CELEX: 62005CJ0068
Apelācija
Lauksaimniecība
Tirgu kopīgā organizācija
Cukurs
Regulas (EEK) Nr. 1785/81 26. pants un Regulas (EEK) Nr. 2670/81 3. pants
Maksājums, kas jāveic par iekšējā tirgū realizētu C cukuru
Pieteikums par atbrīvojumu
Regulas (EEK) Nr. 1430/79 13. pantā paredzētā taisnīguma klauzula
"Importa vai eksporta nodokļu" jēdziens
Vienlīdzības un tiesiskās drošības princips
Taisnīgums

Apelācijas sūdzībā
Koninklijke
Coöperatie
Cosun UA
(turpmāk tekstā – “
Cosun
”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 7. decembra spriedumu lietā T‑240/02
Koninklijke
Coöperatie
Cosun
/Komisija (Krājums, II‑4237. lpp.; turpmāk tekstā – “Pārsūdzētais spriedums”), ar kuru minētā tiesa noraidīja tā prasību atcelt
Eiropas Kopienu Komisijas 2002. gada 2. maija Lēmumu
REM
19/01, kuram piešķirts arī numurs C (2002) 1580 galīgajā redakcijā (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”).

Atbilstošās tiesību normas

Cukura tirgus kopīgā organizācija
Padomes 1981. gada 30. jūnija Regula (EEK) Nr. 1785/81 par cukura tirgu kopīgo organizāciju (OV L 177, 4. lpp.), kurā grozījumi
izdarīti ar Padomes 1991. gada 4. februāra Regulu (EEK) Nr. 305/91 (OV L 37, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatregula”), cukura
tirgus kopīgās organizācijas ietvaros (turpmāk tekstā – “cukura TKO”) paredz saglabāt garantijas, kas nepieciešamas saistībā
ar tādu pamatproduktu ražotāju kā Eiropas Kopienas cukura ražotāji nodarbinātību un dzīves līmeni, un nodrošināt, ka visiem
patērētājiem cukura piegāde tiek veikta par saprātīgām cenām, stabilizējot cukura tirgu.
Šajā nolūkā tā reglamentē cukura ražošanu, importu un eksportu. Tā it īpaši paredz ražošanas kvotu sistēmu, kas saskaņā ar
tās piecpadsmito apsvērumu ir līdzeklis, kā ražotājiem garantēt Kopienas cenas un to produkcijas noietu.
Saskaņā ar šo kvotu sistēmu Pamatregulas 24. pants attiecībā uz katru tirdzniecības gadu (proti, no 1. jūlija līdz nākamā
gada 30. jūnijam) nosaka “A cukura” un “B cukura” pamatdaudzumus, kas katrai dalībvalstij jāsadala starp cukura ražotājiem,
kuri ir reģistrēti tās teritorijā. Tādējādi cukura ražošanas uzņēmumiem katram tirdzniecības gadam piešķir A kvotu un B kvotu.
Visu cukura daudzumu, kas saražots, pārsniedzot A un B kvotu, sauc par “C cukuru”.
Uz C cukuru neattiecas ne cenu atbalsta sistēma, ne arī eksporta kompensāciju sistēma. Turklāt C cukuru nevar pārdot iekšējā
tirgū, un tādējādi tas jāpārdod ārpus Kopienas – pasaules tirgū. Pamatregulas 26. pantā šajā sakarā noteikts:
“1.      [..] C cukuru, kas saskaņā ar 27. pantu nav pārnests uz nākamo gadu [..], nedrīkst pārdot Kopienas iekšējā tirgū un tas jāeksportē
bez turpmākas pārstrādes līdz 1. janvārim pēc konkrētā tirdzniecības gada beigām.
[..]
3.      Sīki izstrādātus noteikumus šā panta piemērošanai pieņem saskaņā ar 41. pantā paredzēto procedūru.
Šajos noteikumos cita starpā paredzēts, ka maksājums uzliekams par 1. punktā minēto C cukuru [..], par kuru līdz datumam,
kas vēl jānosaka, nav iesniegti pierādījumi, ka tas ir eksportēts noteiktajā termiņā bez turpmākas pārstrādes.”
Nosacījumi, ar kādiem C cukura eksportu uzskata par notikušu, ir precizēti, pamatojoties uz Pamatregulas 26. panta 3. punktu
pieņemtajā Komisijas 1981. gada 14. septembra Regulā (EEK) Nr. 2670/81, ar ko paredz sīki izstrādātus īstenošanas noteikumus
attiecībā uz cukura produkciju, kas pārsniedz kvotu (OV L 262, 14. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1991. gada
6. decembra Regulu (EEK) Nr. 3559/91 (OV L 336, 26. lpp.; turpmāk tekstā “Regula Nr. 2670/81”).
Regulas Nr. 2670/81 1. panta 1. punktā noteikts:
“Regulas (EEK) Nr. 1785/81 26. panta 1. punktā minēto eksportu uzskata par notikušu, ja:
a)      C cukuru [..] eksportē no dalībvalsts, kuras teritorijā [tas] ražot[s];
b)      attiecīgo eksporta deklarāciju pieņem a) apakšpunktā minētā dalībvalsts līdz 1. janvārim pēc tā tirdzniecības gada beigām,
kurā C cukurs [..] saražots;
c)      C cukurs [..] ir atstājis Kopienas muitas teritoriju vēlākais 60 dienu laikā no b) apakšpunktā minētā 1. janvāra;
d)      produkts ir eksportēts no a) apakšpunktā minētās dalībvalsts bez kompensācijas vai maksājuma [..].
Izņemot
force majeure
gadījumu, ja visi pirmajā daļā minētie nosacījumi netiek izpildīti, attiecīgo C cukura [..] daudzumu uzskata par pārdotu
iekšējā tirgū.
