CELEX: 62002CJ0309
Vide
Brīva preču aprite
Iepakojums un izlietotais iepakojums
Direktīva 94/62/EK
Depozīta maksa vienreizējās lietošanas iepakojumam un pieņemšanas pienākums atkarībā no vispārējās atkārtoti lietojamo iepakojumu likmes

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīvu
94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (OV L 365, 10. lpp.) un EKL 28. pantu.
Šis lūgums tika iesniegts
Radlberger Getränkegesellschaft mbH & Co.
un
S. Spitz KG
, Austrijas dzērienu ražotājsabiedrību, prāvā pret Bādenes-Virtembergas pavalsti.

Atbilstošās tiesību normas

Direktīva 94/62
Direktīvas 94/62 mērķis atbilstoši tās 1. panta 1. punktam ir saskaņot šobrīd atšķirīgos iepakojuma un izlietotā iepakojuma
apsaimniekošanas pasākumus dažādās valstīs, lai, no vienas puses, novērstu jebkādu nelabvēlīgu ietekmi uz vidi dalībvalstīs
un trešajās valstīs, tādējādi nodrošinot augsta līmeņa vides aizsardzību, un, no otras puses, garantētu iekšējā tirgus sekmīgu
darbību un izvairītos no tirdzniecību kavējošiem apstākļiem, kā arī no brīvas konkurences izkropļošanas vai ierobežošanas
Kopienā.
Saskaņā ar tās 1. panta 2. punktu šī direktīva paredz “pasākumus, kuru prioritārais mērķis ir novērst izlietotā iepakojuma
rašanos un papildu pamatprincipi ir atkārtota lietošana, pārstrāde un citas izlietotā iepakojuma reģenerācijas formas, tādējādi
samazinot šādu atkritumu galīgo apglabāšanu”.
Minētās direktīvas 5. pants nosaka:
“Dalībvalstis var veicināt iepakojuma sistēmu otrreizēju izmantošanu, ko veic saskaņā ar Līgumu un nenodarot kaitējumu videi.
[Saskaņā ar Līgumu dalībvalstis var veicināt tāda iepakojuma, kura atkārtota lietošana nenodara kaitējumu videi, atkārtotas
lietošanas sistēmas.]”
Direktīvas 94/62 7. pants nosaka:
“1. Dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu tādu sistēmu izveidi, kas ietver:
a)      lietotā iepakojuma un/vai iepakojuma atkritumu [pieņemšanu un/vai] savākšanu no patērētāja, cita galīgā [gala] lietotāja vai
no atkritumu plūsmas, lai tam piemērotu visatbilstīgākās atkritumu apsaimniekošanas iespējas;
b)      savāktā iepakojuma un/vai izlietotā iepakojuma atkārtotu lietošanu un reģenerāciju, ieskaitot pārstrādi,
lai sasniegtu šajā direktīvā paredzētos mērķus.
Šīm sistēmām jābūt atvērtām dalībai visiem atbilstīgo nozaru uzņēmējiem, kā arī kompetentām valsts iestādēm. Nediskriminējot
tās piemēro arī importētajiem ražojumiem, tostarp sīki izstrādātus pasākumus un tarifus, ko piemēro par piekļuvi sistēmām
[Nediskriminējot, tostarp arī attiecībā uz piekļuves kārtību sistēmām un iespējamiem tās tarifiem, tās piemēro arī importētajiem
ražojumiem], un tām jābūt izstrādātām tā, lai neradītu šķēršļus tirdzniecībai vai brīvas konkurences izkropļojumus saskaņā
ar Līgumu.
2. Pasākumi, uz ko attiecas 1. punkts, ietilpst politikā, kura attiecas uz visu iepakojumu un izlietoto iepakojumu, un it
īpaši ņem vērā prasības attiecībā uz patērētāju un vides veselības aizsardzību, drošumu un higiēnu, kvalitātes aizsardzību,
iepakoto preču un izmantoto materiālu autentiskumu un tehniskajiem raksturlielumiem uz rūpniecisko un komerciālo īpašumtiesību
aizsardzību.”
