iš atitinkamų 82 vaistų yra skirtas perparduoti ir kompensuojamas Ispanijoje arba kurioje nors kitoje valstybėje
narėje.
Nors sprendimo 139 konstatuojamoji dalis iš pirmo žvilgsnio šiuo požiūriu gali pasirodyti dviprasmiška, nagrinėjant paaiškėja,
jog Komisija joje nusprendė, kad tokios sistemos poveikis buvo diskriminacinis atitinkamų produktų paskirties atžvilgiu (Ispanijos
ir kitos nacionalinės rinkos). Komisijos pareiškimai šį aiškinimą patvirtina. Pirma,
GW
sukurta skirtingų kainų sistema juose lyginama su draudžiama kainų diskriminacija pagal paskirties šalį, Komisijai nusprendus,
kad jos pasekmė – nevienodų sąlygų taikymas lygiaverčiams sandoriams EB 81 straipsnio 1 dalies d punkto prasme. Antra, Komisija
remiasi teismų praktika, susijusia su EB 82 straipsnio c punktu, kuris formuluojamas taip pat kaip ši nuostata.
EB 81 straipsnio 1 dalies c punktu yra draudžiami susitarimai, kuriais lygiaverčiams sandoriams su prekybos partneriais taikomos
nevienodos sąlygos, dėl to jie patenka į konkurencijos atžvilgiu nepalankią padėtį.
Šioje byloje nekelia abejonių tai, kad Ispanijos didmenininkai yra
GW
prekybos partneriai ir kad jiems nustatomos nevienodas sąlygos, atsižvelgiant į tai, ar jie perparduoda šiuos vaistus Ispanijoje
ar kitose Bendrijos valstybėse narėse. Tačiau nėra įrodyta, kad šie pardavimai yra lygiaverčiai sandoriai ir kad todėl yra
visi pažeidimo požymiai pagal EB 81 straipsnio 1 dalies d punktą.
Iš esmės iš teismų praktikos, kuria remiasi Komisija, matyti, jog EB 82 straipsnio c dalis neprieštarauja tam, kad dominuojanti
įmonė nustatytų skirtingas kainas skirtingose valstybėse narėse, be kita ko, kai kainų skirtumus pateisina nevienodos pardavimo
sąlygos ir konkurencijos intensyvumas, bet draudžia jai skirtingose valstybėse narėse taikyti tokias dirbtinai skirtingas
kainas, kurios dėl savo pobūdžio gali būti nepalankios jos pirkėjams ir iškraipyti konkurenciją esant dirbtiniam nacionalinių
rinkų susiskirstymui (152 punkte minėto sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
160 punktas ir cituota teismų praktika). Apskritai darytina išvada, kad kai nesant objektyvaus paaiškinimo dominuojanti įmonė
taiko skirtingas kainas, tai gali būti diskriminacijos įrodymas, jei šios kainos taikomos tam tikroje geografinėje rinkoje,
kuriai yra būdingos pakankamai vienodos konkurencijos sąlygos, tačiau taip nėra, kai šios kainos yra taikomos skirtingose
geografinėse rinkose, kuriose konkurencijos sąlygos nėra pakankamai vienodos, atsižvelgiant, be kita ko, į atitinkamus teisės
aktus (šiuo klausimu žr. 152 punkte minėto sprendimo
United Brands prieš Komisiją
44–56 ir 207, 208, 225, 228 ir 233 punktus ir 152 punkte minėto sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
92–96 ir 161, 164, 165, 167 ir 170 punktus).
Šie samprotavimai gali būti taikomi nagrinėjamu atveju, kuriuo gamintojas ir jo didmenininkai susitaria skirtingas kainas
taikyti atsižvelgdami į valstybę narę, kurioje nagrinėjami produktai skirti parduoti arba yra kompensuojami. Tačiau aišku,
kad kiekviena iš šių valstybių narių dėl, be kita ko, joje taikomų skirtingų teisės aktų, reglamentuojančių atitinkamų vaistų
kainas ir kompensavimą yra atskira rinka, nes atitinkama geografinė rinka yra nacionalinė rinka. Sprendime pati Komisija pripažino,
kad Ispanijos didmenininkas, aprūpindamas kurią nors nacionalinę rinką, veikė, atsižvelgdamas būtent į susijusius teisės aktus,
konkurencijos sąlygomis, kurios kainų požiūriu, t. y. konkurencijos parametru, su kuriuo yra konkrečiai susijęs Bendrųjų pardavimo
sąlygų 4 straipsnis, buvo nevienodos.
Todėl
GSK
teisingai tvirtina, kad sprendžiant, ar diskriminacija yra, nepakanka konstatuoti skirtingų kainų buvimo. Iš tikrųjų gali
būti, jog ji skirtingas kainas taiko dėl to, kad yra skirtingos rinkos, o ne tam, kad būtų skirtingos rinkos.
Be to, tokį paaiškinimą pasiūlė pati Komisija, šio sprendimo 135 punkte minėtame komunikate COM(1998) 588 galutinis nurodžiusi,
kad farmacijos bendrovės skirtingas kainas taiko siekdamos atsižvelgti į skirtingą perkamąją galią (p. 6), ir apskritai pridūrusi,
kad būtų be galo sudėtinga nustatyti visai Bendrijai tinkamą kainų lygį: žemo kainų lygio pasirinkimas iš karto būtų naudingas
sveikatos priežiūros išlaidų valdymo tikslais, bet dėl jo nuolat mažėtų Europos investicijos į mokslinius tyrimus ir technologijų
plėtrą farmacijos srityje, o aukšto kainų lygio pasirinkimas apribotų sveikatos priežiūros paslaugų prieinamumą vartotojams
ir mokėtojams šalyje, kuri dėl ekonominių ir socialinių priežasčių negali mokėti tokios kainos (p. 14).
Ketvirta,
GSK
iš esmės teigia, jog Komisija niekaip kitaip neįrodė, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio poveikis – konkurencijos
ribojimas.
Tačiau taip nėra. Priešingai, Komisija, atlikusi palyginti apibendrintą, kaip ji pripažino savo atsakymuose į rašytinius Pirmosios
instancijos teismo klausimus, bet gana išsamų, atsižvelgiant į faktines bylos aplinkybes (žr. šio sprendimo 119 punktą) ir
GSK
argumentus, nagrinėjimą, nusprendė, kad šia nuostata yra sumažinama ir galutinių vartotojų gerovė, nes jiems neleidžiama
kainos ir sąnaudų sumažėjimo forma gauti naudos iš Ispanijos didmenininkų dalyvavimo to paties prekės ženklo konkurencijoje
lygiagrečios prekybos iš Ispanijos paskirties rinkose.
Pavyzdžiui, sprendimo 72–75 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis privertė
Ispanijos didmenininkus, perkančius
GW
Ispanijoje parduodamus vaistus, mokėti jai kainą (4 B kaina), didesnę nei Ispanijos valdžios institucijos nustatyta kaina,
kurią jie būtų mokėję nesant Bendrųjų pardavimo sąlygų (4 A kaina). Taigi šios nuostatos poveikis – daugeliu atvejų panaikintas
arba sumažintas ligtolinis skirtumas tarp kainų, galiojančių, viena vertus, Ispanijoje ir, kita vertus, kitose Bendrijos valstybėse
narėse. Atvejų, kuriems tai galioja, yra daug, nepaisant to, ar yra atsižvelgiama į Ispanijos didmenininkų sąnaudas, susijusias
su lygiagrečia prekyba (vežimas, nauja pakuotė ir kt.).
GSK
neginčija šių nustatytų faktinių aplinkybių.
Toliau sprendimo 48 ir 51 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, kad vaistų, kuriuos apima Bendrosios pardavimo sąlygos,
kainos dalį, nors ir nedidelę, daugelyje valstybių turi sumokėti pats pacientas, todėl ekonomine šio žodžio prasme jis yra
galutinis atitinkamų vaistų vartotojas. Taip pat sprendimo 49 ir 51 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, kad likusią
šių vaistų kainos dalį kompensuoja nacionalinė sveikatos draudimo sistema, kuri taip pat yra galutinis atitinkamų produktų
vartotojas, nes pasidalija apdraustųjų ekonominę riziką jų sveikatos atžvilgiu. Be to, Teisingumo Teismas jau yra pabrėžęs
šiuo atžvilgiu farmacijos produktų prekybai būdingą ypatumą – tai, kad socialinės apsaugos institucijos, kompensuodamos medicinines
išlaidas, pakeičia vartotojus (1984 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Duphar ir kt.
, 238/82, Rink. p. 523, 20 punktas).
GSK
neginčija šių nustatytų faktinių aplinkybių, kurių svarbą sprendimą pagrindžiančiam samprotavimui Komisija pabrėžė posėdyje.
Net darant prielaidą, kad konkurencija tarp lygiagrečia prekyba užsiimančių Ispanijos didmenininkų arba tarp šių didmenininkų
ir platintojų, įsisteigusių lygiagrečios prekybos paskirties valstybėje narėje, yra tokia ribota, kad perparduodami vaistus
jie gali taikyti kainas, kurios labai nedaug mažesnės nei platintojų kainos – tik tiek, kad pritrauktų mažmenininkus, kaip
tai įtikinamai paaiškina tam tikri
GSK
pateikti įrodymai, Komisija, nustatydama šio sprendimo ankstesniuose punktuose minėtas faktines aplinkybes, galėjo, kaip
tai padarė sprendimo 140 konstatuojamojoje dalyje, prieiti išvadą, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis trukdė šiai
konkurencijai ir iš esmės spaudimui, kuris, nesant šio straipsnio, būtų daromas atitinkamų vaistų mažmeninei kainai, ir kenkia
galutiniam vartotojui, kuris yra suprantamas kaip pacientas ir apdraustųjų naudai veikianti nacionalinė sveikatos draudimo
sistema.
Tiesa, kaip Komisija pabrėžė sprendimo 133 konstatuojamojoje dalyje ir vėliau savo atsakymuose į rašytinius Pirmosios instancijos
teismo klausimus bei posėdyje, šis spaudimas, vertinamas individualiai vienos iš Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio veikiamų
rinkų lygmeniu, pavyzdžiui, Jungtinės Karalystės rinkos, gali būti nereikšmingas. Tačiau sprendimo 140 konstatuojamojoje dalyje
Komisija taip pat pabrėžė, jog tai, kad su daugeliu Ispanijos didmenininkų sudarius daug produktų ir nacionalinių Bendrijos
rinkų veikiantį susitarimą yra trukdoma reikštis šiam spaudimui, gali arba dėl tinklo efekto galėtų dar labiau sustiprinti
buvusį kainų griežtumą rinkoje. Taigi toks sustiprinimas pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. 109 punkte minėto
sprendimo
Metro I
22 punktą, 1980 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
, 209/78, Rink. p. 3125, 139 punktą).

GSK
nepateikė įrodymų, kad šiuo atžvilgiu buvo padaryta klaida. Priešingai, posėdyje ji sutiko, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų
4 straipsnis, nors iš esmės yra skirtas tam, kad papildomą pelną gautų didmenininkai, galėjo sumažinti naudą, nors ir nedidelę,
kurią šioje srityje galutiniams vartotojams suteikia tokių didmenininkų dalyvavimas to paties prekės ženklo konkurencijoje
lygiagrečios prekybos paskirties rinkose.
Galiausiai sprendimo 33, 34, 52 ir 134 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, kad tam tikros nacionalinės sveikatos
draudimo sistemos skirtingu mastu ir skirtingomis sąlygomis pasinaudodavo lygiagrečia prekyba, kad sumažintų jų kompensuojamų
vaistų kainą. Nors
GSK
ginčija, kad nacionalinėmis priemonėmis, kuriomis remiasi Komisija, siekiama skatinti lygiagrečią prekybą, neginčija, kad
jos gali turėti tokį poveikį, kaip Komisija pabrėžė posėdyje, ir jai nebuvo prieštaraujama. Tam tikri jos pateikti įrodymai,
priešingai, įtikinamai pabrėžia, kad taip gali būti.
GSK
savo atsakymuose į rašytinius klausimus ir posėdyje taip pat galiausiai pripažino, kad tam tikros valstybės narės ėmėsi priemonių,
siekdamos atsiimti dalį lėšų, kurias vaistinės sutaupė dėl lygiagrečios prekybos.
Nagrinėdama kaip pavyzdį Jungtinę Karalystę, – pasak
GSK
, tai yra pagrindinė lygiagrečios prekybos vaistais, kuriuos
GW
parduoda Ispanijoje, paskirties rinka, – sprendimo 134 konstatuojamojoje dalyje Komisija galėjo padaryti išvadą, kad Bendrųjų
pardavimo sąlygų 4 straipsnis iš nacionalinių sveikatos draudimo sistemų atėmė galimybę gauti naudos, pasireiškiančios sąnaudų
sumažėjimu net nepaisant mažmeninės kainos sumažėjimo, kurią jos būtų galėjusios gauti iš Ispanijos didmenininkų dalyvavimo
to paties prekės ženklo konkurencijoje. Pabrėždama, kad šis poveikis nedidelis, vis dėlto
GSK
posėdyje pripažino, kad jis yra. Taip pat pripažino, kad toks poveikis galimas ne tik Jungtinėje Karalystėje, bet ir kitose
valstybėse narėse.