Force majeure
gadījumā tās dalībvalsts, kuras teritorijā ticis saražots C cukurs [..], kompetenta iestāde paredz pasākumus, kas ir vajadzīgi
ieinteresētās puses minētu apstākļu dēļ.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 trešo apsvērumu “tad, kad būs noteikts iekasējamais maksājums pārdošanai iekšējā tirgū, ir
svarīgi nolikt [nostādīt] C cukuru [..], kas nav eksportēts, tādā pašā pozīcijā [situācijā] kā no ārpuskopienas valstīm importētais
cukurs [..]” un “šim nolūkam maksājums būtu jānosaka, ņemot vērā gan ievedmuitu [importa maksājumu] cukuram [..] ar maināmu
elementu pēc augstākās likmes, kas piemērojama laika posmam, kas atbilst tirgus [tirdzniecības] gadam, kurā attiecīgais cukurs
[..] saražots, un sešus mēnešus pēc šā tirgus [tirdzniecības] gada, – gan arī pamatlikmi, kas noteikta, pamatojoties uz tā
cukura pārdošanas izmaksām, kas ievests no ārpuskopienas valstīm”.
Regulas Nr. 2670/81 3. pantā paredzēts:
“1.      Attiecīgā dalībvalsts tiem daudzumiem, kuri 1. panta 1. punkta nozīmē ir pārdoti iekšējā tirgū, uzliek maksājumu, kas vienāds
ar šādu daudzumu kopsummu:
a)      C cukuram, uz 100 kilogramiem:
–        augstākais ieveduma [importa] maksājums uz 100 kilogramiem baltā cukura vai jēlcukura, kurš piemērojams laika posmā, kas atbilst
tirgus [tirdzniecības] gadam, kura laikā ir ražots attiecīgais cukurs, un sešiem mēnešiem, kas seko šim tirgus [tirdzniecības]
gadam,
un
–        [EUR] 1;
[..].
4.      Ja kādi C cukura [..] daudzumi tikuši pirms eksporta iznīcināti vai bojāti bez atgūšanas iespējas apstākļos, kurus attiecīgās
dalībvalsts kompetenta iestāde ir atzinusi par
force majeure
gadījumu, attiecīgā summa, kas minēta 1. punktā, netiek iekasēta.”

Muitas tiesiskais regulējums
13. panta 1. punktā Padomes 1979. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 1430/79 par importa vai eksporta nodokļu atmaksāšanu vai
atbrīvošanu no tiem (OV L 175, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1986. gada 7. oktobra Regulu (EEK) Nr. 3069/86
(OV L 286, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1430/79”), noteikts:
“Importa nodokļa atmaksāšana vai atbrīvošana no tā var notikt īpašos gadījumos [..], kuru pamatā ir apstākļi, kas nav radušies
ne ieinteresētās personas darbības, ne viņas acīmredzamas nolaidības dēļ.
Situācijas, kurā var piemērot pirmo daļu, kā arī procesuālo kārtību, kāda šajā nolūkā jāievēro, nosaka saskaņā ar procedūru,
kas paredzēta [īstenošanas pasākumu pieņemšanai]. Uz atmaksāšanu vai atbrīvošanu var attiecināt īpašus nosacījumus.”
Regulas Nr. 1430/79 14. pantā noteikts, ka tās 13. panta noteikumi
mutatis mutandis
attiecas uz eksporta nodokļa atmaksāšanu vai atbrīvojumu no tā.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta noteikumiem ar “importa nodokli” saprot “gan muitas nodokļus
un maksājumus ar līdzvērtīgu iedarbību, gan lauksaimniecības maksājumus un citus importa maksājumus, kas paredzēti kopējās
lauksaimniecības politikas vai tādas īpašas kārtības ietvaros, kura saskaņā ar Līguma 235. pantu piemērojama konkrētām precēm,
kas saražotas lauksaimniecības produktu pārstrādes rezultātā”.
Saskaņā ar tās pašas regulas 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu ar “eksporta nodokli” saprot “lauksaimniecības maksājumus un
citus eksporta maksājumus, kas paredzēti kopējās lauksaimniecības politikas un tādas īpašas kārtības ietvaros, kura saskaņā
ar Līguma 235. pantu piemērojama konkrētām precēm, kas saražotas lauksaimniecības produktu pārstrādes rezultātā”.
4. pantā Komisijas 1986. gada 12. decembra Regulā (EEK) Nr. 3799/86, ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulas Nr. 1430/79
(OV L 352, 19. lpp.) 4.a, 6.a, 11.a un 13. pantam, ir uzskaitītas īpašas situācijas, kuru pamatā ir apstākļi, kas nav radušies
ne ieinteresētās personas darbības, ne viņas acīmredzamas nolaidības dēļ Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punkta nozīmē. Izvērtējot
katru gadījumu atsevišķi atbilstoši procedūrai, kurā ir nepieciešama Komisijas iejaukšanās, arī citus faktiskos apstākļus
var atzīt par tādiem, kas rada šādas īpašas situācijas.

Prāvas priekšvēsture

Cosun
, kas ir Nīderlandē nodibināts kooperatīvs, 1991./1992. un 1992./1993. tirdzniecības gadā saražoja C cukuru. 1993. gadā tas
noteiktu skaitu C cukura partiju pārdeva dažādiem saviem līgumslēdzējiem partneriem, lai to eksportētu attiecīgi uz Horvātiju,
Slovēniju un Maroku.
Saistībā ar šīm darbībām notika krāpšana, ko,
Cosun
nezinot, īstenoja tā līgumslēdzēji partneri un kas izpaudās kā T5 dokumentu neatbilstīga apzīmogošana, kuru mērķis bija pierādīt,
ka C cukura partijas bija izvestas no Kopienas teritorijas.
Nīderlandes kompetentās iestādes, kas bija brīdinājušas
Hoofdproductschap Akkerbouwproducten
(turpmāk tekstā – “
HPA
”), Nīderlandes iestādi, kuras kompetencē ir tirgu kopīgās organizācijas noteikumu piemērošana, bija uzsākusi izmeklēšanu
par minēto līgumslēdzēju partneru rīcību. Savukārt
Cosun
sākumā netika informēts par šo izmeklēšanu.