Šīs pašas direktīvas 18. panta redakcija ir šāda:
“Dalībvalstis nedrīkst kavēt šīs direktīvas prasībām atbilstoša iepakojuma laišanu tirgū to teritorijā.”

Valsts tiesiskais regulējums
1998. gada 21. augusta
Verordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällen
(
BGBl. 1998 I
, 2379. lpp., Rīkojums par iepakojumu atkritumu novēršanu un reģenerāciju, turpmāk tekstā – “
VerpackV
”) paredz dažādus izlietotā iepakojuma ietekmes uz vidi novēršanas un samazināšanas pasākumus.
VerpackV
aizstāja 1991. gada 12. jūnija
Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen
(
BGBl. 1991 I
, 1234. lpp., Rīkojums par iepakojumu atkritumu novēršanu), un tā mērķis it īpaši ir transponēt Direktīvu 94/62.

VerpackV
6. panta 1. un 2. punkts nosaka šādus pienākumus:
“1. Izplatītāja pienākums ir gala patērētāja izlietoto, iztukšoto iepakojumu bez maksas pieņemt atpakaļ faktiskās pieņemšanas
vietā vai tās tiešā tuvumā, lai to reģenerētu atbilstoši prasībām, kas noteiktas I pielikuma 1. punktā, un izpildītu I pielikuma
2. punkta prasības. Reģenerācijas prasības tāpat var izpildīt, veicot atkārtotu lietošanu vai iepakojuma nosūtīšanu atpakaļ
izplatītājam vai ražotājam, piemērojot 2. punktu. Izplatītājam ir jāpievērš privātā patērētāja uzmanība nodošanas iespējai,
kas ir paredzēta pirmajā teikumā, ar skaidri saredzamu un salasāmu uzrakstu palīdzību. Pirmajā teikumā noteiktais pienākums
attiecas tikai uz iepakojumu veidu, formu un izmēriem, kā arī tādu preču iepakojumiem, kas ir iekļauti izplatītāja sortimentā.
Izplatītājiem, kuru tirdzniecības laukuma platība nepārsniedz 200 m
, pieņemšanas pienākums attiecas tikai uz to preču zīmju iepakojumiem, ko izplatītājs tirgo. Nodarbojoties ar tirdzniecību
pa pastu, ir jānodrošina atbilstošas nodošanas iespējas pietiekami tuvu privātajam patērētājam. Nodošanas iespēja ir jānorāda
preču pavaddokumentos un katalogos. Ja tirdzniecības iepakojums nenāk no privāta patērētāja, var noslēgt īpašu vienošanos
par pieņemšanas vietu un izmaksu režīmu. Ja izplatītāji neievēro pirmajā teikumā noteiktos pienākumus pieņemt atpakaļ iepakojumu
preces pieņemšanas vietā, tiem ir jāgarantē šo noteikumu ievērošana, izmantojot 3. punktā paredzēto sistēmu. Iepakojumu izplatītājiem,
kuriem piedalīšanās 3. punktā paredzētajā sistēmā ir liegta, reģenerācijas prasības ir paredzētas 4. panta 2. punktā, kas
ir piemērojamas
mutatis mutandis
, atkāpjoties no pirmā teikuma.
2. Ražotāju un izplatītāju pienākums ir bez maksas pieņemt atpakaļ preču iepakojumu to faktiskajā nodošanas vietā, piemērojot
1. punktu, reģenerēt to atbilstoši I pielikuma 1. punktā noteiktajām prasībām un izpildīt I pielikuma 2. punktā noteiktās
prasības. Reģenerācijas prasības tāpat var izpildīt, izmantojot iepakojumu atkārtoti. Pirmajā teikumā noteiktie pienākumi
attiecas tikai uz iepakojumu veidu, formu un izmēriem, kā arī uz to preču iepakojumiem, kuras attiecīgi tirgo ražotāji vai
izplatītāji. 1. punkta astotais līdz desmitais teikums ir piemērojams
mutatis mutandis
.”