Todėl darytina išvada, kad Komisija, atsižvelgdama į dalykus, kurių svarbos
GSK
nepavyko tinkamai ginčyti, galėjo pripažinti, jog Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis sumažino galutinių vartotojų gerovę,
neleidęs jiems gauti naudos iš Ispanijos didmenininkų dalyvavimo to paties prekės ženklo konkurencijoje lygiagrečios prekybos
iš Ispanijos paskirties nacionalinėse rinkose.
Joks
GSK
argumentas negali paneigti šios išvados.
Pirmiausia nėra pagrįstas pagrindinis jos argumentas, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis pateisinamas, nes juo siekiama
neutralizuoti konkurencijos iškraipymą Ispanijos Karalystėje. Iš tikrųjų tai, kad teisinis ir ekonominis kontekstas, kuriame
veikia įmonės, prisideda prie konkurencijos ribojimo, negali priversti sutikti su tuo, kad šios įmonės, trukdydamos arba ribodamos
konkurenciją, kuri šiame kontekste gali išlikti arba atsirasti, pažeistų konkurencijos taisykles (104 punkte minėto sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
620 punktas ir 66 punkte minėto sprendimo
CIF
57 punktas).
4.     Išvada
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad
GSK
neįstengė paneigti Komisijos išvados, jog Bendrosios pardavimo sąlygos yra susitarimas EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.
Taip pat darytina išvada, kad nors pagrindinė Komisijos išvada, jog Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio tikslas yra konkurencijos
ribojimas, yra klaidinga,
GSK
neįstengė paneigti subsidiarios jos išvados, kad dėl šios nuostatos poveikio galutiniai vartotojai kainų ir sąnaudų atžvilgiu
negali gauti naudos iš Ispanijos didmenininkų dalyvavimo to paties prekių ženklo konkurencijoje lygiagrečios prekybos iš Ispanijos
paskirties nacionalinėse rinkose.
Todėl ieškinio pagrindas, susijęs su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu, turi būti atmestas.
C –
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais, subsidiarumo principo pažeidimu ir EB 43 straipsnio pažeidimu
1.     Šalių argumentai

GSK
iš esmės tvirtina, kad sprendimas, drausdamas nustatyti skirtingas kainas, galiausiai ją verčia didmeninėje prekyboje vaistais,
skirtais perparduoti kitose valstybėse narėse, turinčiose savo kainų kontrolės sistemą, arba kitų nacionalinių sveikatos draudimo
sistemų kompensuojamais, taikyti kainas, kurias Ispanijos valdžios institucija nustatė didmeninei prekybai vaistais, skirtais
perparduoti Ispanijoje ir Ispanijos sveikatos draudimo sistemos kompensuojamais. Taip sprendimu yra pažeidžiamas subsidiarumo
principas. Be to, juo pažeidžiama EB 43 straipsnyje numatyta įsisteigimo laisvė. Galiausiai, kadangi taip Komisija siekia
paskatinti Bendrijoje nustatyti vienodas kainas, ji yra kalta dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais.
Komisija, kurią palaiko į bylą įstojusios šalys, ginčija šio ieškinio pagrindo pagrįstumą.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirma, pabrėžtina, kad sprendimas gali būti laikomas priimtu piktnaudžiaujant įgaliojimais, jei iš objektyvių, tinkamų ir
nuoseklių įrodymų matyti, kad jis priimtas tik ar bent jau daugiausia siekiant kitų tikslų, nei nurodyta (1958 m. birželio
21 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Groupement des hauts fourneaux et aciéries belges prieš Haute autorité
, 8/57, Rink. p. 223, 245 ir 2004 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Ramondín ir kt. prieš Komisiją
, C‑186/02 P ir C‑188/02 P, Rink. p. I‑10653, 44 punktas).
Tačiau šioje byloje iš
GSK
atsiliepimų matyti, kad ji abstrakčiai samprotauja apie, jos manymu, Komisijos turėtą tikslą, tačiau nesiremia pakankamais
teisiniais įrodymais, leidžiančiais nustatyti, jog sprendimas buvo priimtas tik arba bent jau daugiausia siekiant paskatinti
Bendrijoje nustatyti vienodas kainas.
Antra, EB 5 straipsnio antrojoje pastraipoje nustatyta, kad pagal subsidiarumo principą Bendrija imasi veiksmų srityse, kurios
nepriklauso jos išimtinei kompetencijai, tik tada ir tiek, kai siūlomo veiksmo tikslų valstybės narės negali deramai pasiekti,
o Bendrija dėl siūlomo veiksmo masto arba poveikio gali juos pasiekti geriau.
EB 81 straipsnio 1 dalies atveju subsidiarumo principą konkretizuoja joje numatytas draudimas taikomas tik įmonių susitarimams,
įmonių asociacijų sprendimams ir suderintiems veiksmams, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Taigi, jei
objektyvių teisinių ir faktinių aplinkybių visuma leidžia pakankamai tiksliai numatyti, kad toks elgesys tiesiogiai ar netiesiogiai,
faktiškai arba potencialiai gali daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybos eigai, jis turi būti laikomas galinčiu paveikti
valstybių narių tarpusavio prekybą (110 punkte minėtas sprendimas
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, p. 495 ir 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
British Sugar prieš Komisiją
, C‑359/01 P, Rink. p. I‑4933, 27 punktas), todėl Bendrijos įsikišimas, atsižvelgiant į jos veiksmų mastą ir poveikį, yra
tinkamas (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Van den Bergh Foods prieš Komisiją
, T‑65/98, Rink. p. II‑4653, 197 ir 198 punktus).
Jei šie veiksmai įgyja Komisijos sprendimo formą, subsidiarumo principas tokiu sprendimu nepažeidžiamas, kai jame yra pakankamai
teisiškai įrodyta, kad įmonių susitarimas, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurių teisėtumas nagrinėjamas
sprendime, gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą.
Tačiau šiuo atveju sprendimo 145 ir 146 konstatuojamosiose dalyse Komisija iš esmės pripažino, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų
4 straipsnis galėjo paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, nes juo buvo nustatytos skirtingos kainos, taikomos atsižvelgiant
į tai, ar didmenininkai, su kuriais
GW
užmezgė prekybinius ryšius Ispanijoje, iš jos nupirktus vaistus ketindavo perparduoti Ispanijoje, ar kitose valstybėse narėse,
ir
GSK
to neginčija.
Galiausiai, trečia, EB 43 straipsnis visiems valstybės narės pilietybę turintiems asmenims, kuriems pagal EB 48 straipsnį
yra prilyginamos bendrovės, įkurtos pagal valstybės narės teisę ir Bendrijoje turinčios savo registruotą buveinę, centrinę
administraciją ar pagrindinę verslo vietą, pripažįsta pagrindinę laisvę (1981 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Broekmeulen
, 246/80, Rink. p. 2311, 20 punktas ir 1993 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kraus
, C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 28 ir 29 punktai) bet kurioje valstybėje narėje įsisteigti tomis pačiomis sąlygomis, kaip ir jos
pačios subjektai, ir draudžia palikti arba nustatyti šios laisvės apribojimus.
Prie tokių apribojimų priskirtinos nacionalinės priemonės, dėl kurių, nors ir taikomų nediskriminuojant dėl pilietybės, kitų
valstybių narių piliečiai atsidurtų nepalankioje, palyginti su įsisteigimo valstybės narės piliečiais, faktinėje arba teisinėje
padėtyje, ir jiems būtų sudaryta kliūčių pasinaudoti šia pagrindine laisve arba naudojimasis ja taptų mažiau patrauklus, išskyrus
Sutartyje numatytas ir Teisingumo Teismo pripažintas išimtis (1999 m. gegužės 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Pfeiffer
, C‑255/97, Rink. p. I‑2835, 18 ir 19 punktai, ir 2005 m. balandžio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑140/03, Rink. p. I‑3177, 27 punktas).
Tačiau šioje byloje
GSK
prašo panaikinti sprendimą dėl EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo, kurį Komisija priėmė įgyvendindama jai pagal Bendrijos
konkurencijos normas suteiktus įgaliojimus. Pagal savo pobūdį nei pats sprendimas, nei atskiros jo nuostatos nėra nacionalinė
priemonė, galinti būti EB 43 straipsniu draudžiamu apribojimu. Taigi jis negali būti ginčijamas dėl šios nuostatos pažeidimo
(pagal analogiją dėl EB 49 straipsnio žr. 2006 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo nutarties
Piau prieš Komisiją
, C‑171/05 P, Rink. p. I‑0000, 58 punktą).
Todėl ieškinio pagrindas, susijęs su piktnaudžiavimu įgaliojimais, subsidiarumo principo pažeidimu ir EB 43 straipsnio pažeidimu,
turi būti atmestas visas, kaip ir
GSK
reikalavimai, kuriais siekiama panaikinti sprendimo 1 straipsnį.
II –
Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su sprendimo 2 straipsnio panaikinimu
A –
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su nepakankamu motyvavimu
1.     Šalių argumentai

GSK
iš esmės tvirtina, kad sprendimas yra nepakankamai motyvuotas, nes Komisija tinkamai neišnagrinėjo jai per administracinę
procedūrą pateiktų su faktinėmis aplinkybėmis susijusių argumentų ir įrodymų, susijusių su lygiagrečios prekybos ir Bendrųjų
pardavimo sąlygų 4 straipsnio įtakos konkurencijai vaistų srityje privalumais ir trūkumais, kaip ji turėjo padaryti atsižvelgdama
į šio sprendimo 47 punkte minėtą sprendimą
Bayer prieš Komisiją
.
Komisija, kurią palaiko į bylą įstojusios šalys, ginčija šio ieškinio pagrindo pagrįstumą.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Klausimas, ar sprendime dėl konkurencijos normų taikymo Komisijos atliktas nagrinėjimas buvo tinkamo pobūdžio, sprendžiamas
tikrinant ne tai, ar šis sprendimas buvo motyvuotas ir ar motyvuotas pakankamai, bet tai, ar jo motyvai yra pagrįsti (54 punkte
minėto sprendimo
Komisija prieš
Sytraval ir Brink’s France
67 punktas ir 2004 m. sausio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thermenhotel Stoiser Franz ir kt. prieš Komisiją
, T‑158/99, Rink. p. II‑1, 97 punktas).
Tačiau šioje byloje
GSK
tvirtina, kad sprendimas yra nepakankamai motyvuotas, nes buvo netinkamai išnagrinėti grindžiant prašymą taikyti išimtį pateikti
su faktinėmis aplinkybėmis susiję argumentai ir įrodymai. Taigi ji ginčija ne tiek nepakankamą sprendimo motyvavimą, kiek
motyvų, kuriais buvo remiamasi vertinant šį prašymą EB 81 straipsnio 3 dalies atžvilgiu, pagrįstumą.
Todėl šis ieškinio pagrindas iš tikrųjų susijęs su ieškinio pagrindu, susijusiu su toliau nagrinėjamu šios nuostatos pažeidimu.
Kadangi
GSK
taip pat siekia įrodyti, jog sprendimu yra nepakankamai motyvuotai atmestas jos prašymas taikyti išimtį, šie argumentai neatrodo
pagrįsti. Iš tikrųjų sprendimo 147–188 konstatuojamosiose dalyse Komisija gana išsamiai, kad
GSK
suprastų jos motyvus ir Bendrijos teismas galėtų atlikti jų kontrolę, dėsto, jog, jos manymu, šį prašymą reikia atmesti,
nes nėra pakankamų teisinių įrodymų, kad buvo atleidimui nuo Sutarties nuostatų taikymo reikalingos sąlygos, visų pirma didesnis
veiksmingumas.
B –
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio 3 dalies pažeidimu
1.     Sprendimo turinys
Sprendimo 147–189 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, jog
GSK
neįrodė, kad šiuo atveju buvo sąlygos taikyti EB 81 straipsnio 3 dalį.
Dėl pirmosios šios nuostatos taikymo sąlygos sprendimo 151 ir 154–176 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, jog
GSK
nepateikė pakankamų teisinių įrodymų, kad Bendrosios pardavimo sąlygos skatins technikos pažangą arba gerins vaistų platinimą.
Dėl antrosios EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygos sprendimo 177–186 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad
GSK
nepateikė pakankamų teisinių įrodymų, jog teisinga pelno, kuris gali atsirasti taikant Bendrąsias pardavimo sąlygas, dalis
bus skirta vartotojams.
Sprendimo 187 ir 188 konstatuojamosiose dalyse Komisija pridūrė, kad taip pat nebuvo įrodyta, jog Bendrosios pardavimo sąlygos
nenustato nebūtinų apribojimų ir nepanaikina konkurencijos didelei atitinkamų vaistų daliai.
2.     Šalių argumentai

GSK
teigia, kad Komisijos išvada, pagal kurią nebuvo įrodytas išimčiai taikyti reikalingų sąlygų buvimas, yra klaidinga, ir todėl
pateisina sprendimo 2 straipsnio panaikinimą.
Apskritai ji iš esmės nurodo, kad Komisija deramai neišnagrinėjo prašymo taikyti išimtį pagrindžiančių su faktinėmis aplinkybėmis
susijusių argumentų ir įrodymų. Toliau ji pateikia argumentus, susijusius su kiekviena EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo sąlyga.
Pirma, dėl pirmosios iš šių sąlygų ji tvirtina, kad Komisija deramai neišnagrinėjo jos su faktinėmis aplinkybėmis susijusių
argumentų ir įrodymų, pagal kuriuos dėl lygiagrečios prekybos prarandamas veiksmingumas, nes sumažėja jos inovacijos galimybės,
o dėl Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio veiksmingumas padidėtų, nes būtų leista padidinti savo inovacijos galimybes.