Ar 1994. gada 25. aprīļa lēmumu, kurā grozījumi tika izdarīti ar 1994. gada 13. jūnija lēmumu,
HPA
atbilstoši Regulas Nr. 2670/81 3. pantam pieprasīja
Cosun
samaksāt summu NLG 6 250 856,78 (EUR 2 836 515,14) apmērā, jo tas nebija pierādījis, ka konkrētas C cukura partijas bija
atstājušas Kopienas teritoriju.
Tā kā
HPA
noraidīja
Cosun
iesniegto sūdzību,
Cosun
savukārt pārsūdzēja šo noraidošo lēmumu
College van Beroep voor het
bedrijfsleven
(Apelācijas tiesa tirdzniecības un rūpniecības jautājumos, Nīderlande) un, pamatojoties uz Regulas Nr. 1430/79 13. pantu,
iesniedza
HPA
pieteikumu par atbrīvojumu no pieprasītā maksājuma veikšanas.
Pirmkārt, saistībā ar sūdzību, kas iesniegta
College van Beroep voor het
bedrijfsleven
, šī tiesa ar 2004. gada 9. jūnija lēmumu iesniedza Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Pamatregulas un Regulas
Nr. 2670/81 spēkā esamību. Ar šīs pašas dienas spriedumu lietā C‑248/04
Koninklijke Coöperatie Cosun
(Krājums, I‑10211. lpp.) Tiesa atbildēja, ka, izskatot šajā sakarā uzdoto jautājumu, netika atklāts neviens apstāklis, kas
varētu ietekmēt šo regulu spēkā esamību.
Otrkārt, pieteikumu atbrīvot no pieprasītā maksājuma Nīderlandes iestādes nodeva Komisijai, kuras kompetencē bija tā izskatīšana,
pievienojot tam pozitīvu atzinumu. Tā kā Komisija ar Apstrīdēto lēmumu minēto pieteikumu atzina par nepieņemamu,
Cosun
Pirmās instances tiesā cēla prasību atcelt minēto lēmumu.

Pārsūdzētais spriedums
Ar Pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēja prasību.
Izvirzot pirmo pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka maksājums, kas tam pieprasīts atbilstoši Regulas Nr. 2670/81
3. pantam, ir importa vai eksporta nodoklis Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta un 13. panta nozīmē,
līdz ar to tā pieteikums par atbrīvojumu, kas pamatots ar pēdējo minēto pantu, ir jāatzīst par pieņemamu.
Pārsūdzētā sprieduma 36.–38. punktā Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka pieprasītais maksājums “formāli” neatbilst nevienai
no trim Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā uzskaitītajām importa vai eksporta nodokļu kategorijām,
jo tas nav ne muitas nodoklis, ne maksājums ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību un tas nav arī lauksaimniecības importa
vai eksporta maksājums šī vārda tiešajā nozīmē.
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvoja, ka šāds maksājums jāuzskata par importa vai eksporta nodokli, jo tam ir tādi
paši mērķi kā muitas nodoklim, tas tiek noteikts, pamatojoties uz maksājumu par trešo valstu izcelsmes cukura importu, un
to izmanto, lai cukuru, kas pārsniedz kvotas un kas nav eksportēts, nostādītu situācijā, kas līdzīga tai, kādā atrodas no
trešām valstīm importēts cukurs, Pirmās instances tiesa šos argumentus noraidīja Pārsūdzētā sprieduma 40.–46. punktā.
Tā būtībā uzskatīja, ka maksājumam, kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, nav tieši to pašu mērķu, kuri ir importa
maksājumiem vai eksporta kompensācijām, kas paredzētas cukura TKO ietvaros, un ka maksājums par trešās izcelsmes valstu cukura
importu, nosakot minēto maksājumu, tiek ņemts vērā tikai tāpēc, lai būtu ko ņemt par pamatu aprēķiniem, bet tas nekādā veidā
neparedz no trešām valstīm importētu cukuru un iekšējā tirgū pārdotu C cukuru nostādīt līdzīgās situācijās.
Pārsūdzētā sprieduma 47. punktā Pirmās instances tiesa atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam pieprasītais maksājums
nav importa vai eksporta nodoklis Regulas Nr. 1430/79 13. panta nozīmē un ka tādējādi Komisija nav pārkāpusi šo normu, pieteikumu
par atbrīvojumu atzīstot par nepieņemamu.
Izvirzot otro pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs galvenokārt apgalvo, ka, pat ja tam pieprasītais maksājums nav atzīstams
par importa vai eksporta nodokli Regulas Nr. 1430/79 nozīmē, Komisijai tomēr bija jāizskata pieteikums par atbrīvojumu atbilstoši
šīs regulas 13. pantam, kas paredz vispārēju taisnīguma klauzulu, un ka Komisija, noraidot pieteikumu kā nepieņemamu bez tā
izskatīšanas, ir pārkāpusi taisnīguma un vienlīdzības principu. Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka gadījumā,
ja Regulas Nr. 1430/79 13. pants nav piemērojams, Komisijai bija jāizskata pieteikums par atbrīvojumu, nepiemērojot šo regulu,
un ka, tikai atzīstot, ka pieteikums nav pieņemams, tā ir pārkāpusi taisnīguma, vienlīdzības un tiesiskās drošības principu.
Pārsūdzētā sprieduma 57. un 58. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja ar taisnīgumu saistīto argumentu. Atzīstot, ka taisnīgums
neļauj atkāpties no Kopienu tiesību normu piemērošanas, izņemot tiesiskajā regulējumā paredzētus gadījumus vai tad, ja pats
tiesiskais regulējums tiek atzīts par spēkā neesošu, un atgādinot, ka maksājums, kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81
3. pantu, neietilpst Regulas Nr. 1430/79 13. panta piemērošanas jomā, tā secināja, ka cukura TKO tiesiskais regulējums paredz,
ka šāds maksājums netiek iekasēts situācijās, ko valsts iestādes ir atzinušas par tādām, kuras veido
force majeure
gadījumu, un atzina, ka taisnīgums nevar pamatot ar to, ka iespēja izdarīt atkāpi no attiecīgā maksājuma iekasēšanas tiek
attiecināta uz gadījumiem, kas nav šie
force majeure
gadījumi.