Saskaņā ar šī paša panta 3. punktu šo pieņemšanas un reģenerācijas pienākumu principā var arī izpildīt, ražotājam vai izplatītājam
piedaloties izmantoto pārdošanas iepakojumu vispārējā savākšanas sistēmā. Tas kompetentai reģionālajai iestādei uzliek pienākumu
pārbaudīt, vai šī sistēma atbilst
VerpackV
noteiktajiem kritērijiem par teritoriju aptveršanu.
Saskaņā ar
VerpackV
8. panta 1. punktu izplatītājiem, kas tirgo pārtikas produktus šķidrā veidā dzērienu iepakojumos, kuri nav atkārtoti izmantojami,
ir pienākums ieturēt no pircēja taras depozītu vismaz EUR 0,25 apmērā par katru iepakojumu, ieskaitot pievienotās vērtības
nodokli. Par taru, kuras tilpums ir lielāks par 1,5 litru, depozīta maksas minimālais apmērs ir EUR 0,50, ieskaitot pievienotās
vērtības nodokli. Depozīta maksa jāietur no katra nākamā izplatītāja visās tirdzniecības stadijās līdz pārdošanai gala patērētājam.
Depozīta maksa tiek atmaksāta, pieņemot atpakaļ iepakojumu atbilstoši
VerpackV
6. panta 1. un 2. punktam.
Saskaņā ar
VerpackV
9. panta 1. punktu šis depozīta maksas pienākums nav piemērojams iepakojumiem, attiecībā uz kuriem ražotājs vai izplatītājs
ir atbrīvots no pieņemšanas pienākuma sakarā ar to, ka tas piedalās 6. panta 3. punktā noteiktajā vispārējā savākšanas sistēmā.
Tomēr
VerpackV
9. panta 2. punktā ir paredzēti gadījumi, kuros uz dažiem dzērieniem neattiecas atsauce uz 6. panta 3. punktu. Šī noteikuma
redakcija ir šāda:
“Ja šī rīkojuma piemērošanas teritorijā likme dzērieniem, kas pildīti atkārtoti lietojamos iepakojumos, kā, piemēram, alus,
minerālūdens (ieskaitot avotu ūdeni, dzeramo ūdeni un minerālūdeni), atspirdzinošie gāzētie dzērieni, augļu sulas [..] vai
vīns, [..] kalendārā gada laikā kopumā krītas zem 72 % robežas, jāveic jauns izvērtējums attiecībā uz atkārtoti izmantojamo
iepakojumu likmi divpadsmit mēnešu periodā, kas seko ziņojumam par to, ka atkārtoti lietojamo iepakojumu likme nav sasniegta.
Ja atkārtoti lietojamo iepakojumu likme federālajā teritorijā ir zemāka par pirmajā teikumā minēto likmi, lēmums, kas pieņemts
saskaņā ar 6. panta 3. punktu, ir uzskatāms par atceltu visā federālajā teritorijā, sākot ar sestā kalendārā mēneša pirmo
dienu, kurai seko 3. punktā noteiktais paziņojums par dzērieniem, attiecībā uz kuriem nav sasniegta atkārtoti lietojamo iepakojumu
likme, kas noteikta 1991. gadā [..].”
Atbilstoši
VerpackV
9. panta 3. punktam Vācijas valdība katru gadu publicē nozīmīgās likmes, kas noteiktas minētā panta 2. punktā attiecībā uz
dzērieniem, kas pildīti ekoloģiskajam plānam labvēlīgos iepakojumos. Saskaņā ar šī paša panta 4. punktu kompetentā iestāde
pēc lūguma vai pēc pašas iniciatīvas uzsāk jaunu izvērtēšanu atbilstoši 6. panta 3. punktam, ja pēc lēmuma atcelšanas no jauna
ir sasniegta nozīmīga likme attiecībā uz dzērieniem, kas pildīti šādos iepakojumos.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Prasītājas pamata prāvā eksportē uz Vāciju atspirdzinošus gāzētus dzērienus, augļu sulas un citus negāzētus dzērienus, kā
arī dzeramo ūdeni vienreizējas lietošanas reģenerējamos iepakojumos. Lai reģenerētu šos iepakojumus, tās ir pievienojušās
vispārējai atkritumu savākšanas sistēmai, ko ekspluatē sabiedrība “
Der Grüne Punkt
–
Duales System Deutschland AG
”, un tādējādi ir atbrīvotas no pienākuma ieturēt depozīta maksu, kas
VerpackV
8. panta 1. punktā paredzēta dzērieniem, kuri Vācijā tiek izplatīti vienreizējas lietošanas iepakojumos.