GSK
mano, jog Komisija klaidingai nusprendė, kad nebuvo įrodytas lygiagrečios prekybos ryšys su inovacija ir kad, šiaip ar taip,
ji darė didelį poveikį inovacijai. Ji mano įrodžiusi, kad buvo prisidedama prie technikos pažangos skatinimo.
Antra,
GSK
teigia, kad Komisija suklydo nusprendusi, jog nebuvo įrodyta, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis padeda gerinti vaistų
platinimą, ribodamas lygiagrečią prekybą, dėl kurios
GSK
parduodami vaistai yra pavėluotai pateikiami į tam tikrų valstybių narių rinkas ir jų skirstymas nėra pats geriausias.
Toliau dėl antrosios EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygos
GSK
nurodo, kad Komisija neteisingai nusprendė, jog neatrodė, kad teisinga su Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu susijusi
pelno dalis bus skirta vartotojams. Iš esmės Komisija netinkamai apibūdino vartotojus, prie jų priskirdama didmenininkus ir
nepakankamai atsižvelgdama į valstybių narių vaidmenį šiame sektoriuje. Be to, ji akivaizdžiai netinkamai įvertino visą naudą,
kurios vartotojai galėtų tikėtis iš jos skirtingų kainų sistemos, palyginti su jų situacija esant lygiagrečiai prekybai.
Be to,
GSK
mano aiškiai įrodžiusi, jog Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis EB 81 straipsnio 3 dalies trečiosios sąlygos prasme buvo
būtinas, kad vartotojai gautų naudą, kurios buvo tikimasi.
Galiausiai
GSK
mano įrodžiusi, jog pagal EB 81 straipsnio 3 dalies ketvirtąją taikymo sąlygą šia nuostata konkurencija didelei produktų
daliai, atsižvelgiant į konkurencijos pobūdį ir intensyvumą, nebūtų panaikinta.
Komisija, kurią palaiko į bylą įstojusios šalys, ginčija šių argumentų pagrįstumą.
Pirma, ji tvirtina, kad deramai ir tinkamai išnagrinėjo visus su faktinėmis aplinkybėmis susijusius argumentus bei įrodymus,
kuriuos
GSK
pateikė pagrįsdama savo prašymą taikyti išimtį.
Antra, ji teigia galėjusi nuspręsti, jog
GSK
nepateikė įrodymų, kad buvo sąlygos taikyti EB 81 straipsnio 3 dalį.
Šiuo atžvilgiu ji mano, pirma, kad
GSK
negali apsiriboti teiginiu, jog sudarytas susitarimas, kurio tikslas arba poveikis sutrukdyti lygiagrečiai prekybai, leis
jai padidinti savo pajamas iš prekybos ir dalį jų skirti moksliniams tyrimams ir technologijų plėtrai finansuoti. Priešingai,
ji turėtų įrodyti, pateikdama pakankamai įtikinamų įrodymų, kad yra objektyvus, konkretus ir tiesioginis priežastinis ryšys
tarp iš šio susitarimo kylančio konkurencijos ribojimo ir jį galinčio kompensuoti didesnio veiksmingumo. Tačiau šiuo atveju
Komisija galėjo nuspręsti, kad toks priežastinis ryšys nebuvo įrodytas.
Antra, Komisija mano, net darant prielaidą, kad
GSK
argumentai, esą lygiagreti prekyba trukdo platinti vaistus ir dėl to vėluojama juos pateikti į rinką, o Bendrųjų pardavimo
sąlygų 4 straipsnis išspręstų šias problemas, yra pakankamai konkretūs, kad būtų galima į juos atsižvelgti, per visą administracinę
procedūrą jie nebuvo pagrįsti pakankamais teisiniais įrodymais.
Trečia, Komisija iš esmės mano, kad didmenininkus reikia priskirti prie kitų vartotojų, ir gali būti manoma, jog jie, kaip
ir pacientai bei nacionalinės draudimo sistemos, gauna naudos iš lygiagrečios prekybos. Ji priduria, jog priešingai, nebuvo
įrodyta, kad jie taip pat gautų naudos iš Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio.
Ketvirta, Komisija teigia, jog
GSK
argumentai nerodo, kad, priešingai nei ji pripažino sprendime, buvo įrodyta būtinybė taikyti Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnį.
Penkta, Komisija taip pat nurodo, jog
GSK
savo argumentais nepakankamai deramai ginčija vertinimą, pagal kurį nebuvo įrodyta, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis
nepanaikins konkurencijos didelei atitinkamų produktų daliai.
3.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)     Išankstinės pastabos
Kiekvienam susitarimui, kuris tiek dėl savo tikslo, tiek dėl savo poveikio riboja konkurenciją, iš esmės gali būti taikoma
išimtis (110 punkte minėtas sprendimas
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, p. 496–498 ir 501–505, ir 1994 m. liepos 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Matra Hachette prieš Komisiją
, T‑17/93, Rink. p. II‑595, 85 punktas), kaip Komisija, be kita ko, pabrėžė sprendimo 153 konstatuojamojoje dalyje ir posėdyje.
Šios nuostatos taikymas priklauso nuo tam tikrų sąlygų, kurios yra būtinos ir kartu pakankamos (57 punkte minėto sprendimo
Remia ir kt. prieš Komisiją
38 punktas ir 233 punkte minėto sprendimo
Matra Hachette prieš Komisiją
104 punktas). Pirma, reikia, kad atitinkamas susitarimas padėtų tobulinti atitinkamų prekių gamybą ar platinimą, arba skatintų
technikos ir ekonomikos pažangą, antra, sudarytų sąlygas vartotojams sąžiningai dalytis gaunama nauda, trečia, atitinkamoms
įmonėms nenustatytų jokių apribojimų, nebūtinų šiems tikslams pasiekti, ir, ketvirta, nesuteiktų tokioms įmonėms galimybės
panaikinti konkurenciją didelei atitinkamų produktų daliai.
Todėl asmuo, norintis pasinaudoti EB 81 straipsnio 3 dalimi, šių sąlygų buvimą turi įrodyti pateikdamas įtikinamus argumentus
ir įrodymus (1984 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
VBVB ir VBBB prieš Komisiją
, 43/82 ir 63/82, Rink. p. 19, 52 punktas ir 55 punkte minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
78 punktas).
Komisija turi tinkamai išnagrinėti šiuos argumentus ir įrodymus (110 punkte minėtas sprendimas
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, p. 501), t. y. nustatyti, ar jie įrodo, jog yra tenkinamos EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygos. Tam tikrais atvejais
šie argumentai ir įrodymai gali būti tokio pobūdžio, kad Komisija privalo pateikti tam tikrą paaiškinimą arba pagrindimą,
kurio nepateikus leidžiama daryti išvadą, kad asmuo, norintis pasinaudoti EB 81 straipsnio 3 dalimi, įvykdė savo įrodinėjimo
pareigą (55 punkte minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
79 punktas). Savo pareiškimuose Komisija sutiko, kad tokiu atveju turi paneigti šiuos argumentus ir įrodymus.
Šiuo atveju Komisija daugiausia nagrinėjo pirmąją EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygą, kaip pabrėžė savo pareiškimuose
ir vėliau posėdyje. Sprendimo 151 ir 154–176 konstatuojamosiose dalyse ji nusprendė, kad su faktinėmis aplinkybėms susiję
argumentai ir įrodymai, kuriuos per administracinę procedūrą pateikė
GSK
, neįrodo šios sąlygos buvimo.
Su faktinėmis aplinkybėmis susiję argumentai ir įrodymai, kuriuos
GSK
pateikė siekdama patvirtinti, kad iš jos Bendrųjų pardavimo sąlygų gaunamo pelno teisinga dalis bus skirta vartotojams, ir
todėl buvo įvykdyta antroji EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo sąlyga, buvo atmesti atsižvelgiant į ankstesnį nagrinėjimą,
kaip Komisija patvirtino posėdyje. Iš esmės sprendimo 179 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, jog dėl to, kad
GSK
nepateikė įrodymo, esą ribojant lygiagrečią prekybą iš tikrųjų gali atsirasti kokios nors naudos, reikalaujamos pagal pirmąją
sąlygą, antroji sąlyga taip pat negalėjo būti įvykdyta, todėl nereikėjo tęsti nagrinėjimo. Tik vėliau, siekdama išsamumo,
sprendimo 180–186 konstatuojamosiose dalyse Komisija atsakė į tam tikrus argumentus, kuriuos
GSK
pateikė siekdama įrodyti, kad iš lygiagrečios prekybos nebuvo gaunamas pelnas, kurio teisinga dalis buvo skirta vartotojams.
Trečioji ir ketvirtoji EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygos buvo nagrinėtos abi kartu, kaip Komisija pabrėžė savo pareiškimuose
ir vėliau posėdyje, ir taip pat buvo atmestos iš esmės remiantis ankstesniu nagrinėjimu. Pavyzdžiui, sprendimo 187 konstatuojamojoje
dalyje buvo atmesta trečioji sąlyga, nes niekas nerodė Bendrųjų pardavimo sąlygų teikiamos naudos, vadinasi, nebuvo jokių
veiksmų, kurių būtinumą būtų galima nagrinėti. Sprendimo 188 konstatuojamojoje dalyje buvo atmesta ketvirtoji sąlyga, nes
GSK
dėl jos nepateikė jokio argumento, kuris nebūtų buvęs anksčiau pateiktas ir atmestas.
Šiomis sąlygomis Pirmosios instancijos teismas visų pirma turi nustatyti, ar Komisija galėjo padaryti išvadą, jog
GSK
prašymą taikyti išimtį pagrindžiantys su faktinėmis aplinkybėmis susiję argumentai ir įrodymai nepagrindė, kad buvo įvykdyta
pirmoji EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo sąlyga. Į šį klausimą atsakius neigiamai taip pat reikės išnagrinėti, ar Komisija
galėjo nuspręsti, kad taip pat nebuvo įrodytas kitų trijų šios nuostatos taikymo sąlygų buvimas.
Šiuo atžvilgiu nagrinėdamas prašymą panaikinti sprendimą, susijusį su EB 81 straipsnio 3 dalies taikymu, teismas, susidūręs
su sudėtingu ekonominiu vertinimu, esmės atžvilgiu apsiriboja tik faktinių aplinkybių tikslumo, akivaizdžios klaidos vertinant
šias aplinkybes nebuvimo ir atitinkamo teisinio vertinimo tikslumo kontrole (110 punkte minėtas sprendimas
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, p. 501, 109 punkte minėto sprendimo
Metro I
25 punktas, 57 punkte minėto sprendimo
Remia ir kt. prieš Komisiją
34 punktas, 55 punkte minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
279 punktas).
Jis turi patikrinti ne tik tai, ar pateiki įrodymai yra tikslūs, patikimi ir neprieštaringi, bet ir tai, ar juose yra visa
svarbi informacija, į kurią reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą situaciją, ir ar įrodymai gali pagrįsti išvadas, padarytas
jais remiantis (2005 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisiją prieš Tetra Laval
, C‑12/03 P, Rink. p. I‑987, 39 punktas ir 2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
General Electric prieš Komisiją
, T‑210/01, Rink. p. II‑0000, 62 ir 63 punktai).
Tačiau jis neturėtų sprendimo, kurio teisėtumą prašoma patikrinti, vertinimo, padaryto jį priėmusios institucijos, pakeisti
savo ekonominio pobūdžio vertinimu.
Pabrėžtina, kad patikrinusi, ar yra vienas iš kriterijų, dėl kurių EB 81 straipsnio 3 dalis leidžia taikyti išimtį, Komisija
pirmiausia turi diskrecijos teisę, kurios teisminė kontrolė ribota, pasverti privalumus, kurių tikimasi įgyvendinant susitarimą,
ir trūkumus, kurių šis susitarimas turi galutinių vartotojų atžvilgiu dėl savo poveikio konkurencijai. Tai atliekama Bendrijos
lygmeniu palyginus bendrąjį interesą.
Be to, Komisijos sprendimo kontrolė atliekama atsižvelgiant tik į faktines ir teisines aplinkybes, kurios buvo ginčijamo sprendimo
priėmimo dieną, atsižvelgiant į šalims suteiktą galimybę ginantis aplinkybes papildyti įrodymais, atsiradusiais po šios dienos,
bet parengtais būtent šiam sprendimui ginčyti arba ginti (žr. šio sprendimo 58 punktą).
Šioje byloje darytina išvada, kad įrodymai, kurių nebuvo sprendimo priėmimo dieną ir kurie nebuvo specialiai parengti jame
padarytai išvadai dėl
GSK
prašymo taikyti išimtį ginčyti arba ginti, ypač faktinė informacija, susijusi su 2001–2005 m. laikotarpiu, ir 2003 m. gegužės
mėn.
York University
atliktas tyrimas „Benefits to Payers and Patients from Parallel Trade“, 2004 m. sausio mėn.