Apstrīdētā sprieduma 59. un 61. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja argumentu, kas balstīts uz vienlīdzības principa pārkāpumu.
Tā būtībā uzskatīja, ka C cukura ražotājs un uzņēmums, kam ir jāmaksā importa vai eksporta nodokļi, katrā ziņā neatrodas līdzīgās
situācijās.
Visbeidzot, Pārsūdzētā sprieduma 62. un 63. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja argumentu, kas balstīts uz tiesiskās drošības
principa pārkāpumu, pēc būtības uzskatot, ka šajā gadījumā šis princips ir ievērots, jo pienākumi, kuri uzlikti personai,
kas atbildīga par Regulas Nr. 2670/81 3. pantā paredzēto maksājumu, izriet no skaidri noteiktas tiesiskās situācijas, kura
ļauj uzņēmumam uzzināt minētos pienākumus, kas ir saistīti ar tā darbību.

Apelācija
Savā apelācijas sūdzībā, kuras pamatošanai ir izvirzīti četri pamati, apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
–        atcelt Pārsūdzēto spriedumu;
–        prioritāri – atcelt Apstrīdēto lēmumu un, pakārtoti, nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesā;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē, kā arī apelācijas tiesvedībā.
Komisija lūdz Tiesu:
–        prioritāri – atzīt otro un ceturto pamatu par nepieņemamu un pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt kā nepamatotu;
–        pakārtoti – noraidīt apelācijas sūdzību kopumā kā nepamatotu;
–        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Izvirzot pirmo pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka, Pārsūdzētā sprieduma 36.–38. punktā atzīstot, ka maksājums,
kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, “formāli” nav lauksaimniecības importa vai eksporta maksājums Regulas
Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta nozīmē, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
No Pārsūdzētā sprieduma 38. punktā izteiktā apgalvojuma, ka pieprasītais maksājums “nav lauksaimniecības “importa vai eksporta”
maksājums šī vārda tiešajā nozīmē”, apelācijas sūdzības iesniedzēja secina, ka Pirmās instances tiesa ir izmantojusi “lauksaimniecības
maksājuma” jēdziena šauru interpretāciju. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka bija iespējams un vēlams veikt plašāku
interpretāciju, ņemot vērā, ka minētais maksājums tam tika pieprasīts tāpēc, ka C cukura partijas nebija eksportētas.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs piebilst, ka Pirmās instances tiesa nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, jo
nav norādījusi, kāpēc nebija iespējams veikt plašāku interpretāciju.
Komisija atbild, ka Pirmās instances tiesa, norādot pamatojumu, ir atzinusi, ka maksājumu, kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81
3. pantu, formāli nevar uzskatīt par lauksaimniecības importa vai eksporta maksājumu Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta
a) un b) apakšpunkta nozīmē. Komisija apstrīd, ka Pirmās instances tiesa būtu veikusi “lauksaimniecības importa vai eksporta
maksājuma” jēdziena šauru interpretāciju.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs neapstrīd Pirmās instances tiesas analīzi, saskaņā ar kuru maksājums,
kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, nav importa vai eksporta nodoklis vai maksājums ar līdzvērtīgu iedarbību.
Otrkārt, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 38. punktā pamatoti norādīja, ka Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta
a) un b) apakšpunktā paredzētie lauksaimniecības importa vai eksporta maksājumi un citi importa vai eksporta maksājumi tiek
iekasēti tāpēc, ka lauksaimniecības produkti vai dažas preces, kas saražotas lauksaimniecības produktu pārstrādes rezultātā,
šķērso Kopienas ārējās robežas.
Tādējādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa nekādā veidā nav veikusi “lauksaimniecības importa vai eksporta maksājuma” jēdziena
šauru interpretāciju, bet tikai norādījusi uz apstākli, kas radīja pamatu šādiem maksājumiem.
Jāsecina, ka maksājums, kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, tiek iekasēts nevis tāpēc, ka C cukura daudzums
šķērso Kopienas ārējās robežas, bet gan tieši pretēji – tāpēc, ka minētais daudzums nav ticis eksportēts ārpus Kopienas, vai
tāpēc, ka tā eksports neatbilda Regulā Nr. 2670/81 paredzētajiem nosacījumiem un termiņiem. Kā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā
sprieduma 37. punktā pamatoti ir norādījusi, apstāklis, kas radīja šāda maksājuma iekasēšanas pamatu, tādējādi ir tāds, ka
šajā nolūkā noteiktajā dienā nebija pierādījumu par C cukura daudzuma eksportu noteiktajā termiņā.
Tādējādi šķiet, ka, neraugoties uz vārda “formāli” izmantošanu Pārsūdzētā sprieduma 36. punktā, Pirmās instances tiesa ir
veikusi ne tikai formālu novērtējumu, bet gan izanalizējusi, pirmkārt, lauksaimniecības maksājumu raksturu un, otrkārt, maksājumu,
kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, raksturu.
Tādējādi Pirmās instances tiesa nav nedz pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nedz arī nav izpildījusi savu pienākumu norādīt
pamatojumu, minētajā Pārsūdzētā sprieduma punktā atzīstot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam pieprasītais maksājums neatbilst
nevienai no trim Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā uzskaitītajām kategorijām.
Pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Izvirzot otro pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka pat tad, ja pieņem, ka maksājums, kas jāveic saskaņā ar
Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, “formāli” neietilpst “importa vai eksporta nodokļu” jēdzienā Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta
a) un b) apakšpunkta nozīmē, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, Pārsūdzētā sprieduma 40.–46. punktā
noraidot tā argumentus, kuri īsumā tika izklāstīti jau šī sprieduma 25. punktā un saskaņā ar kuriem šāds maksājums tomēr ir
jāuzskata par importa nodokli pēdējās minētās regulas 13. panta nozīmē.
Pirmkārt, Pirmās instances tiesa nepamatoti nav konstatējusi, ka maksājumam, kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu,
kurš atbilstoši Pamatregulas desmitajam apsvērumam paredz atjaunot tirgus attiecības, kas tika traucētas, jo netika eksportēts
C cukurs, ir tas pats mērķis, kas muitas nodokļiem, proti, aizsargāt iekšējo tirgu, stabilizēt tirgus un nodrošināt piegādi,
un ka tādējādi tiem ir jāpiemēro vienādi noteikumi.