Saskaņā ar Vācijas valdības 1999. gada 28. janvāra paziņojumu 1997. gadā atkārtoti lietojamo dzērienu iepakojumu likme pirmo
reizi bija nokritusies zem 72 % robežas, proti – tā bija 71,33 %. Tā kā šī likme visā federālajā teritorijā divus periodus
pēc kārtas bija saglabājusies zemāka par 72 %, t.i., no 1999. gada februāra līdz 2000. gada janvārim un no 2000. gada maija
līdz 2001. gada aprīlim, minētā valdība, piemērojot
VerpackV
9. panta 3. punktu, 2002. gada 2. jūlijā izdeva paziņojumu par to, ka, sākot ar 2003. gada 1. janvāri, tiek ieviesta obligāta
taras depozīta maksa minerālūdenim, alum un atspirdzinošiem dzērieniem. Saskaņā ar
VerpackV
prasītājām pamata prāvā ir pienākums, sākot no minētā datuma, ieturēt šī tiesību akta 8. panta 1. punktā noteikto depozīta
maksu par lielāko daļu iepakojumu, kas attiecas uz Vācijā izplatītajiem dzērieniem, un pieņemt atpakaļ un reģenerēt tukšos
iepakojumus.
2002. gada 23. maijā prasītājas pamata prāvā cēla prasību
Verwaltungsgericht Stuttgart
[Štutgartes Administratīvā tiesa] pret Bādenes-Virtembergas pavalsti, kurā tās norāda, ka
VerpackV
noteiktais atkārtoti lietojamo iepakojumu kvotu režīms un depozīta maksas uzlikšanas un pieņemšanas pienākums ir pretrunā
Direktīvas 94/62 1. panta 1. punktam un 2., 5., 7. un 18. pantam, kā arī EKL 28. pantam. Vācijas Federatīvā Republika tika
pieaicināta [piedalīties] lietā.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli, pamatojoties uz prasītāju izvirzīto Direktīvas 94/62 1. panta 2. punkta interpretāciju,
saskaņā ar kuru tas paredz samērīgumu starp iepakojumu atkārtotu lietošanu un reģenerāciju, rodas jautājums par to, vai
VerpackV
sistēma atbilst minētajai direktīvai tādā nozīmē, ka šī sistēma apgrūtina preču tirdzniecību vienreizējos iepakojumos, ja
atkārtoti lietojamo iepakojumu likme nokrītas zem noteiktās robežas. Šī tiesa uzskata, ka citu dalībvalstu ražotāji ir pakļauti
augstākām izmaksām nekā Vācijas ražotāji, ja tie nolemj tirgot savus dzērienus atkārtoti lietojamos iepakojumos. Tā uzsver,
ka pēc prasītāju pamata prāvā uzskatiem Vācijas regulējums ietekmē citās dalībvalstīs dibinātu ražotāju situāciju pat tad,
ja depozīta maksas pienākums tiek atcelts, jo Vācijas izplatītājiem ir tendence atteikties no vienreizējās lietošanas iepakojuma
izmantošanas savu dzērienu sortimentam, lai atkārtoti lietojamo iepakojumu likme nenokristos zem 72 % robežas.
Šādos apstākļos
Verwaltungsgericht Stuttgart
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīvas 94/62 [..] 1. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas aizliedz dalībvalstīm veicināt dzērienu atkārtoti
lietojamu iepakojumu sistēmu attiecībā uz vienreizējas lietošanas reģenerējamiem iepakojumiem gadījumā, ja atkārtoti lietojamo
iepakojumu kopējā likme nokrītas zem 72 % robežas, atceļot iespēju atbrīvot no pienākuma pieņemt un apsaimniekot izmantotus
vienreizējās lietošanas dzērienu iepakojumus un uzlikt tiem depozīta maksu, piedaloties pieņemšanas un apsaimniekošanas sistēmā
attiecībā uz dzērieniem, kuriem atkārtoti lietojamo iepakojumu likme ir nokritusies zemāk par 1991. gadā konstatēto likmi?