London
School of Economics and Political Sciences
atliktas tyrimas „The Economic Impact of Pharmaceutical Parallel Trade in European Member States: A Stakeholder Analysis“
ir 2004 m. vasario mėn. M. Ganslandt ir K. E. Maskus atliktas tyrimas „Parallel Imports and the Pricing of Pharmaceutical
Products: Evidence from the European Union“ iš karto paskelbtini nenagrinėtinais, kaip Komisija teisingai pabrėžė savo atsakymuose
į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus ir posėdyje.
b)     Dėl didesnio veiksmingumo įrodymo
Kad susitarimui būtų galima taikyti išimtį pagal EB 81 straipsnio 3 dalį, jis turi padėti tobulinti prekių gamybą ir platinimą,
arba skatinti technikos ir ekonomikos pažangą. Tai suprantama ne kaip bet kokia nauda, kurią savo veiklai gali gauti susitarimą
sudariusios įmonės, bet kaip pastebima objektyvi nauda, galinti kompensuoti šio susitarimo neigiamą poveikį konkurencijai
(dėl prisidėjimo prie prekių gamybos arba skirstymo tobulinimo žr. 110 punkte minėtą sprendimą
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, p. 502 ir 503; 1995 m birželio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Langnese‑Iglo prieš Komisiją
, T‑7/93, Rink. p. II‑1533, 180 punktą ir 201 punkte minėto sprendimo
Van den Bergh Foods prieš Komisiją
139 punktą; taip pat dėl prisidėjimo prie technikos pažangos skatinimo žr. 233 punkte minėto sprendimo
Matra Hachette prieš Komisiją
108–111 punktus).
Taigi, pirma, Komisija turi išnagrinėti, ar pateikti su faktinėmis aplinkybėmis susiję argumentai ir įrodymai įtikinamai patvirtina,
kad atitinkamas susitarimas leidžia gauti pastebimos objektyvios naudos (šiuo klausimu žr. 109 punkte minėto sprendimo
Metro I
43 punktą, 58 punkte minėto sprendimo
Metro II
55 punktą, 171 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
M6 ir kt. prieš Komisiją
143 punktą ir 2002 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Joynson prieš Komisiją
, T‑231/99, Rink. p. II‑2085, 48 ir 49 punktus), turint omenyje, kad nauda gali atsirasti ne tik nagrinėjamoje rinkoje, bet
ir kitose rinkose (2002 m. vasario 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Compagnie générale maritime ir kt. prieš Komisiją
, T‑86/95, Rink. p. II‑1011, 343 punktas).
Šis nagrinėjimas gali būti susijęs su prognozėmis, kai reikia išnagrinėti, kas, atsižvelgiant į pateiktus su faktinėmis aplinkybėmis
susijusius argumentus ir įrodymus, atrodo labiau tikėtina: ar kad atitinkamas susitarimas leis gauti pastebimos objektyvios
naudos, ar priešingai (šiuo klausimu žr. 248 punkte minėto sprendimo
Compagnie générale maritime ir kt. prieš Komisiją
365 punktą ir 201 punkte minėto sprendimo
Van den Bergh Foods prieš Komisiją
143 punktą; taip pat pagal analogiją žr. 242 punkte minėto sprendimo
Tetra Laval prieš Komisiją
42 ir 43 punktus ir 242 punkte minėto sprendimo
General Electric prieš Komisiją
64 punktą).
Antra, prireikus Komisija turi įvertinti, ar tokia pastebima objektyvi nauda gali kompensuoti susitarimo neigiamą poveikį
konkurencijai, nustatytą atliekant nagrinėjimą pagal EB 81 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. 186 punkte minėto sprendimo
Van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
183–185 punktus).
Šioje byloje
GSK
tvirtina, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis turėjo leisti gauti naudos tiek parengiamajame atitinkamos rinkos etape
skatindamas inovaciją, tiek pačioje rinkoje gerindamas vaistų platinimą. Šios rinkos priskiriamos skirtingoms vertybių grandinės
dalims, tačiau galutinis vartotojas, galintis pasinaudoti šiais privalumais, yra tas pats.
Taigi iš pradžių reikia nustatyti, ar Komisija galėjo padaryti išvadą, kad
GSK
su faktinėmis aplinkybėmis susiję argumentai ir įrodymai, kurių nagrinėjimas buvo susijęs su prognozavimu, pakankamai įtikinamai
neįrodo, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis, skatindamas inovaciją, turėjo leisti gauti pastebimos objektyvios naudos,
galinčios kompensuoti neigiamą jo poveikį konkurencijai.
Dėl pastebimos objektyvios naudos buvimo
Atsižvelgiant į
GSK
argumentų pobūdį, pirma, reikia išdėstyti su faktinėmis aplinkybėmis susijusius argumentus ir įrodymus, šiuo atžvilgiu pagrindžiančius
jos prašymą taikyti išimtį, antra, patikrinti, kaip Komisija juos išnagrinėjo.
Pirma, sprendimo 90, 92–99, 151 ir 154 konstatuojamosiose dalyse ir jose nurodytose 64–68 konstatuojamosiose dalyse yra trumpai
išdėstyti argumentai, kuriuos
GSK
pateikė siekdama Komisiją įtikinti, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis turėjo leisti paskatinti inovaciją.
Kaip matyti iš sprendimo, šie argumentai yra dvejopo, glaudžiai susijusio, bet vis dėlto skirtingo pobūdžio. Pirma, kaip nurodyta
sprendimo 154 konstatuojamosios dalies pirmajame sakinyje, lygiagreti prekyba vaistais, kuriuos Ispanijoje parduoda
GW
, sumažina konkurenciją tarp prekių ženklų, nes susilpnina
GSK
inovacijos galimybes. Antra, kaip nurodyta tos pačios konstatuojamosios dalies antrajame ir trečiajame sakiniuose, Bendrųjų
pardavimo sąlygų 4 straipsnis padidina konkurencijos tarp prekių ženklų veiksmingumą, nes leidžia sustiprinti
GSK
inovacijos galimybes.
Taip pat, kaip matyti iš sprendimo, šios dvi pagrindinės samprotavimo kryptys yra plėtojamos
GW
pranešime, papildomame
GSK
pranešime ir pirmiausia tam tikruose ekonominio ir ekonometrinio pobūdžio įrodymuose, kuriuos
GSK
pateikė per administracinę procedūrą, ypač atsakydama į Komisijos pranešimą apie kaltinimus. Šie įrodymai buvo pateikti byloje,
daugiausia kaip
GSK
pareiškimų turinį patvirtinantys ir papildantys priedai, o kitais atvejais – atsakant į proceso organizavimo priemones. Tie
įrodymai yra šie:
–
London Economics
atliktas tyrimas „Glaxo Wellcome’s Spanish Pricing System: The Need for a New Approach to Parallel Imports“,
–
Frontier Economics
atliktas tyrimas „Pharmaceutical Pricing in the EU – A note in response to the European Commission’s Statement of objections
concerning GlaxoWellcome’s Spanish Pricing Agreements“,
–        profesoriaus P. Rey atliktas tyrimas „The Adverse Effects of Parallel Imports on Consumer Welfare“,
–
Frontier Economics
atliktas tyrimas „The Effects of Parallel Imports on Social Welfare I: Critique“,
–        profesoriaus P. Rey atliktas tyrimas „The Effects of Parallel Imports on Social Welfare II: Critique“,
–        A. Baxter pranešimas „Glaxo Wellcome’s R&D budgeting process“.
Iš viso sprendimo ir kitų šio teismo sprendimo 256 punkte minėtų įrodymų matyti, kad nors
GSK
argumentai nurodomi skirtinguose dokumentuose, skiriasi jų pateikimas ir turinys gali būti daugiau ar mažiau išplėstas, atsižvelgiant,
be kita ko, į tai, kuris pranešimo apie kaltinimus aspektas yra ginčijamas, iš esmės tai yra toliau pateikiami argumentai.
Pirma, remiantis
GSK
pateiktais dokumentais, dėl lygiagrečios prekybos
GW
Ispanijoje parduodamais vaistais sumažėja veiksmingumas. Iš esmės:
–        patentuotų ir nacionalinės sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų sektoriui būdinga tai, kad esminis konkurencijos
tarp prekių ženklų parametras yra inovacija,
–        inovaciją užtikrina esminis ir kartu didesnis nei daugelyje kitų gamybos sričių mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros išlaidų
lygmuo;
GSK
atveju šios išlaidos sudaro apie 14 % apyvartos, t. y. apie 1,3 mlrd. GBP,
–        kadangi investavimas į mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą yra brangus, rizikingas ir ilgalaikis, iš esmės jis finansuojamas
daugiau iš savo lėšų, o ne iš paskolų;
GSK
atveju jis finansuojamas tik iš savo lėšų,
–        mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros finansavimas priklauso, pirma, nuo gaunamų pajamų, antra, nuo numatomų pajamų;
GSK
atveju galimybių juos finansuoti padidėjimas 230 kartų 1980–2000 m. buvo įmanomas dėl didelę paklausą turinčių vaistų, ypač
Zantac
, kuris iki 1994 m. sudarė 40 % jos pasaulinio pelno,
–        lygiagreti prekyba sumažina atitinkamos farmacinės bendrovės pajamas (schematiškai kiekvieną vienetą, parduotą kilmės valstybėje
kaina 100, atitinka vienetas, neparduotas paskirties valstybėje kaina 100 + n) ir taip neleidžia visiems pardavimams kiekvienoje
rinkoje taikyti optimalios kainos, t. y. nustatytos atsižvelgiant į kiekvienos valstybės narės preferencijas,
–        šis poveikis daugiausia daromas tam tikriems produktams ir tam tikroms geografinėms rinkoms;
GSK
atveju nuostoliai iš esmės susiję su tam tikrais Jungtinėje Karalystėje vartojamais vaistais,
–        šis poveikis yra svarbus atsižvelgiant į didelį skirtingose Bendrijos valstybėse narėse galiojančių kainų skirtumą; visų pirma
1998 m. Ispanijoje ir Jungtinėje Karalystėje aštuonių pirmiausia minimų (šio sprendimo 11 punktas) vaistų kainų skirtumas
svyravo tarp mažiausio 21 % ir didžiausio 132 % skirtumo,
–        šiuo atžvilgiu
GSK
pateikia konfidencialius skaičiavimus, susijusius su pajamomis, kurios nebuvo gautos dėl lygiagrečios prekybos, nukreiptos
iš visų valstybių narių į Jungtinę Karalystę ir apimančios visus jos vaistus, taip pat susijusius su pajamomis, negautomis
dėl lygiagrečios prekybos, nukreiptos iš Ispanijos į Jungtinę Karalystę ir apimančios aštuonis pirmiausia minimus vaistus,
1996, 1997 ir 1998 metais,
–        lygiagreti prekyba taip pat sumažina sumą, kurią dėl investicijų į mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą
GSK
leidžiama atimti iš pelno sumos, į kurią atsižvelgiama siekiant nustatyti, ar ji viršija
National Health Service
nustatytą didžiausią pelno iš investicijų koeficientą; šiuo atžvilgiu
GSK
pateikia konfidencialius skaičiavimus dėl atimamos sumos dydžio sumažėjimo, atsiradusio dėl lygiagrečios prekybos iš visų
valstybių narių ir dėl lygiagrečios prekybos iš Ispanijos 1998 metais,
–        tai, kad farmacijos bendrovė vis dėlto ir toliau gauna, atrodytų, didelį pelną, nesumažina šių argumentų svarbos, nes reikia
atsižvelgti į investicijų į mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą apskaitos metodą, jų ilgalaikiškumą, vidutines sąnaudas
ir rizikos laipsnį,
–        galiausiai lygiagreti prekyba sumažina galimybes finansuoti mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą; šiuo atžvilgiu
GSK
pateikia konfidencialius skaičiavimus, susijusius su ikimokestinio pelno dalimi, investuojama į mokslinius tyrimus ir technologijų
plėtrą, ir su mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros biudžeto sumažėjimu, kurį atitinka pajamų praradimas dėl lygiagrečios
prekybos tarp Ispanijos ir Jungtinės Karalystės, susijusios su aštuoniais pirmiausia minimais vaistais, 1996–1998 metais,
–        tai, kad sumažėjimas yra kiekybiškai ribotas, nepanaikina šio argumento svarbos, nes kalbama tik apie lygiagrečią prekybą
tarp Ispanijos ir Jungtinės Karalystės, susijusią su aštuoniais pirmiausia minimais vaistais 1996–1998 m., šiuo atveju kiekybiškai
ribotas sumažėjimas, kad ir kaip būtų, gali turėti svarbių kokybinių pasekmių, be kita ko, priversti atsisakyti mažiau pelningų
ar rizikingesnių projektų;
GSK
išvardija devynis projektus, kurių dėl to buvo atsisakyta,
–        priešingai, teigiamas lygiagrečios prekybos poveikis nedidelis, nes ja besiverčiantys prekybininkai nevykdo didelio masto
kainų konkurencijos ir jų rankose lieka esminė kilmės valstybėje narėje ir paskirties valstybėje narėje galiojančių kainų
skirtumo dalis, todėl kainas mažinantis spaudimas yra nedidelis ir galiausiai galutinių vartotojų nauda ribota.