Otrkārt, no trešā apsvēruma Komisijas 1970. gada 28. decembra Regulā (EEK) Nr. 2645/70, ar ko paredz noteikumus, kuri piemērojami
cukura daudzumam, kas saražots, pārsniedzot maksimālo kvotu (OV L 283, 48. lpp.), kā arī Regulas Nr. 2670/81 trešā apsvēruma,
ar ko tas tika aizstāts, izriet, ka Kopienas likumdevējs atzina par “nepieciešamu” neeksportēto C cukuru nostādīt “apstākļos,
kas līdzīgi” tiem, kādos atrodas no trešām valstīm importēts cukurs, un šādā nolūkā maksājumu, kas jāveic par iekšējā tirgū
pārdotu C cukuru, noteikt tādā pašā apmērā kā augstāko maksājumu par cukura importu, kas noteikts laika posmā, kurā ir iekļauts
cukura gads, kurā attiecīgais cukurs tika saražots, un seši mēneši pēc šī gada, kam pieskaitīta iepriekš noteikta summa, kura
aprēķināta, pamatojoties uz izmaksām, kas radušās, pārdodot no trešām valstīm importētu cukuru.
No tā apelācijas sūdzības iesniedzējs secina, ka pretēji Pirmās instances tiesas atzītajam Pārsūdzētā sprieduma 45. un 46. punktā
maksājums par trešo valstu izcelsmes cukura importu tiek ņemts vērā ne tikai, lai noteiktu maksājumu, kas veicams saskaņā
ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, bet tas arī liecina par Kopienas likumdevēja vēlmi C cukura ražotājus nostādīt tādos apstākļos,
kas līdzīgi tiem, kādos atrodas trešo valstu izcelsmes cukura importētāji. Lai šie apstākļi būtu līdzīgi, Kopienas tiesiskajam
regulējumam muitas jomā, it īpaši Regulas Nr. 1430/79 13. pantam, ir jābūt piemērojamam attiecībā uz šī maksājuma noteikšanu.
Prioritāri Komisija lūdz apelācijas sūdzības otro pamatu atzīt par nepieņemamu, jo tajā ir atkārtoti jau Pirmās instances
tiesā paustie argumenti un tie jau tikuši noraidīti.
Pakārtoti Komisija lūdz Tiesu šo pamatu noraidīt kā nepamatotu.
Pirmkārt, Komisija secina, ka Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 44. un 45. punktā ir norādījusi maksājuma, kas jāveic
saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, īpašo mērķi. Šādam maksājumam galvenokārt ir “preventīvs raksturs, jo tā mērķis ir
nodrošināt, ka tiek ievērots aizliegums iekšējā tirgū pārdot C cukuru”. Tādējādi Pirmās instances tiesa pamatoti secinājusi,
ka šis mērķis atšķiras no tiem, kas izvirzīti importa maksājumiem un eksporta kompensācijām cukura TKO ietvaros un ko Pirmās
instances tiesa ir definējusi minētā sprieduma 42. un 43. punktā.
Otrkārt, Pirmās instances tiesai bija pamats Pārsūdzētā sprieduma 44.–46. punktā atzīt, ka maksājuma, kas jāveic saskaņā ar
Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, aprēķināšanas metode to nepadara par muitas nodokli.
Savas pretējās analīzes pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucas tikai uz kādu apsvērumu, kam nav saistoša spēka
un kura saturu turklāt tas nebija pareizi izpratis, un no kura izrietēja, ka norāde uz maksājumu par trešo valstu izcelsmes
cukura importu ir tikai pamats minētā maksājuma aprēķināšanai.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar EKL 225. pantu, Protokola par Tiesas statūtiem 58. panta pirmo daļu un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta pirmās
daļas c) apakšpunktu apelācijas sūdzībās ir precīzi jānorāda tā sprieduma, kuru ir lūgts atcelt, pārsūdzētie elementi, kā
arī juridiskie argumenti, kas īpašā veidā pamato šo lūgumu. Šim nosacījumam neatbilst apelācijas sūdzība, kas – pat neietverot
argumentāciju, kas īpaši norādītu uz kļūdu tiesību piemērošanā, kura ir pieļauta Pārsūdzētajā spriedumā – aprobežojas ar iepriekš
Pirmās instances tiesā jau izvirzītu pamatu un argumentu atkārtošanu vai tekstuālu reproducēšanu (skat. it īpaši 2000. gada
4. jūlija spriedumu lietā C‑352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I‑5291. lpp., 34. un 35. punkts, kā arī 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑208/03 P
Le Pen
/Parlaments, Krājums, I‑6051. lpp., 39. punkts).
Savukārt, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu Pirmās instances tiesā,
tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Patiesi, ja apelācijas sūdzības
iesniedzējs nevarētu balstīt savu apelācijas sūdzību uz pamatiem un argumentiem, kurus tas jau izmantojis Pirmās instances
tiesā, tad minētā tiesvedība zaudētu daļu no savas jēgas (skat. it īpaši 2003. gada 6. marta spriedumu lietā C‑41/00
Interporc
/Komisija,
Recueil
, I‑2125. lpp., 17. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Le Pen
/Parlaments, 40. punkts).
Otrais apelācijas sūdzības pamats ir vērsts tieši uz to, lai apšaubītu Regulas Nr. 1430/79 interpretāciju, ko sniegusi Pirmās
instances tiesa, lai noraidītu pirmo pamatu pirmajā instancē. Tādējādi šis apelācijas sūdzības pamats ir jāatzīst par pieņemamu.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā uzsver, ka, tā kā Kopienas likumdevējs vēlējās C cukura ražotāju nostādīt tādos pašos
apstākļos kā trešo valstu izcelsmes cukura importētāju, tas nozīmē, ka uz pirmo attiecas tāds pats režīms, kā uz otro, ieskaitot
iespēju atbrīvot no maksājuma vai atmaksāt to taisnīguma iemeslu dēļ saskaņā ar Regulas Nr. 1430/79 13. pantu.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka, pirmkārt, cukura TKO galvenokārt ir balstīta uz cenu režīmu (kas paredz orientējošu un intervences
cenu noteikšanu), režīmu tirdzniecībai ar trešām valstīm (kas paredz iekasēt maksājumu par importu no minētajām valstīm) un
kvotu režīmu (saskaņā ar kuru tiek piešķirtas ražošanas kvotas un tiek noteikta virs kvotām saražotā cukura pārdošanas kārtība).