2)      Vai Direktīvas [94/62] 18. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas aizliedz dalībvalstīm kavēt laist apgrozībā dzērienus,
kas pildīti reģenerējamos vienreizējas lietošanas iepakojumos, ja atkārtoti lietojamo iepakojumu kopējā likme ir nokritusies
zem 72 % robežas, atceļot iespēju atbrīvot no pienākuma pieņemt un apsaimniekot izmantotus vienreizējās lietošanas dzērienu
iepakojumus, un uzlikt tiem depozītu, piedaloties atpakaļ pieņemšanas un apsaimniekošanas sistēmā attiecībā uz dzērieniem,
kuriem atkārtoti lietojamo iepakojumu likme ir nokritusies zemāk par 1991. gadā konstatēto likmi?
3)      Vai Direktīvas [94/62] 7. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas dzērienu, kas pildīti reģenerējamos vienreizējas lietošanas
iepakojumos, ražotājiem un izplatītājiem dod tiesības piedalīties jau izveidotā izmantoto dzērienu iepakojumu pieņemšanas
un pārstrādes sistēmā, lai šādi izpildītu ar likumu noteiktās prasības par depozīta maksas uzlikšanu vienreizējas lietošanas
dzērienu iepakojumiem un par dzērieniem izmantoto iepakojumu pieņemšanu?
4)      Vai EKL 28. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas aizliedz dalībvalstīm pieņemt tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja
atkārtoti lietojamo dzērienu iepakojumu kopējā likme nokrītas zem 72 % robežas, pastāv iespēja atbrīvot no pienākuma pieņemt
un apsaimniekot izmantotus vienreizējās lietošanas dzērienu iepakojumus un uzlikt tiem depozīta maksu, piedaloties pieņemšanas
un apsaimniekošanas sistēmā attiecībā uz dzērieniem, kuriem atkārtoti lietojamo iepakojumu likme ir nokritusies zemāk par
1991. gadā konstatēto likmi?”

Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu
Ar vēstulēm, kas Tiesas kancelejā saņemtas attiecīgi 2004. gada 14. un 17. jūnijā, Vācijas valdība un atbildētāja pamata prāvā
lūdza Tiesu atkārtoti sākt mutvārdu procesu, piemērojot Reglamenta 61. pantu.
Sava lūguma pamatojumā Vācijas valdība norāda, ka ģenerāladvokāta 2004. gada 6. maijā sniegtie secinājumi ietver virkni elementu,
kuri nebija rakstveida un mutvārdu procesa priekšmets, un ka no tiem izriet šīs valdības Tiesā minēto argumentu traktējums.
Tāpat savā lūgumā atbildētāja pamata prāvā uzsver, ka minētajos secinājumos apskatīti elementi, kas netika apspriesti un par
kuriem Tiesa tātad netika pietiekami informēta.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa pēc savas iniciatīvas vai pēc ģenerāladvokāta pieteikuma, vai arī pēc pušu pieteikuma
var izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu, uzskatot, ka tai nav pietiekamas informācijas vai ka lieta ir iztiesājama,
pamatojoties uz argumentu, par kuru lietas dalībnieki nav diskutējuši (skat. 2000. gada 10. februāra spriedumu apvienotajās
lietās C‑270/97 un C‑271/97
Deutsche Post
,
Recueil
, I‑929. lpp., 30. punkts; 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑309/99
Wouters
u.c.,
Recueil
, I‑1577. lpp., 42. punkts; 2002. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑299/99
Philips
,
Recueil
, I‑5475. lpp., 20. punkts, un 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑273/00
Sieckmann
,
Recueil
, I‑11737. lpp., 22. punkts).
Šajā lietā Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokātu, tomēr uzskata, ka tās rīcībā ir visa informācija, kas nepieciešama, lai atbildētu
uz šajā lietā uzdotajiem jautājumiem, un ka šī informācija bija sēdē notikušo debašu priekšmets.