Antra, remiantis
GSK
pateiktais dokumentais, Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis padidins veiksmingumą. Iš esmės:
–        mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros sąnaudos yra bendros ir jungtinės tuo požiūriu, kad susijusios su pasauliniu mastu
vykdoma veikla ir dažniausiai nesusijusios su konkrečiu gamybos sektoriumi arba produktu,
–        daugelyje valstybių narių farmacijos bendrovės savo kainų valdyti negali; jos sutiks aprūpinti nacionalinę rinką, jei valdžios
institucijų nustatytos kainos leis padengti ribines sąnaudas, bet jos dar turės įstengti padengti, kur gali, visas bendras
ir jungtines mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros sąnaudas,
–        Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnyje numatyta skirtingų kainų sistema leis padengti mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros
sąnaudas, užtikrinant kiekvienoje rinkoje tokio lygmens kainų nustatymą, atitinkantį galutinio vartotojo, t. y. galiausiai
atitinkamos valstybės narės, preferencijas; jis visų pirma leis sutrukdyti tam, kad Ispanijos Karalystėje nustatyta kaina
būtų perkelta į Jungtinę Karalystę,
–        didelis konkurencijos spaudimas dėl inovacijos, vyraujantis šiame sektoriuje, užtikrina, kad
GSK
elgsis kaip protingas ūkio subjektas, paversdamas, kiek tai būtina, savo papildomą pelną investicijomis į mokslinius tyrimus
ir technologijų plėtrą.
Toliau sprendimo 151, 154, 155 ir 169 konstatuojamosiose dalyse Komisija pripažino, kad nebuvo įrodyta, jog lygiagreti prekyba
darė neigiamą poveikį
GSK
moksliniams tyrimams ir technologijų plėtrai ir kad, šiaip ar taip, nebuvo įrodyta, jog lygiagreti prekyba turėjo pastebimą
neigiamą poveikį jos veiklai.
Sprendimo 157–168 konstatuojamosiose dalyse Komisija iš esmės nagrinėjo, ar buvo įrodyta, kad dėl lygiagrečios prekybos sumažėjo
veiksmingumas, ir į šį klausimą atsakė neigiamai. Todėl nusprendė, kad nebūtina išsamiai nagrinėti, ar Bendrųjų pardavimo
sąlygų 4 straipsnis padidins veiksmingumą, šis klausimas tik tam tikrais aspektais buvo nagrinėtas sprendimo 156 konstatuojamojoje
dalyje.
Tačiau, atsižvelgiant į
GSK
pateiktų su faktinėmis aplinkybėmis susijusių argumentų ir įrodymų svarbą, negali būti pripažinta, jog to, kaip Komisija
išnagrinėjo veiksmingumo sumažėjimą, sietiną su lygiagrečia prekyba, bei jo mastą ir su Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu
sietiną veiksmingumo padidėjimą, pakanka Komisijos išvadoms šiais klausimais pagrįsti.
–       Dėl
GSK
pateiktų faktinių argumentų ir įrodymų svarbos
Pabrėžtina, kad
GSK
su faktinėmis aplinkybėmis susiję argumentai ir jiems pagrįsti pateikti įrodymai atrodo esantys reikšmingi, patikimi ir atitinkantys
tikrovę, atsižvelgiant į jų turinį (83 punkte minėto sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
1838 punktas), kurį kelių svarbių aspektų atžvilgiu patvirtina Komisijos dokumentai.
Pavyzdžiui, 135 punkte minėtame komunikate KOM(1998) 588 galutinis, iš esmės skirtame bendrosios rinkos plėtrai farmacijos
sektoriuje, kuris šioje byloje nėra nagrinėjamas, taip pat atsispindi, Komisijos manymu, ryšys tarp inovacijos, lygiagrečios
prekybos ir konkurencijos šiame sektoriuje. Jo tekstas leidžia konstatuoti, kad be šio sprendimo 135 punkte minėto pareiškimo
dėl dviprasmiško lygiagrečios prekybos poveikio galutinio vartotojo gerovei Komisija jame teigia tai:
–        farmacijos pramonės pagrindas yra moksliniai tyrimai (p. 3 ir 11), ir akivaizdu, kad patentuotų vaistų srityje labai didelė
konkurencija dėl inovacijų (p. 16), todėl rinkoje nuolat pasirodo naujų vaistų (p. 11); priešingai, išleidus produktus į rinką,
aktyvi kainų konkurencija yra palyginti nedidelė (p. 16),
–        farmacijos pramonė turi apmokėti investicijas į mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą (p. 14), ir todėl jai reikia pasiekti
pakankamą rentabilumo lygį, kad galėtų moksliniams tyrimams ir technologijų plėtrai skirti lėšų, būtinas naujiems produktams
kurti (p. 17 ir 23),
–        nors Europos farmacijos pramonė yra stiprus pramonės sektorius ir Europos investicijos į mokslinius tyrimus ir technologijų
plėtrą 1997 m. padidėjo tris kartus, palyginti su dešimt ankstesniųjų metų, šioje srityje matyti akivaizdus konkurencingumo
sumažėjimas, patvirtinantis, kad padėtis ima keistis; viena iš priežasčių yra ta, kad farmacijos pramonės bendras rentabilumas
ir rentabilumo koeficientas Jungtinėse Valstijose atrodo esantys gerokai didesni nei Europos Sąjungoje (p. 4 ir 5),
–        norėdama finansuoti savo mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą, farmacijos pramonė siekia gauti pelno visame pasaulyje
(p. 3),
–        tarp valstybių narių yra didelių skirtumų tiek bendrų makroekonominių sąlygų (ypač kiekvieno gyventojo pajamos ir jam tenkanti
nacionalinio produkto dalis), tiek sveikatos apsaugos sistemų požiūriu; atrodo, nusistovėjęs teigiamas santykis tarp sveikatos
apsaugos išlaidų ir pajamų, nors ir šis santykis nėra tobulas (p. 5),
–        taip pat tarp valstybių narių yra didelių kainų skirtumų, tai paaiškinama tam tikrų veiksnių įtaka; atrodo, vienas iš veiksnių,
dėl kurių atsiranda šie skirtumai, – valstybių narių kainų kontrolės mastas, nors yra ir konjunktūros veiksnių, tokių kaip
infliacija ir valiutų kursų svyravimai (p. 6),
–        šiuo atveju euro įvedimas turėtų prisidėti prie stabilesnės aplinkos sukūrimo valstybėse, dalyvaujančiose ekonominėje ir pinigų
sąjungoje (EPS). Tačiau dėl to taip pat išryškėtų kainų skirtumas dabartinėje Europos rinkoje, o tai galėtų paskatinti didmenininkus
ir farmacininkus imtis prekybos Bendrijoje (p. 9),
–        būtų be galo sudėtinga nustatyti visai Bendrijai tinkamą kainų lygį. Iš esmės žemo kainų lygio pasirinkimas iš karto būtų
naudingas sveikatos priežiūros išlaidų valdymo tikslais (bent jau valstybėse, kuriose šiuo metu kainos didelės), bet dėl jo
nuolat mažėtų Europos investicijos į farmacijos mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą, ir tai galėtų sukelti investicijų
sumažėjimą Europos ekonomikoje. Nustačius aukštą kainų lygį būtų apribotas sveikatos priežiūros paslaugų prieinamumas vartotojams
ir mokėtojams šalyje, kuri dėl ekonominių ar socialinių priežasčių negali mokėti tokios kainos (p. 14),
–        farmacijos bendrovės skirtingas kainas taiko siekdamos atsižvelgti į skirtingą perkamąją galią (p. 6).
Tiesa, neturi būti manoma, kad šios su inovacija ir atitinkamu lygiagrečios prekybos bei kainų skirtumo poveikiu inovacijai
susijusios ištraukos reiškia, kad
GSK
argumentai tikrai pagrįsti arba kad jos pateikia išsamią ir galutinę Komisijos poziciją šiuo sudėtingu klausimu. Tačiau šios
ištraukos vis dėlto patvirtina
GSK
argumentų ir jiems pagrįsti pateiktuose įrodymuose esančių ekonominių tyrimų dalį, taip paliudydamos jų patikimumą.
Savo atsakymuose į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus Komisija pabrėžė, jog 135 punkte minėtame komunikate
KOM(1998) 588 galutinis taip pat buvo nurodyta, kad, nepaisant didelių kainų skirtumų tarp valstybių narių, buvo būtina laikytis
bendrosios rinkos principus atitinkančio požiūrio, todėl neįmanoma pateisinti priemonių, dėl kurių būtų įtvirtintas arba sustiprintas
rinkos suskirstymas pagal nacionalines sienas (p. 23). Ji taip pat paaiškino, kad sprendimas atitiko šį požiūrį. Tačiau tokiam
argumentui negali būti pritarta. Iš esmės juo preziumuojama, kad susitarimui, numatančiam, jog patentuoti ir nacionalinių
sveikatos draudimo sistemų kompensuojami vaistai skirtingose geografinėse rinkose bus parduodami skirtinga kaina, atsižvelgiant
į galutinio vartotojo, kuris sumoka jų kainą, preferencijas, kad ir kaip būtų, negali būti taikoma išimtis. Tačiau EB 81 straipsnis
to visiškai nenumato.
Bendresniu ekonomikos teorijos lygmeniu pabrėžtina, kad prie savo atsiliepimo į ieškinį Komisija pridėjo Komisijos „Vidaus
rinkos ir paslaugų“ generalinio direktorato užsakymu 1999 m. vasario 8 d.
NERA
atlikto tyrimo „The Economic Consequences of the Choice of Regime of Exhaustion in the Area of Trademarks“ „Executive Summary“
.
Ši ištrauka, ypač 5 puslapyje esantys samprotavimai, patvirtina tam tikrus vertinimus, nurodytus įrodymuose, kuriuos
GSK
pateikė dėl farmacijos bendrovės galimo suinteresuotumo taikyti skirtingas kainas, atsižvelgiant į rinką, kurioje parduodami
vaistai, ir galutinių vartotojų preferencijas.
Šiomis sąlygomis Komisija, pati išnagrinėjusi Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu sukurtą skirtingų kainų sistemą kaip
diskriminacinę atitinkamų vaistų paskirties požiūriu (šio sprendimo 174 punktas), atsižvelgdama į nagrinėjimą, kurį atliko
pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, negali teigti kaip savo atsakymuose į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus, kad
šis klausimas nėra svarbus atsižvelgiant į nagrinėjimą, kuris turi būti atliktas pagal EB 81 straipsnio 3 dalį. Taip pat ji
negali teigti, kad
GSK
to nenurodė per administracinę procedūrą arba šį procesą. Priešingai, ne kartą tvirtindama siekianti sutrukdyti savo produktų
Ispanijoje nustatytomis kainomis eksportui į Jungtinę Karalystę,
GSK
, be kita ko, daro nuorodą į ketinimą sukurti skirtingų kainų sistemą, kad būtų užtikrinta, jog visi pardavimai Jungtinėje
Karalystėje vyks ta kaina, kurią ši valstybė narė leidžia taikyti, o ne ta, kurią nustato Ispanijos Karalystė.
–       Dėl su lygiagrečia prekyba susijusio veiksmingumo praradimo
Pabrėžtina, kad išvada, jog nebuvo įrodyta, kad dėl lygiagrečios prekybos prarandamas veiksmingumas, nes nukenčia
GSK
inovacijos galimybės, yra grindžiama sprendimo 155–161 konstatuojamosiose dalyse pateiktu tyrimu, kuriame neatsižvelgiama
į visus
GSK
tinkamai pateiktus su faktinėmis aplinkybėmis susijusius argumentus ir įrodymus, priešingai nei savo pareiškimuose teigia
Komisija, ir jos nepatvirtina įtikinami įrodymai. Nors Komisija neabejotinai neprivalo išnagrinėti visų pateiktų argumentų,
tačiau pagal šio sprendimo 236 ir 242 punktuose minėtą teismų praktiką ji turi tinkamai išnagrinėti tuos, kurie turi reikšmės
bylai, ir prireikus juos paneigti, pasinaudodama galinčiais pagrįsti išvadą įrodymais.
Iš šių argumentų visumos matyti, kad konkurencijos problema, su kuria susidūrė
GSK
, ir jos ieškoma išeitis buvo tokios.
Pirma, vaistų sričiai būdinga didelė konkurencija dėl inovacijos. Moksliniai tyrimai ir technologijų plėtra šioje srityje
kainuoja daug ir yra rizikingi. Jų sąnaudos kartu yra fiksuotos (nesusijusios su parduotų vaistų kiekiu), jungtinės (susidaro
ankstesniame etape nei gamyba ir platinimas ir iš dalies nesusijusios su vienokiu ar kitokiu vaistu) ir bendrosios sąnaudos
(nesusijusios su viena ar kita šalimi). Tyrimai ir plėtra dažniausiai finansuojami iš savų, o ne skolintų lėšų. Todėl reikia
optimalių pajamų. Pajamų optimizavimas gali būti užtikrintas pritaikant vaistų kainas prie vartotojų preferencijų, kai jos
skiriasi. Taigi dėl skirtingų kainų galima susigrąžinti mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros sąnaudas iš tų galutinių
vartotojų, kurie pasirengę jas sumokėti. Ši skirtingų kainų praktika, šiuo atveju pasireiškianti supaprastinta forma, ekonomistams
žinoma kaip
Ramsey Pricing
(Ramsey kaina).
Antra, šios praktikos įgyvendinimas vaistų sektoriuje turi tam tikrų ypatumų. Kol vaistus saugo patentas, jų kaina galiojant
patentui dėl konkretaus gamintojo interesų gali būti išlaikyta didesnė nei ribinės sąnaudos. Tačiau kai tuos pačius vaistus
kompensuoja nacionalinės sveikatos apsaugos sistemos, jų kaina tiesiogiai (kainų kontrolė) arba netiesiogiai (pelno kontrolė)
bendrojo intereso labui turi būti išlaikyta tokia, kad nedaug viršytų ribines sąnaudas. Tai, kiek yra viršijamos ribinės sąnaudos,
atspindi galutinio vartotojo, t. y. iš esmės nacionalinės sveikatos apsaugos sistemos, preferencijas. Jei jai vaisto kaina
turi pakankamai įtakos, šis viršijimas gali būti ribotas; jei kaina neturi pakankamai įtakos, viršijimas gali būti didelis.