Visu šādi ieviesto pasākumu galīgais mērķis ir stabilizēt Kopienas cukura tirgu un tādējādi nodrošināt to garantiju saglabāšanu,
kas nepieciešamas saistībā ar Kopienas ražotāju nodarbinātību un dzīves līmeni, kā arī cukura piegādes nodrošināšanu visiem
patērētājiem.
Tomēr to tiešie mērķi ievērojami atšķiras. Tādējādi no Pamatregulas piektā apsvēruma izriet, ka režīms tirdzniecībai ar trešām
valstīm ir vērsts uz to, lai novērstu, ka cukura cenu svārstības pasaules tirgū ietekmē cenas Kopienā.
Acīmredzot kvotu režīmam nav šāda mērķa. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvotajam
šis mērķis nav minēts Pamatregulas desmitajā apsvērumā, kas paredz pamatot vajadzību veikt minētās regulas 22. pantā paredzētos
pasākumus.
Kā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 43. un 44. punktā pamatoti ir norādījusi, saskaņā ar Pamatregulas piecpadsmito
apsvērumu ražošanas kvotas ir līdzeklis, kā ražotājiem garantēt Kopienas cenas un to produkcijas noietu. Turklāt konkrēti
attiecībā uz maksājumu, kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, šai normai principā ir preventīvs raksturs, lai
nodrošinātu, ka tiek ievērots aizliegums iekšējā tirgū pārdot C cukuru – produktu, kas pārsniedz kvotu.
Tādējādi Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 41.–44. apsvērumā pamatoti ir secinājusi, ka maksājumiem par cukura importu
no trešām valstīm un maksājumam, kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu par iekšējā tirgū pārdoto C cukuru, nav
viens un tas pats mērķis.
Otrkārt, ne no Regulas Nr. 2645/70 trešā apsvēruma, ne arī no Regulas Nr. 2670/81 trešā apsvēruma, kas būtībā ir formulēti
vienādi, neizriet, ka Kopienas likumdevējs ir vēlējies, lai importētājs, kas cukuru ieved no trešām valstīm, un iekšējā tirgū
pārdotā C cukura ražotājs tiktu nostādīti vienādā situācijā.
No minētajiem apsvērumiem, kā arī no Regulas Nr. 2670/81 3. panta skaidri izriet, ka uz cukuru, kas importēts no trešām valstīm,
var atsaukties, tikai lai izvēlētos minētajā pantā paredzētā maksājuma aprēķināšanas veidu. Faktiski šī norma nesasniegtu
savu tiešo mērķi, proti, nodrošināt, ka tiek ievērots aizliegums iekšējā tirgū pārdot C cukuru, ja ekonomiski izdevīgāk būtu
C cukuru iegādāties iekšējā tirgū, nekā importēt cukuru no trešām valstīm. Minētajos apsvērumos un pantā savukārt nav dota
neviena norāde par situāciju, kādā attiecīgi atrodas cukura importētāji un C cukura ražotāji.
Apstāklis, ka maksājumu par cukura importu no trešām valstīm izmanto par pamatu, lai aprēķinātu maksājumu, ko iekasē saskaņā
ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, neattaisno šo maksājumu pielīdzināšanu, jo šādu aprēķināšanas veidu pamato vēlme nodrošināt
minētajam maksājumam preventīvu raksturu, kā tas tika uzsvērts iepriekšējā šī sprieduma punktā.
Tādējādi ne no mērķa, kas izvirzīts maksājumam, kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu, ne no šī maksājuma aprēķināšanas
metodes un iekasēšanas kārtības, kura noteikta Regulas Nr. 2645/70 un Regulas Nr. 2670/81 trešajā apsvērumā un minētajā 3. pantā,
neizriet, ka Kopienas likumdevējs būtu vēlējies iekšējā tirgū pārdotā C cukura ražotāju pielīdzināt cukura importētājam.
Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam
nebija tiesību, pamatojoties uz Regulas Nr. 1430/79 3. pantu, lūgt atbrīvot no maksājuma, kas tam tika pieprasīts. Tādējādi
otrais pamats ir jānoraida.

Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Trešā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka, pārbaudot otro pamatu pirmajā instancē, Pirmās instances
tiesa par pamatu ņēma strīdu, kas ir izklāstīts prasības pieteikumā.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs paskaidro, ka, izvirzot šo pamatu pirmajā instancē, tas tikai uzsvēra, ka Komisija ir pārkāpusi
vienlīdzības un taisnīguma principu, Apstrīdētajā lēmumā atzīstot, ka pieteikums par atbrīvojumu nav pieņemams saskaņā ar
Regulu Nr. 1430/79. Apelācijas sūdzības iesniedzējs Pirmās instances tiesai nav lūdzis pārbaudīt Regulas Nr. 2670/81 spēkā
esamību.
Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 58.–62. punktā skaidri ir pārbaudījusi minētās regulas spēkā esamību, ņemot vērā
vispārējos tiesību principus. Šādi rīkojoties, tā nav ievērojusi tā strīda robežas, kas ir izklāstīts apelācijas sūdzības
iesniedzēja rakstveida dokumentos, un tādējādi ir pārkāpusi procesuālu pamatprincipu, saskaņā ar kuru prasības pieteikums
nosaka strīda robežas.