Līdz ar to Vācijas valdības un atbildētājas pamata prāvā lūgums atkārtoti sākt mutvārdu procesu ir jānoraida.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību
Atbildētāja pamata prāvā uzsver, ka Tiesai ir jānoraida prejudiciālie jautājumi kā nepieņemami, jo prasība, ņemot vērā to,
ka tā ir vērsta pret Bādenes-Virtembergas pavalsti, pamata prāvā ir nepieņemama. Faktiski Bādenes-Virtembergas pavalstij nav
nekādu savu normatīvo aktu izdošanas kompetences šajā jomā, tā tikai izpilda federālos noteikumus. Pēc atbildētājas pamata
prāvā domām, prasību vajadzēja celt pret federālo valsti kompetentajā tiesā, proti –
Verwaltungsgericht Berlin
[Berlīnes Administratīvā tiesa]. Paralēlajos procesos dažas Vācijas administratīvās tiesas jau ir konstatējušas līdzīgu prasību
nepieņemamību.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, ņemot vērā funkciju sadali starp Tiesu un valsts tiesām, Tiesas kompetencē nav pārbaudīt, vai
lēmums par vēršanos tiesā ir pieņemts atbilstoši valsts tiesu iekārtas organizatoriskiem un procesuālajiem noteikumiem (skat.
1994. gada 3. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑332/92, C‑333/92 un C‑335/92
Eurico Italia
u.c.,
Recueil
, I‑711. lpp., 13. punkts; 1999. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑435/97
WWF
u.c.,
Recueil
, I‑5613. lpp., 33. punkts, un 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑371/97
Gozza
u.c.,
Recueil
, I‑7881. lpp., 30. punkts). Tiesai ir jāvadās pēc dalībvalsts tiesas izdotā lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, ja
vien tas nav atcelts iespējama valsts tiesībās paredzēta tiesību aizsardzības līdzekļa ietvaros (1982. gada 14. janvāra spriedums
lietā 65/81
Reina
,
Recueil
, 33. lpp., 7. punkts).
Šajā lietā no rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka
Verwaltungsgericht Stuttgart
uzskata – prasība pamata prāvā vismaz daļēji ir pieņemama.
Turklāt ir jākonstatē, ka pastāv tieša saikne, no vienas puses, starp četriem prejudiciālajiem jautājumiem par Direktīvas 94/62
1., 7. un 18. panta un EKL 28. panta interpretāciju, ko iesniedzējtiesa uzdevusi nolūkā noskaidrot attiecīgā Vācijas tiesiskā
regulējuma savienojamību ar šiem noteikumiem, un, no otras puses, prasības pamata prāvā priekšmetu, kas ir lūgums noteikt,
ka prasītājas pamata prāvā nav pakļautas pienākumam piemērot depozīta maksu un individuālu pieņemšanu savu preču izlietotajam
vienreizējam iepakojumam.
No tā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 94/62 1. panta 2. punkts iestājas pret to, ka dalībvalsts
veicina iepakojuma atkārtotas lietošanas sistēmas, piemērojot tādu sistēmu, ko paredz
VerpackV
8. panta 1. punkts un 9. panta 2. punkts.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, lai gan Direktīvas 94/62 1. panta 2. punkts paredz “galveno prioritāti” – novērst izlietotā
iepakojuma rašanos, tomēr kā “papildu pamatprincipu” tas min atkārtotu lietošanu, pārstrādi un citas izlietotā iepakojuma
reģenerācijas formas.
Šīs direktīvas astotais apsvērums nosaka – “kamēr attiecībā uz reģenerācijas procesiem nav panākta zinātnes un tehnikas attīstība,
atkārtotu izmantošanu un pārstrādi apskata galvenokārt saistībā ar ietekmi uz vidi; tāpēc dalībvalstīs vajadzētu ieviest sistēmas,
kas garantētu iepakojuma un/vai izlietotā iepakojuma atgūšanu atpakaļ; iepakojuma aprites cikla novērtējums jāizstrādā pēc
iespējas drīz, lai radītu skaidru atkārtoti lietojamā, pārstrādājamā un reģenerējamā iepakojuma hierarhiju”.