Praktikoje šios įtakos laipsnis priklauso nuo įvairių veiksnių, tokių kaip gyvenimo lygis ar valstybės finansų būklė. Taigi
mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros sąnaudų dalys, kurias vaistų gamintojai susigrąžina, vienoje ar kitoje valstybėje
skiriasi priklausomai nuo pajamų, kurias galiojančios kainos leidžia jose gauti. Šiuo atveju būtent Jungtinėje Karalystėje
GSK
galėtų, atsižvelgiant į taikytinus teisės aktus, susigrąžinti bendrąją ir jungtinę savo mokslinių tyrimų ir technologijų
plėtros sąnaudų dalį.
Trečia, dėl lygiagrečios prekybos poveikio šios pajamos sumažėja, nors ir nevienodai, bet realiai. Šiai praktikai, kurią ekonomistai
žino kaip
free riding
(„parazitavimas“), būdinga tai, kad tarpininkas nebevaidina savo įprasto vaidmens vertybių grandinėje, o užsiima savavališka
veikla ir taip gauna didesnę pelno dalį. Pats savaime tokio turto perėjimo iš gamintojo tarpininkui teisėtumas konkurencijos
teisės nedomina, jai rūpi tik poveikis galutinio vartotojo gerovei. Kadangi tarpininkas įsitraukia į to paties prekės ženklo
konkurenciją, lygiagreti prekyba gali turėti konkurenciją skatinantį poveikį. Tačiau vaistų srityje ši veikla taip pat įgyja
ypatingą pavidalą, nes nesukuria pastebimos pridėtinės vertės galutiniam vartotojui.
Ketvirta, Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu siekiama optimizuoti pajamas ir neutralizuoti lygiagrečią prekybą. Juo apribojama
anksčiau
GW
didmenininkams suteikta galimybė parduoti už Ispanijos ribų vaistus, nupirktus už kainą, nustatytą atsižvelgiant į tai, kad
juos kompensuoja Ispanijos sveikatos draudimo sistema. Taigi straipsniu leidžiama, kad pardavimai kitose valstybėse narėse
vyktų kaina, nustatyta atsižvelgiant į tai, kad ją kompensuoja atitinkama nacionalinė sveikatos draudimo sistema. Kai pelną
gauna gamintojas, veiksmingumas greičiausiai padidės, kitaip nei tuo atveju, kai pelnas pasidalijamas su tarpininku, nes protingas
gamintojas, galintis užtikrinti savo inovacijos pelningumą ir veikiantis srityje, kurioje vyksta aktyvi konkurencija dėl inovacijos,
yra suinteresuotas bent dalį savo papildomo pelno investuoti į inovaciją.
Tačiau iš pačios sprendimo 155–161 konstatuojamųjų dalių struktūros matyti, kad Komisija, pripažinusi konkurencijos dėl inovacijos
svarbą nagrinėjamame sektoriuje, nesiėmė metodiškai nagrinėti
GSK
pateiktų su faktinėmis aplinkybėmis susijusių argumentų ir įrodymų, susijusių su investicijų į mokslinius tyrimus ir technologijų
plėtrą pobūdžiu, mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros finansavimo ypatumais bei finansavimo galimybėmis, lygiagrečios
prekybos poveikiu šioms galimybėms bei taikytinais teisės aktais, ir apsiribojo, kaip nurodyta sprendimo 155 konstatuojamojoje
dalyje, pastabomis, kurios yra mažiausiai tik dalinės ir, kaip teisingai tvirtina
GSK
, nedaug susijusios su byla bei mažai įtikinamos.
Toks nagrinėjimo nebuvimas ypač kritikuotinas, kai Komisija turi nustatyti, ar tenkinamos EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo
sąlygos tokiame teisiniame ir ekonominiame kontekste, kaip farmacijos sektorius, kur konkurencijos sąlygos yra iškreiptos
dėl nacionalinių teisės aktų buvimo. Iš esmės ši aplinkybė įpareigoja Komisiją ypač atidžiai išnagrinėti argumentus ir įrodymus,
kuriuos jai pateikia asmuo, norintis pasinaudoti EB 81 straipsnio 3 dalimi.
Pavyzdžiui, sprendimo 157 konstatuojamosios dalies pirmasis sakinys, skirtas veiksniams, kurie nulemia su moksliniais tyrimais
ir technologijų plėtra susijusius sprendimus, grindžiamas vienu iš byloje pateiktų tyrimų, tačiau jo aiškinimas yra neišsamus
ir mažai įtikinamas. Tiesa, šis tyrimas iš tikrųjų rodo, kad lygiagreti prekyba nėra pagrindinis veiksnys, nulemiantis su
moksliniais tyrimais ir technologijų plėtra susijusius sprendimus. Tačiau čia pat priduriama, kad šie sprendimai priimami,
be kita ko, atsižvelgiant į bendrą gaunamo pelno lygį arba rentabilumą, kurio tikimasi iš kuriamųjų produktų, tai pabrėžiama
ir tos pačios konstatuojamosios dalies antrajame sakinyje. Taigi tai yra veiksniai, apie kuriuos kalbėdama
GSK
nurodo jiems daromą neigiamą lygiagrečios prekybos poveikį, kurį Komisija pripažįsta tos pačios konstatuojamosios dalies
trečiajame sakinyje. Šiomis sąlygomis, atsižvelgdama į pagrindžiančius įrodymus, Komisija negalėjo atsisakyti atlikti atitinkamą
išsamesnį nagrinėjimą.
Savo ruožtu 157 konstatuojamosios dalies tęsinys, kuriame tik nurodomos
GSK
galimybės į veiksmingumo sumažėjimą reaguoti sumažinant kitas biudžeto dalis arba panaudojant dalį pagrindinio pelno, negali
būti laikomas atsakymu į argumentus, esą dėl aktyvios prekių ženklų konkurencijos, kurios pagrindas yra inovacija,
GSK
yra labai suinteresuota investuoti į mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą, ir dėl lygiagrečios prekybos ji negali visiškai
pasinaudoti šio investavimo vaisiais, kad vėl investuotų į mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą. Be to, ji atsiriboja
nuo
GSK
argumentų, kad šio pelno dydį reikia patikslinti atsižvelgiant į apskaitos būdą.
Šiomis sąlygomis klausimas, kiek lygiagreti prekyba, moksliniai tyrimai ir technologijų plėtra yra susiję, negalėjo būti nagrinėjamas
pakankamai išsamiai, nei išspręstas padarant trumpą išvadą, kad nebuvo įrodytas priežastinis ryšys tarp lygiagrečios prekybos
(arba jos ribojimo) ir mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros, kaip nurodyta sprendimo 151, 154, 155 ir 159 konstatuojamosiose
dalyse.
Kadangi savo pareiškimuose Komisija, siekdama paaiškinti, jog
GSK
neįrodė, kad nėra ryšio tarp Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio ir dėl jo laukiamo veiksmingumo padidėjimo, bet įrodė,
kad tarp šių dviejų elementų yra tiesioginis ryšys, pasinaudojo sprendimo 169 konstatuojamosios dalies žodžių dviprasmiškumu,
pažymėtina, kad šis galiausiai posėdyje pateiktas argumentas negali būti priimtas. Iš esmės šio skirstymo sprendimo 155–161 konstatuojamosiose
dalyse, į kurias daroma nuoroda sprendimo 169 konstatuojamojoje dalyje, nėra, nes jose daroma vienareikšmė išvada, kad ryšio
tarp Bendrųjų pardavimo sąlygų ir prisidėjimo prie technikos pažangos skatinimo nėra. Galiausiai šis skirstymas nėra numatytas
EB  81 straipsnio 3 dalyje, leidžiančioje taikyti išimtį susitarimams, kurie padidina veiksmingumą, neskirstydama jų pagal
tai, ar yra tiesioginis, ar netiesioginis poveikis, o iš esmės skirstymo, kurio nenumato Sutartis, negalima taikyti (110 punkte
minėtas sprendimas
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, p. 493). Pagal šio sprendimo 247 ir 248 punktuose minėtą teismų praktiką reikia atsižvelgti į bet kokią naudą, dėl kurios
padidėja veiksmingumas, jeigu ji yra objektyvi, pastebima ir jos buvimas yra įtikinamai įrodytas.
–       Dėl su lygiagrečia prekyba susijusio veiksmingumo sumažėjimo masto
Pabrėžtina, jog subsidiari išvada, kad, bet kuriuo atveju, nebuvo įrodyta, jog dėl lygiagrečios prekybos pastebimai sumažėja
veiksmingumas, nes ji kenkia
GSK
inovacijos gebėjimams, nėra įtikinamai pagrįsta, ir sprendimo 159 ir 162–168 konstatuojamosiose dalyse atliekant ją pagrindžiantį
tyrimą neatsižvelgiama į šiuo atžvilgiu nurodytus svarbius dalykus. Iš esmės šis tyrimas rodo, kad veiksmingumo sumažėjimas,
kurį mini
GSK
, yra ribotas, pirma, laiko atžvilgiu, nes jį paaiškina ne tiek kainų skirtumai, susiję su skirtingais valstybių narių teisės
aktais, kaip nurodyta sprendimo 162 ir 163 konstatuojamosiose dalyse, kiek 1996–1998 m. valiutų kursų svyravimai, kaip nurodyta
sprendimo 164–166 konstatuojamosiose dalyse. Taip pat šis tyrimas rodo, kad veiksmingumo sumažėjimas yra ribotas ir atsižvelgiant
į faktines aplinkybes, kaip nurodyta sprendimo 167–169 konstatuojamosiose dalyse.
Šiuo atžvilgiu, nepaisant to, kad Ispanijos kainos nėra daug mažesnės už Bendrijos vidurkį, – ši aplinkybė nurodyta sprendimo
162 ir 163 konstatuojamosiose dalyse ir bylai nėra labai svarbi, nes dėl valstybių narių šioje srityje priimtų teisės aktų
skiriasi nacionalinių kainų struktūrinis lygmuo ir todėl ekonominiu požiūriu akivaizdžiai nepakanka samprotauti remiantis
hipotetiniu Bendrijos vidurkiu, – pažymėtina, kad Komisija, neatlikusi išsamaus tyrimo, sprendimo 164 ir 165 konstatuojamosiose
dalyse galiausiai daro išvadą, kad lygiagreti prekyba tarp Ispanijos ir Jungtinės Karalystės 1996–1998 m. buvo laikino ir
riboto pobūdžio.
Kaip matyti iš
GSK
atsiliepimų, ji neneigia, kad valiutų kursų svyravimai, be kita ko, su GBP susijusios spekuliacijos, artėjant paskutiniam
EPS etapui sudarė konjunktūrines sąlygas 1996–1998 m. lygiagrečiai prekybai vaistais, kuriuos Ispanijoje parduoda
GW
. Tačiau ji teigia, kad šis konjunktūrinis poveikis, kad ir koks didelis būtų, yra tik stiprinamasis veiksnys, nes lygiagreti
prekyba, nepaisant valiutų kursų svyravimo, yra susijusi su skirtingų nacionalinių teisės aktų koegzistavimu, pasireiškiančiu
tuo, kad Bendrijos valstybėse narėse kainos skiriasi dėl struktūrinių priežasčių.
Taigi šie argumentai turi reikšmės bylai, ir juos pagrindžiančius įrodymus patvirtina tiek komunikato KOM(1998) 588 galutinis
ištraukos, esančios šio sprendimo 264 punkte, tiek pats Komisijos sprendimas. Iš esmės jo 31, 32 ir 53 konstatuojamosiose
dalyse nurodyta, kad valiutų kursų svyravimai, kurių poveikis lygiagrečiai prekybai dėl jų pačių pobūdžio yra cikliškas, yra
tik svarbus veiksnys, dar labiau komplikuojantis reiškinį, kurio struktūrinė priežastis – skirtingos to paties vaisto kainos
Bendrijos valstybėse narėse.
Tiesa, pati situacija netrukdė Komisijai 1996–1998 m. lygiagrečios prekybos tarp Ispanijos Karalystės ir Jungtinės Karalystės
vertinti kaip ypatingo reiškinio, iš esmės atsiradusio dėl GBP kurso padidėjimo Ispanijos pesetų (ESP) atžvilgiu.
Tačiau Komisijos minimi skaičiavimai yra pernelyg dviprasmiški, kad būtų galima įtikinamai pagrįsti šią išvadą. Remiantis
sprendimu, nuo 1996 m. spalio mėn. iki 1998 m. balandžio mėn. GBP, palyginti su ESP, pabrango 30 %. Per šį laikotarpį lygiagrečios
prekybos iš Ispanijos dalis bendrame lygiagrečios prekybos importe į Jungtinę Karalystę kiekybiniu požiūriu išliko stabili
(apie 40 %), tačiau šio importo vertė didėjo (apie 20 mln. GBP 1996 m. ir apie 42 mln. GBP 1998 m.). Kaip galiausiai savo
atsakymuose į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus nurodė Komisija, tai liudija, kad GBP pabrangimas sukėlė lygiagretaus
importo iš kitų valstybių narių padidėjimą. Tačiau tai taip pat patvirtina, kad iki GBP pabrangimo didžioji dalis (maždaug
40 %) lygiagretaus importo į Jungtinę Karalystę buvo iš Ispanijos, o kita dalis būdavo paskirstoma tarp kitų kilmės valstybių
narių. Taigi tai nėra pakankamas atsakymas į
GSK
argumentą, esą nors dėl šio GBP pabrangimo lygiagrečios prekybos sukelta problema neabejotinai tapo dar opesnė, tačiau tai
visiškai nepanaikina jos struktūrinės kilmės.