Apelācijas sūdzības trešā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir atteikusies
pārbaudīt trešo pamatu pirmajā instancē, kurā tas apgalvoja, ka, ja pieņem, ka Regulas Nr. 1430/79 13. pants nav piemērojams,
Komisijai ir pienākums izskatīt pieteikumu par atbrīvojumu, nepiemērojot minēto regulu, bet ņemot vērā taisnīguma, vienlīdzības
un tiesiskās drošības principu.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības trešā pamata pirmo daļu Komisija uzsver, ka no Pārsūdzētā sprieduma 58.–62. punkta nekādā
ziņā neizriet, ka Pirmās instances tiesa būtu pārbaudījusi Regulas Nr. 2670/81 spēkā esamību.
Attiecībā uz minētā pamata otro daļu Komisija uzsver, ka iebildumus, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs kvalificē kā “otro”
un “trešo” pamatu pirmajā instancē, Pirmās instances tiesa izskatīja kopā Pārsūdzētā sprieduma 57.–62. punktā atbilstoši otrajam
pamatam pirmajā instancē.
Tiesas vērtējums
Apelācijas sūdzības trešais pamats ir balstīts uz kļūdainu Pārsūdzētā sprieduma izpratni.
Attiecībā uz šī pamata otro daļu pietiek secināt, ka iebildumus, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs kvalificē kā otro un trešo
pamatu pirmajā instancē, Pirmās instances tiesa uzskatīja par viena pamata, ko tā kvalificēja kā otro pamatu pirmajā instancē,
divām daļām, no kurām pirmā tika minēta prioritāri, bet otrā – pakārtoti, un ka Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma
56.–63. punktā šīs abas daļas izskatīja kopā.
Tādējādi Pirmās instances tiesa ir atbildējusi uz iebildumiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs kvalificē kā trešo pamatu
pirmajā instancē.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības trešā pamata pirmo daļu ir jāuzsver, ka ar otrā pamata pirmajā instancē otro daļu, kas ir
izteikta pakārtoti un kas ir īsumā izklāstīta Pārsūdzētā sprieduma 53. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsvēra, ka
tad, ja Regulas Nr. 1430/79 13. pants nebūtu piemērojams, Komisijai atbilstoši taisnīguma, vienlīdzības un tiesiskās drošības
principam pieteikums par atbrīvojumu būtu jāizskata, nepiemērojot minēto regulu. Šajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs
apgalvoja, ka Regulas Nr. 2670/81 3. pants būtu jāinterpretē un jāpiemēro, ievērojot vispārējos tiesību principus.
Lai atbildētu uz šo argumentu, Pirmās instances tiesa pēc tam, kad bija atzinusi, ka, izņemot
force majeure
gadījumu, Regula Nr. 2670/81 neparedz iespēju atbrīvot no tās 3. pantā paredzētā maksājuma vai atmaksāt to, pamatoti pārbaudīja,
vai šādas iespējas neesamība rada vienlīdzības un tiesiskās drošības principa, kā arī iespējamā taisnīguma principa, uz kuru
atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzējs, pārkāpumu.
Šādi rīkojoties, tā tieši atbildēja uz apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentiem, nepārkāpjot tai izskatīšanai nodotā strīda
robežas.
Tādējādi apelācijas sūdzības trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Izvirzot ceturto pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs – gadījumā, ja citi apelācijas sūdzības pamati tiktu noraidīti, –
pakārtoti uzsver, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot tā pamatu pirmajā instancē, kas
balstīts uz taisnīguma, vienlīdzības un tiesiskās drošības principu.
Pirmkārt, Pirmās instances tiesas apgalvojums Pārsūdzētā sprieduma 60. punktā, saskaņā ar kuru C cukura ražotājs un uzņēmums,
kam jāmaksā importa vai eksporta nodokļi, neatrodas līdzīgās situācijās, ir kļūdains.
Pirmkārt, no Regulas Nr. 2670/81 trešā apsvēruma, kā arī Pamatregulas 26. panta un Regulas Nr. 2670/81 3. panta izriet, ka
C cukurs, kura eksportu nav bijis iespējams pierādīt noteiktajos termiņos, iegūst no trešās valstīm importēta produkta statusu.
Otrkārt, gan nodokļi par preču importu no šīm valstīm, gan maksājums, kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu,
ir Kopienas pašu resursi, kas rodas no importa no minētajām valstīm.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja situācija lielā mērā bija līdzīga tai, kādā atradās
De Haan Beheer BV
, attiecībā uz kuru tika taisīts 1999. gada 7. septembra spriedums lietā C‑61/98
De Haan
(
Recueil
, I‑5003. lpp.), kurā Tiesa atzina, ka uzņēmums, kas atrodas tādā situācijā, kādā atradās
De Haan Beheer BV
, var atsaukties uz Regulas Nr. 1430/79 13. pantu, lai iegūtu atbrīvojumu no muitas nodokļa.
Ja Pirmās instances tiesa, kā tai būtu bijis jādara, būtu noskaidrojusi, vai atšķirīga attieksme, kas paredzēta, pirmkārt,
pret tādu uzņēmumu kā
De Haan Beheer BV
un, otrkārt, pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, pārkāpj taisnīgumu, ir diskriminējoša un ir pretrunā tiesiskās drošības
principam, tai būtu bijis jākonstatē, ka tā tas ir šajā gadījumā.
Treškārt, Pirmās instances tiesa nepamatoti nav ņēmusi vērā atšķirīgu attieksmi pret apelācijas sūdzības iesniedzēju un citiem
C cukura ražotājiem. Pēdējie minētie atbilstoši Pamatregulas 26. un 27. pantam var izvēlēties vai nu eksportēt C cukuru, vai
arī to pilnībā vai daļēji pārnest uz citu tirdzniecības gadu. Nīderlandes valdības bezdarbības dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējs
savukārt vairs nevarēja izdarīt šo izvēli, kad tam tika paziņots par izdarīto krāpšanu.
Attiecībā uz pēdējo argumentu apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka tas jau bija atsaucies uz vienlīdzības principa pārkāpumu
Pirmās instances tiesā. Tādējādi minētais arguments nav jauns nepieņemams pamats, bet ir jauns arguments, kas atbilstoši ir
minēts saistībā ar jau izvirzītu pamatu.
Prioritāri Komisija lūdz ceturto pamatu atzīt par nepieņemamu.