No iepriekš minētā izriet, ka Direktīva 94/62 nenosaka hierarhiju starp iepakojuma atkārtotu izmantošanu, no vienas puses,
un izmantoto iepakojumu reģenerāciju, no otras puses.
Tomēr ir jānorāda, ka Direktīvas 94/62 5. pants ļauj dalībvalstīm pieņemt pasākumus, lai veicinātu iepakojuma, ko var izmantot
atkārtoti, nekaitējot videi, atkārtotas lietošanas sistēmas.
No šī 5. panta redakcijas izriet, ka šāda atkārtoti lietojamu iepakojumu veicināšanas politika ir atļauta tikai tiktāl, ciktāl
tā atbilst EKL.
Tāpat arī pasākumiem, ko dalībvalsts pieņēmusi, piemērojot minētās direktīvas 5. pantu, ir jāatbilst ne tikai prasībām, kas
izriet no citiem minētās direktīvas noteikumiem, it īpaši trešajā prejudiciālajā jautājumā minētā 7. panta, bet arī no pienākumiem,
kas izriet no EKL noteikumiem, it īpaši EKL 28. panta, kas minēts ceturtajā prejudiciālajā jautājumā.
Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 94/62 1. panta 2. punkts neiestājas pret to, ka dalībvalstis pieņem
pasākumus, lai veicinātu iepakojuma atkārtotas lietošanas sistēmas.
Ņemot vērā iepriekš minēto, vispirms ir jāatbild uz trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu.

Par trešo jautājumu
Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 94/62 7. pants dzērienu, kas pildīti vienreizējas lietošanas
reģenerējamos iepakojumos, ražotājiem un izplatītājiem, kam ir atļauts depozīta maksas un pieņemšanas pienākumu pildīt, piedaloties
iepakojumu vispārējā savākšanas sistēmā, dod tiesības turpināt piedalīties šādā vispārējā sistēmā, lai izpildītu to likumīgos
pienākumus.
Ir jāatgādina, ka Direktīvas 94/62 7. panta 1. punkts dalībvalstīm uzliek pienākumu paredzēt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu
tādu sistēmu izveidi, kas ietver, pirmkārt, lietotā iepakojuma un/vai iepakojuma atkritumu savākšanu un, otrkārt, savāktā
iepakojuma un/vai izlietotā iepakojuma atkārtotu lietošanu un reģenerāciju. Turklāt saskaņā ar šo noteikumu minētajām sistēmām
jābūt atvērtām dalībai visiem attiecīgo nozaru uzņēmējiem, kā arī kompetentām valsts iestādēm, nediskriminējot jāpiemēro importētajiem
ražojumiem un tām jābūt izstrādātām tā, lai neradītu šķēršļus tirdzniecībai vai brīvas konkurences izkropļojumus saskaņā ar
Līgumu.
Minētās direktīvas 7. panta 2. punkts pieprasa, lai pasākumi, uz kuriem attiecas 1. punkts, ietilptu politikā, kas attiecas
uz visu iepakojumu un izlietoto iepakojumu, un it īpaši ņem vērā prasības attiecībā uz patērētāju un vides veselības aizsardzību,
drošumu un higiēnu, kvalitātes aizsardzību, iepakoto preču un izmantoto materiālu autentiskumu un tehniskajiem raksturlielumiem,
uz rūpniecisko un komerciālo īpašumtiesību aizsardzību.
Minētais 7. pants dod iespēju dalībvalstīm attiecībā uz vienreizējas lietošanas iepakojumiem pašām izvēlēties starp depozīta
maksas uzlikšanu un individuālo pieņemšanas sistēmu, no vienas puses, un vispārējo iepakojumu savākšanas sistēmu vai arī abu
sistēmu kombināciju, no otras puses, atkarībā no preču veida ar nosacījumu, ka izvēlētās sistēmas kalpo tam, lai piemērotu
visatbilstošākās atkritumu apsaimniekošanas iespējas, un ka tās ietilpst politikā, kas attiecas uz visiem iepakojumiem un
izlietotajiem iepakojumiem.