Komisijos atsakymuose į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus nurodytas argumentas, esą lygiagrečios prekybos
iš Ispanijos padidėjimas 1996–1998 m. paaiškinamas tuo, kad 1995 m. spalio 6 d. baigėsi Ispanijos Karalystės stojimo sutarties
47 ir 209 straipsniuose numatytas pereinamasis laikotarpis, kuriuo patentų savininkai, norėdami pasipriešinti jų pačių arba
jų sutikimu Ispanijoje parduodamų vaistų importui, galėjo naudotis šio patento suteikiamomis teisėmis, šios išvados nekeičia,
nes jis akivaizdžiai nesusijęs su laikotarpiu po pranešimo dienos, priešingai nei
GSK
argumentai.
Galiausiai, kaip matyti iš sprendimo 15, 18 ir 55 konstatuojamųjų dalių, per administracinę procedūrą
GSK
nurodė, kad nors Bendrosios pardavimo sąlygos yra taikomos 82 vaistams, lygiagreti prekyba daugiausia buvo susijusi su aštuoniais
iš jų. Be to, kaip matyti iš sprendimo 22 ir 35 konstatuojamųjų dalių,
GSK
taip pat nurodė, kad šios Bendrosios pardavimo sąlygos, taikytinos nepaisant atitinkamų vaistų galutinės eksporto paskirties,
iš esmės buvo susijusios su lygiagrečios prekybos tarp Ispanijos ir Jungtinės Karalystės padidėjimu. Taigi ji Komisijai pateikė
skaičius, daugiausia, nors ir ne vien tiktai, susijusius, pirma, su Ispanijos ir Jungtinės Karalystės kainų skirtumais, antra,
su lygiagrečia prekyba vaistais
Becloforte
,
Beconase
,
Becotide
,
Flixotide
,
Imigran
,
Lamictal
,
Serevent
ir
Ventolín
tarp Ispanijos ir Jungtinės Karalystės 1996–1998 m. ir, trečia, su poveikiu, kurį ši,
GSK
manymu, turi jos pajamoms bei mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros biudžetui. Šie skaičiai yra nurodyti sprendimo 55,
59–67, 70, 83, 92, 98 ir 99 konstatuojamosiose dalyse.
Be to, kaip matyti iš sprendimo 70 ir 71 konstatuojamųjų dalių,
GSK
pabrėžė, kad lygiagreti prekyba vyksta nesinaudojant oficialiai kontroliuojamais platinimo kanalais, ir pridūrė, jog Komisijai
jos pateikti skaičiai yra prognozės, kurios gali būti netikslios, bet jų patikslinti negali. Šie su faktinėmis aplinkybėmis
susiję teiginiai, pakartoti dublike, nebuvo ginčijami.

GSK
teisingai pabrėžia, kad šie skaičiai ne tik nėra nedideli, – jie laikytini pavyzdžiu, rodančiu ne laikiną ir nedidelį veiksmingumo
praradimą, bet bendresnio pobūdžio praradimą, kuris turėtų užsitęsti.
Dėl pirmojo aspekto primintina, kad nagrinėdama, ar Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis gali turėti neigiamą poveikį, Komisija,
sutikusi daugiausia dėmesio skirti aštuoniems vaistams, pirmiausia susijusiems su lygiagrečia prekyba tarp Ispanijos ir Jungtinės
Karalystės, kaip nurodė sprendimo 18, 56, 57 ir 69 konstatuojamosiose dalyse, taip pat atsižvelgė į tinklo efektą, susijusį
su lygiagrečia prekyba kitais vaistais tarp Ispanijos ir kitų valstybių narių, kaip matyti iš sprendimo 72–75, 117, 126, 140
ir 144 konstatuojamųjų dalių. Būtent dėl šio tinklo efekto pagal sprendimo 133 konstatuojamąją dalį konkurencijos ribojimas,
kuris vienos Jungtinės Karalystės lygmeniu yra nereikšmingas, tampa didelio masto. Tačiau Komisija visiškai nepaaiškina, kodėl
reikėjo laikytis kitokio požiūrio nagrinėjant klausimą, ar Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis gali suteikti naudos, ir
nagrinėti tik skaičius, kuriuos jai pateikė
GSK
, atsižvelgdama į tai, kad sunku realiai įvertinti lygiagrečią prekybą, ir į tai, kad ji sutiko
GSK
pateiktus skaičius laikyti pavyzdiniais.
Dėl antrojo aspekto pabrėžtina, kad lygiagreti prekyba – tai reiškinys, kuris gali vykti ilgiau nei trumpą Komisijos apimamą
laikotarpį, ne tik dėl kainų skirtumui, sukeliančiam šį reiškinį, būdingo ilgalaikiškumo, bet ir dėl valiutų kursams, kol
jie yra, būdingo cikliškumo. Komisija šio sprendimo 135 punkte minėtame komunikate KOM(1998) 588 galutinis su tuo sutinka.
Savo atsakyme į ieškinį ji taip pat pripažįsta, kad valiutų kursų svyravimai išlieka aktualūs valstybėms narėms, tarp kurių
yra ir Jungtinė Karalystė, 1999 m. neperėjusioms į trečiąjį EPS etapą.
Tokiama kontekste
GSK
pateikti pavyzdiniai skaičiai atspindi tam tikrą tendenciją. Komisijos klausimas, keliamas sprendimo 168 konstatuojamojoje
dalyje, ar
GSK
pateikti skaičiai, susiję su jos bendrųjų pajamų praradimu 1998 m., gali būti per dideli, šios išvados neginčija. Iš esmės
1998 m. gruodžio 14 d. ir 2000 m. vasario 14 d. šiuo atžvilgiu pateikti skaičiai yra didesni nei dvejų ankstesnių metų skaičiai,
kaip matyti iš sprendimo 67 konstatuojamosios dalies. Be to,
GSK
paaiškinimas, esą anksčiau, 1998 m. liepos 28 d., pateikti skaičiai buvo prognozės, o 1998 m. gruodžio mėn. ir 2000 m. vasario
mėn. pateikti skaičiai – tikrieji, ir juos paaiškino tuo, kad Bendrosios pardavimo sąlygos buvo taikomos nuo 1998 m. pavasario
iki rudens, kaip matyti iš sprendimo 19, 23, 26, 64, 67 ir 168 konstatuojamųjų dalių, buvo pakankamai įtikinamas ir todėl
vertas išsamiai nagrinėti.
–       Dėl su Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu susijusio veiksmingumo padidėjimo
Pabrėžtina, kad, kaip teisingai tvirtina
GSK
, Komisija visiškai nesiėmė išsamiai nagrinėti jos su faktinėmis aplinkybėmis susijusių argumentų ir įrodymų, susijusių jau
ne su lygiagrečios prekybos trūkumais, bet su Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio privalumais.
Atsižvelgiant, pirma, į
GSK
argumentų struktūrą ir, antra, į šiuo klausimu per administracinę procedūrą kilusius ginčus, sprendime nebuvo galima iš pradžių
nenagrinėti, ar dėl lygiagrečios prekybos sumažėja visos farmacijos pramonės ir konkrečiai
GSK
veiksmingumas. Iš esmės tik tada, jei šiuo klausimu nebūtų kilę jokių ginčų, Komisija teisėtai būtų galėjusi neatlikti tokio
nagrinėjimo (pagal analogiją žr. 248 punkte minėto sprendimo
Compagnie générale maritime ir kt. prieš Komisiją
345 punktą).
Tačiau palyginus
GSK
pateiktus įrodymus ir Komisijos sprendime pateiktus kitus įrodymus aiškiai matyti, kad vaistų sektoriuje lygiagrečios prekybos
poveikis konkurencijai yra dvejopas, nes didesnis veiksmingumas, kurį ji gali suteikti to paties prekės ženklo produktų konkurencijai,
kurios vaidmuo nedidelis, reikia sugretinti su veiksmingumo sumažėjimu, kurį ji gali sukelti skirtingų prekių ženklų konkurencijoje,
kurios vaidmuo yra svarbiausias.
Šiomis sąlygomis Komisija negalėjo toliau nenagrinėti, ar Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis galėjo leisti atkurti
GSK
inovacijos galimybes ir atitinkamai padidinti skirtingų prekių ženklų konkurenciją.
Be to, būtent tai ir buvo paties prognozėmis paremto nagrinėjimo, kurio Komisija turėjo imtis norėdama atsakyti į
GSK
prašymą taikyti išimtį, esmė. Šio sprendimo 247 punkte minėtoje nusistovėjusioje teismų praktikoje iš esmės reikalaujama
nustatyti, ar susitarimas, uždraustas dėl neigiamo poveikio konkurencijai (EB 81 straipsnio 1 dalis), suteikia naudos, kuri
gali šį poveikį kompensuoti (EB 81 straipsnio 3 dalis).
Taigi Komisija dar turėjo išnagrinėti
GSK
argumentus, susijusius su nauda, kurios tikimasi iš Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio. Šiuo atžvilgiu 156 konstatuojamojoje
dalyje – vienintelėje, kuri gali patvirtinti šio klausimo nagrinėjimą, – iš esmės yra pasakyta:
„Farmacijos įmonės gali visiškai laisvai nuspręsti, kiek jos nori investuoti į mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą.
Tai, kad jos trukdydamos lygiagrečiai prekybai galėtų – teoriškai – sutaupyti lėšų, nebūtinai reiškia, kad bus daugiau investuojama
į mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą. Galima manyti, kad šios sutaupytos lėšos paprasčiausiai padidins bendrovių pelną.
Taigi aišku, kad vien papildomo pelno gavimas negali pateisinti išimties taikymo. Priešingu atveju <
GSK
> argumentas reikštų, kad pirmoji <EB 81 straipsnio 3 dalies> taikymo sąlyga yra įvykdyta, jei manoma, jog susitarimas, kad
ir koks jis būtų, gali padidinti bendrovės, užsiimančios moksliniais tyrimais ir technologijų plėtra, pajamas. Taigi ši sąlyga
taptų negaliojanti.“
Tačiau
GSK
neteigė, kad vien didesnio pelno gavimas turėtų pateisinti išimties taikymą. Priešingai, ji tvirtino, kad lygiagreti prekyba
trukdė gauti pelną, būtiną optimaliam mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros finansavimui, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų
4 straipsnis jai leistų padidinti savo pajamas, ir ji buvo visiškai suinteresuota, atsižvelgdama į skirtingų prekių ženklų
konkurencijos aktyvumą, į pagrindinį vaidmenį, kurį šioje konkurencijoje atlieka inovacija, ir į mokslinių tyrimų ir technologijų
plėtros finansavimo sąlygas, investuoti dalį šių papildomų pajamų į mokslinius tyrimus ir technologijų plėtrą, kad aplenktų
savo konkurentus arba neleistų jiems savęs aplenkti. Kitaip tariant, ji tvirtina, kad jos Bendrosioms pardavimo sąlygoms išimtis
turi būti taikoma ne paprasčiausiai dėl to, kad dėl jų tiesioginio poveikio padidėja pajamos, bet daugiausia dėl to, kad dėl
jų antrinio poveikio padidėja jos inovacijos galimybės. Be to, ji pabrėžė, kad šią gaunamą naudą reikia palyginti su tuo atveju,
kad kai papildomas pajamas gauna lygiagrečia prekyba užsiimantys prekybininkai, šios papildomos pajamos nepasireiškia nauda,
nes, nesiimdami tikrosios konkurencijos tarpusavyje, jie kainas mažina tik tiek, kiek būtina mažmenininkams pritraukti, ir
didžiąją dalį šių papildomų pajamų pasilieka savo rankose, kaip ji dar kartą pabrėžė posėdyje.
Komisija negalėjo, kaip padarė sprendimo 156 konstatuojamojoje dalyje, iš karto atmesti šių argumentų dėl tos priežasties,
kad
GSK
apibūdinta nauda nebūtinai atsiras, bet turėjo tiek konkrečiai, kiek įmanoma prognozėmis grindžiamo nagrinėjimo atveju, išnagrinėti,
kas konkrečiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į jai pateiktus įrodymus atrodo daugiau tikėtina: kad atsiras
GSK
apibūdinta nauda ar kad bus priešingai (248 punkte minėto sprendimo
Compagnie générale maritime ir kt. prieš Komisiją
365 punktas). Ji negalėjo kategoriškai ir nepateikdama jokių argumentų nuspręsti, kad
GSK
su faktinėmis aplinkybėmis susiję argumentai ir įrodymai yra tik prielaidos, kaip galiausiai pareiškė posėdyje.