Attiecībā uz argumentu, kas pamatots ar atšķirīgu attieksmi pret apelācijas sūdzības iesniedzēju un pārējiem C cukura ražotājiem,
runa bija par jaunu iebildumu, par kuru Pirmās instances tiesa nevarēja lemt un kas tādējādi nav pieņemams saskaņā ar Tiesas
Reglamenta 118. pantu un 42. panta 2. punktu kopā.
Pārējā ceturtā pamata daļā tikai bija atkārtoti tie paši argumenti, kas jau bija izklāstīti pirmajā instancē un kas tādējādi
neatbilda prasībām norādīt pamatojumu, kuras izriet no Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta
1. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta.
Pakārtoti Komisija lūdz noraidīt šo pamatu kā nepamatotu.
Pirmās instances tiesa pamatoti attiecīgi Pārsūdzētā sprieduma 44.–46. punktā un 60. un 61. punktā ir atzinusi, ka, pirmkārt,
neeksportēts C cukurs un no trešām valstīm importēts cukurs un, otrkārt, C cukura ražotājs un uzņēmums, kam jāmaksā importa
vai eksporta nodokļi, nav līdzīgi, ņemot vērā attieksmi pret tiem Kopienu tiesībās. Tieši šī iemesla dēļ tā agrāk neizskatīja
apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, kas pamatots ar iepriekš minēto spriedumu lietā
De Haan
.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja izteiktie argumenti nepierāda, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Kopienu tiesības, atzīstot,
ka vienlīdzības un tiesiskās drošības princips, kā arī iespējamais taisnīguma princips neaizliedz Komisijai par nepieņemamu
atzīt pieteikumu par atbrīvojumu no nodokļiem.
Tiesas vērtējums
–       Par pieņemamību
Tiktāl, ciktāl ceturtajā pamatā Pirmās instances tiesai tiek pārmests, ka tā ir pārkāpusi vienlīdzības principu, neņemot vērā
atšķirīgu attieksmi pret apelācijas sūdzības iesniedzēju un citiem C cukura ražotājiem, ceturtais pamats ir jāatzīst par nepieņemamu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ļaut vienam lietas dalībniekam Tiesā pirmoreiz norādīt pamatu, ko tas nav norādījis Pirmās
instances tiesā, nozīmētu ļaut tam vērsties Tiesā, kuras kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir
plašāks nekā strīds, kurš iesniegts izskatīšanai Pirmās instances tiesā. Tādējādi, izskatot apelācijas sūdzību, Tiesas kompetencē
ir izvērtēt juridisko risinājumu, kas pirmajā instancē rasts attiecībā uz izskatītajiem pamatiem (skat. it īpaši 2004. gada
11. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑186/02 P un C‑188/02 P
Ramondín
u.c./Komisija, Krājums, I‑10653. lpp., 60. punkts).
Kaut arī apelācijas sūdzības iesniedzējs pirmajā instancē uzsvēra, ka Apstrīdētais lēmums pārkāpj vienlīdzības principu, tas
apstrīdēja tikai atšķirīgu attieksmi, kāda pret to tika izrādīta salīdzinājumā ar trešo valstu izcelsmes cukura importētājiem,
attiecībā uz kuriem tas apgalvoja, ka tie bija tādā pašā situācijā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs.
Tādējādi Pirmās instances tiesai nebija jānoskaidro, vai neiespējamība piešķirt atbrīvojumu no apelācijas sūdzības iesniedzējam
pieprasītā maksājuma vai atmaksāt to ir diskriminācija salīdzinājumā ar citiem C cukura ražotājiem.
Pārējā daļā apelācijas sūdzības ceturtais pamats, kas būtībā vērsts uz to, lai apstrīdētu vienlīdzības principa interpretāciju,
ko sniegusi Pirmās instances tiesa, lai noraidītu otro pamatu pirmajā instancē, ir jāatzīst par pieņemamu šī sprieduma 54. un
55. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
–       Par pamatotību
Pirmkārt, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, Pārsūdzētā sprieduma 60. punktā atzīstot,
ka C cukura ražotājs un uzņēmums, kam jāmaksā importa vai eksporta nodokļi, neatrodas līdzīgās situācijās.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments, kas balstīts uz Regulas Nr. 2670/81 trešo apsvērumu un 3. pantu, tika noraidīts,
jau izskatot apelācijas sūdzības otro pamatu. No Pamatregulas 26. panta redakcijas nevar secināt, ka Kopienas likumdevējam
bijusi vēlēšanās iekšējā tirgū pārdotam C cukuram piešķirt no trešām valstīm importēta produkta statusu un C cukura ražotāju
pielīdzināt cukura importētājam, jo šajā pantā ir tikai paredzēts aizliegums C cukuru pārdot iekšējā tirgū.
Ar argumentu, kas balstīts uz to, ka gan importa nodokļi, gan maksājums, kas jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 3. pantu,
ir daļa no Kopienas pašu resursiem, nevar pierādīt, ka trešo valstu izcelsmes cukura importētāji un C cukura ražotāji atrodas
līdzīgās situācijās. Kopienas pašu resursus veido ļoti dažāda veida ieņēmumi, uz kuriem attiecas arī atšķirīgi režīmi (skat.,
piemēram, pievienotās vērtības nodokļa ieņēmumus).
Otrkārt, tā kā Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka jebkurā gadījumā C cukura ražotājs – piemēram, apelācijas sūdzības
iesniedzējs – un uzņēmums, kam jāmaksā importa vai eksporta nodokļi – piemēram,
De Haan Beheer

BV
, par kuru bija runa iepriekš minētajā spriedumā lietā
De Haan
– neatrodas līdzīgās situācijās, tā juridiski pietiekami pamatoti noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, kas
balstīts uz minēto spriedumu.
Tādējādi apelācijas sūdzības ceturtais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un kā daļēji nepamatots.
Tā kā visi apelācijas sūdzības iesniedzēja pamati ir noraidāmi, apelācijas sūdzība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējam spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējam
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Koninklijke Coöperatie Cosun UA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.