Be to, Komisija, klausinėjama posėdžio metu, ne kartą sutiko, kad reikėjo samprotauti remiantis prielaidomis, pridurdama,
kad šiuo atžvilgiu reikėjo laikytis griežto požiūrio, ir iš esmės tvirtindama, kad, atsižvelgiant į įrodymus ir ypač į
GSK
surinktus skaičiavimus, atrodė labiau tikėtina, jog nurodyta nauda neatsirastų. Tačiau sprendime samprotavimas buvo kitoks.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog priimant sprendimą nebuvo atliktas pakankamas tyrimas, kadangi Komisija tinkamai neatsižvelgė
į visus
GSK
pateiktus su faktinėmis aplinkybėmis susijusius argumentus ir įrodymus, nepaneigė tam tikrų jos argumentų, nors jie buvo
pakankamai svarbūs ir pagrįsti, kad į juos būtų atsakyta, ir pakankamai teisiškai nepagrindė savo išvados, jog nebuvo įrodyta,
pirma, kad lygiagreti prekyba galėjo sukelti veiksmingumo praradimą, gerokai pablogindama
GSK
inovacijos galimybes, ir, antra, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis galėjo leisti padidinti veiksmingumą, jas pagerindamas.
Dėl palyginimo
Baigusi nagrinėti
GSK
pateiktus su faktinėmis aplinkybėmis susijusius argumentus bei įrodymus ir nusprendusi, kad jie neįrodė pastebimos objektyvios
naudos buvimo, Komisija nesiėmė sudėtinio vertinimo (žr. šio sprendimo 241 punktą), kuris apimtų, pirma, šios naudos ir, antra,
neigiamo poveikio konkurencijai, nustatyto EB 81 straipsnio 1 dalies taikymui skirtoje sprendimo dalyje, palyginimą, kaip
ji ne kartą pažymėjo posėdyje.
Iš esmės sprendimo 151 konstatuojamojoje dalyje ji nutarė, jog
GSK
neįrodė, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis teikia naudos, ir sprendimo 152 konstatuojamojoje dalyje – jog tokiomis
sąlygomis nereikėjo atlikti palyginimo, ir pridūrė, jog, šiaip ar taip, net jei reikėtų imtis tokios užduoties, šios nuostatos
neigiamas poveikis būtų didesnis už jos teikiamą naudą.
Tačiau, kaip matyti iš ankstesnių šio teismo sprendimo punktų, Komisijos išvada, esą nebuvo pateiktas pastebimos ekonominės
naudos įrodymas, buvo priimta neatlikus pakankamo nagrinėjimo (šio sprendimo 303 punktas). Išvada, kad Bendrųjų pardavimo
sąlygų 4 straipsnis riboja konkurenciją, yra pagrįsta tik tiek, kiek ja pripažįstama, jog dėl šios nuostatos nacionalinių
sveikatos draudimo sistemų kompensuojamų vaistų galutiniai vartotojai netenka naudos, kurią jie kainų ir sąnaudų atžvilgiu
būtų gavę iš Ispanijos didmenininkų dalyvavimo to paties prekės ženklo konkurencijoje lygiagrečios prekybos iš Ispanijos paskirties
rinkose (šio sprendimo 147, 190 ir 194 punktai).
Todėl negali būti pritarta Komisijos išvadai, kad nereikėjo imtis palyginimo, kuris, šiaip ar taip, parodytų, jog 4 straipsnio
teikiama nauda nekompensuoja neigiamo poveikio konkurencijai. Komisija pirmiausia turėjo tinkamai išnagrinėti
GSK
su faktinėmis aplinkybėmis susijusius argumentus ir įrodymus, kad toliau galėtų atlikti sudėtinį vertinimą, kuriam būtina
palyginti Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio teikiamą naudą ir neigiamą poveikį.
Išvada
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, jog Komisija negalėjo teisėtai nuspręsti, kad, kalbant apie prisidėjimą prie technikos
pažangos skatinimo,
GSK
neįrodė, jog buvo įvykdyta pirmoji EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo sąlyga. Tokiomis aplinkybėmis nėra būtina nagrinėti
GSK
argumentų dėl prisidėjimo prie vaistų platinimo gerinimo.
c)     Dėl naudos pasidalijimo su vartotoju, Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio būtinumo ir konkurencijos panaikinimo nebuvimo
įrodymo
Kaip buvo pabrėžta (šio sprendimo 237–239 punktai), iš sprendimo ir teisminių ginčų matyti, kad bendrosios išvados, kurias
Komisija padarė dėl naudos pasidalijimo su vartotoju buvimo, Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio būtinumo ir konkurencijos
panaikinimo nebuvimo, grindžiamos išvada dėl didesnio veiksmingumo buvimo.
Kadangi ji neteisėta tiek, kiek susijusi su prisidėjimo prie technikos pažangos skatinimo buvimo, šios išvados taip pat negalioja.
Kadangi nagrinėdama, ar Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis panaikina konkurenciją didelei produktų daliai, Komisija sprendimo
188 konstatuojamojoje dalyje pridūrė, kad, šiaip ar taip, daugelio pagrindinių produktų, kuriems poveikį daro Bendrosios pardavimo
sąlygos, atžvilgiu
GSK
priklausė pagrindinės rinkos dalys (pavyzdžiui,
Zofran
,
Flixonase
,
Zovirax
,
Imigran
) vienoje ar keliose valstybėse narėse, šis vertinimas dar turi būti patikrintas.
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad posėdyje Komisija pripažino, jog iš tikrųjų nesprendė
GSK
daromos įtakos rinkoje klausimo, ir pridūrė, jog jai būtų reikėję tęsti nagrinėjimą, kad galėtų priimti sprendimą šiuo klausimu.
Todėl, atsižvelgiant į nagrinėjamo sektoriaus teisinį ir ekonominį kontekstą, vien tai, kad įmonei priklauso pagrindinės rinkos
dalys, be to, kalbant tik apie tam tikrus nagrinėjamus vaistus, nes Komisija pateikė tik keturis pavyzdžius, akivaizdžiai
neleidžia įtikinamai daryti išvados dėl konkurencijos apribojimo didelei atitinkamų produktų daliai.
Iš esmės, nepriklausomai nuo klausimo, susijusio su atitinkamos produktų rinkos apibrėžimu, dėl kurio šalys ginčijasi, daugelis
įrodymų, kuriuos
GSK
pateikė per administracinę procedūrą ir vėliau savo atsiliepimuose, yra tokio pobūdžio, kuris neleidžia nedvejojant daryti
tokios išvados.
Pirmiausia sprendimo 188 konstatuojamojoje dalyje, kurioje daroma nuoroda į sprendimo 104 konstatuojamąją dalį, nurodytas
GSK
argumentas nebuvo toks nereikšmingas, kad Komisija būtų galėjusi konkrečiai jo nevertinti EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo
ketvirtosios sąlygos požiūriu. Iš esmės tai, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis trukdo nedideliam spaudimui, kuris
paskirties geografinėse rinkose galėtų atsirasti kainų ir sąnaudų atžvilgiu dėl lygiagrečios prekybos iš Ispanijos, turi būti
sugretinta su tomis aplinkybėmis, kurias nurodė
GSK
ir kurių neginčija Komisija, kad konkurencija dėl inovacijos šiame sektoriuje yra labai aktyvi ir kad egzistuoja kitokios
formos kainų konkurencija, nors pagal įstatymą ir atsirandanti tik po to, kai pasibaigus patento galiojimui yra leidžiama
į rinką patekti generinių vaistų gamintojams. Tokiomis sąlygomis pagal šio sprendimo 109 punkte minėtą teismų praktiką dar
reikėjo įvertinti, kokiai konkurencijos formai reikėjo suteikti pirmenybę norint užtikrinti veiksmingą konkurenciją, kurios
siekiama EB 3 straipsnio 1 dalies g punktu ir EB 81 straipsniu.
4.     Išvada
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ieškinio pagrindas, susijęs su EB 81 straipsnio 3 dalimi, turi būti priimtas ir atitinkamai
patenkinti
GSK
reikalavimai, susiję su sprendimo 2 straipsnio panaikinimu, ir nėra reikalo nagrinėti proporcingumo principo pažeidimą.
Todėl sprendimas turi būti panaikintas ta dalimi, kuria jo 2 straipsnyje atmetamas
GSK
prašymas taikyti išimtį.
Kadangi negalima atmesti tikimybės, jog EB 81 straipsnio 1 dalies nuostatos gali būti netaikytinos
GSK
Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniui pagal EB 81 straipsnio 3 dalį, taip pat remiantis ankstesniu nagrinėjimu, sprendimą
reikia panaikinti ta dalimi, kuria jo 3 straipsnyje
GSK
įpareigojama nedelsiant liautis darius pažeidimą, jei dar nesiliovė, ir 4 straipsnyje – informuoti Komisija apie priemones,
kurių ji ėmėsi šiuo atžvilgiu.
Pagal EB 233 straipsnio pirmąją pastraipą Komisija privalo imtis priemonių šiam sprendimui įvykdyti.
Šiuo atžvilgiu, nors 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties
81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1) nebenumato pranešimo procedūros, kuri buvo nustatyta Reglamente
Nr. 17, atsižvelgdama į sprendimo dalinį panaikinimą ir šio panaikinimo galiojimą atgaline data, Komisija turi priimti sprendimą
dėl
GSK
pateikto prašymo taikyti išimtį, jei jis nėra atsiimamas, laikydamasi prašymo padavimo metu galiojusios tvarkos (šiuo klausimu
žr. 2006 m. gegužės 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
O2 (Germany) prieš Komisiją
, T‑328/03, Rink. p. II‑0000, 47 ir 48 punktus).

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė.
Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalyje, be kita ko, yra nustatyta, kad jeigu dalis kiekvienos šalies reikalavimų yra
patenkinama, o dalis atmetama, Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai
padengti savo išlaidas.
Šioje byloje
GSK
reikalavimai panaikinti sprendimo 1 straipsnį yra atmesti. Savo ruožtu Komisijos, palaikomos į bylą įstojusių šalių, reikalavimai
atmesti visą ieškinį nepatenkinti.
Tokiomis aplinkybėmis reikia paskirstyti bylinėjimosi išlaidas.
GSK
padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų ir pusę Komisijos bylinėjimosi išlaidų, įskaitant su įstojimu į bylą susijusias išlaidas.
Komisija padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų ir pusę
GSK
bylinėjimosi išlaidų, įskaitant su įstojimu į bylą susijusias išlaidas. Į bylą įstojusios šalys padengia savo bylinėjimosi
išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
2001 m. gegužės 8 d. Komisijos sprendimo 2001/791/EB, susijusio su EB sutarties 81 straipsnio taikymo procedūra (bylos IV/36.957/F3
Glaxo Wellcome (pranešimas), IV/36.997/F3 Aseprofar ir Fedifar (skundas), IV/37.121/F3 Spain Pharma (skundas), IV/37.138/F3
BAI (skundas) ir IV/37.380/F3 EAEPC (skundas)), 2, 3 ir 4 straipsniai panaikinami.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
GlaxoSmithKline Services Unlimited padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų ir pusę Komisijos bylinėjimosi išlaidų, įskaitant
su įstojimu į bylą susijusias išlaidas.
4.
Komisija padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų ir pusę GlaxoSmithKline Services bylinėjimosi išlaidų, įskaitant su įstojimu
į bylą susijusias išlaidas.
5.
Asociación de exportadores españoles de productos farmacéuticos (Aseprofar), Bundesverband der Arzneimittell-Importeure eV,
European Association of Euro Pharmaceutical Companies (EAEPC) ir Spain Pharma, SA, padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Legal Lindh Wiszniewska-Białecka
Vadapalas          Moavero Milanesi
Paskelbta 2006 m. rugsėjo 27 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris          Pirmininkas
E. Coulon          H. Legal
Turinys
Teisės aktai ir faktinės ginčo aplinkybės
Bendrijos teisė
Ispanijos teisė
Ikiteisminės ginčo aplinkybės
Procesas
Šalių reikalavimai
Dėl teisės
I –  Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su sprendimo 1 straipsnio panaikinimu
A –  Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su nepakankamu motyvavimu
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
B –  Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio 1 dalies pa˛eidimu
1.  Pirminės pastabos
2.  Dėl įmonių susitarimo buvimo
a)  Sprendimo turinys
b)  Šalių argumentai
c)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl nepriklausomos valios
Dėl suderintos valios
3.  Dėl konkurencijos ribojimo buvimo
a)  Sprendimo turinys
b)  Šalių argumentai
c)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl konkurencijos būklės iki Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio priėmimo
Dėl konkurencijos ribojimo, sietino su Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu
–  Dėl antikonkurencinio tikslo buvimo
–  Dėl antikonkurencinio poveikio buvimo
4.  Išvada
C –  Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais, subsidiarumo principo pažeidimu ir EB 43 straipsnio
pa˛eidimu
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
II –  Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su sprendimo 2 straipsnio panaikinimu
A –  Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su nepakankamu motyvavimu
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
B –  Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio 3 dalies pa˛eidimu
1.  Sprendimo turinys
2.  Šalių argumentai
3.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)  Išankstinės pastabos
b)  Dėl didesnio veiksmingumo įrodymo
Dėl pastebimos objektyvios naudos buvimo
–  Dėl GSK pateiktų faktinių argumentų ir įrodymų svarbos
–  Dėl su lygiagrečia prekyba susijusio veiksmingumo praradimo
–  Dėl su lygiagrečia prekyba susijusio veiksmingumo sumažėjimo masto
–  Dėl su Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu susijusio veiksmingumo padidėjimo
Dėl palyginimo
Išvada
c)  Dėl naudos pasidalijimo su vartotoju, Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio būtinumo ir konkurencijos panaikinimo nebuvimo
įrodymo
4.  Išvada
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Bylos kalba: anglų.