Šis noteikums nedod ražotājiem un izplatītājiem nekādas tiesības turpināt piedalīties noteiktā izlietotā iepakojuma apsaimniekošanas
sistēmā.
Faktiski Direktīva 94/62 nerada šķēršļus tam, lai dalībvalsts paredzētu izmaiņas izlietotā iepakojuma apsaimniekošanas sistēmā,
kas ieviesta tās teritorijā, lai nodrošinātu visatbilstošākās atkritumu apsaimniekošanas iespējas.
Lai gan tātad Direktīva 94/62 atļauj, ka dalībvalstis atkarībā no apstākļiem paredz iespēju aizstāt iepakojuma savākšanas
sistēmu blakus patērētāja dzīvesvietai vai pārdošanas vietām ar depozīta maksas un individuālas pieņemšanas sistēmu, šādas
aizstāšanas gadījumā tomēr ir jāievēro noteikti nosacījumi.
No vienas puses, jaunā sistēma jāpiemēro arī Direktīvas 94/62 mērķu sasniegšanai. It īpaši, ja jaunā sistēma, kā tas ir šajā
lietā, ir tāda sistēma, kas paredz depozīta maksu un individuālu pieņemšanu, attiecīgajai dalībvalstij ir jāraugās, lai pastāv
pietiekams skaits pieņemšanas punktu, lai patērētāji, kas ir iegādājušies preces vienreizējas lietošanas iepakojumos, kuram
ir uzlikta depozīta maksa, varētu saņemt atpakaļ depozīta maksas summu, pat ja tie neatgriežas sākotnējā pirkuma vietā.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka
VerpackV
6. panta 1. punkta pirmais teikums nosaka – izplatītāja pienākums ir bez maksas pieņemt atpakaļ gala patērētāja izlietoto,
iztukšoto iepakojumu faktiskās pieņemšanas vietā vai tās tiešā tuvumā (“
am Ort der tatsächlichen Übergabe oder in dessen unmittelbarer Nähe
”). Lai gan turpmākie minētā punkta teikumi nosaka dažus precizējumus, it īpaši attiecībā uz šī pienākuma ierobežojumiem,
pamatojoties uz attiecīgo iepakojumu īpašībām un attiecīgā izplatītāja tirdzniecības platību, tomēr pieņemšanas pienākuma
formulējumu joprojām var saprast pārprotami.
No otras puses, pārejai uz jauno sistēmu ir jānotiek bez pārtraukuma, vienlaikus nodrošinot iespēju attiecīgās nozares tirgus
dalībniekiem efektīvi piedalīties jaunajā sistēmā pēc tās stāšanās spēkā. Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Direktīvas 94/62 7. panta
1. punkts uzliek katrai dalībvalstij pienākumu jebkurā laikā un nediskriminējot nodrošināt attiecīgajiem ražotājiem un izplatītājiem
piekļuvi izlietotā iepakojuma apsaimniekošanas sistēmai.
Tādēļ dalībvalstij, kura aizstāj pastāvošu izlietotā iepakojuma apsaimniekošanas sistēmu ar citu, ir jānodrošina attiecīgajiem
ražotājiem un izplatītājiem pietiekami ilgs laikposms, lai pārietu uz jauno sistēmu, lai tie varētu pielāgot ražošanas metodes,
kā arī izplatīšanas veidus jaunās sistēmas prasībām.
Tātad uz trešo jautājumu ir jāatbild – lai gan Direktīvas 94/62 7. pants nedod attiecīgajiem ražotājiem un izplatītājiem nekādas
tiesības turpināt piedalīties minētajā izlietotā iepakojuma apsaimniekošanas sistēmā, tas tomēr iestājas pret to, ka vispārējā
izlietotā iepakojuma savākšanas sistēma tiek aizstāta ar depozīta maksas un individuālas pieņemšanas sistēmu, ja ar jauno
sistēmu nevar sasniegt Direktīvas 94/62 mērķus vai ja pāreja uz šo jauno sistēmu notiek ar pārtraukumiem, nenodrošinot iespēju
attiecīgā nozares tirgus dalībniekiem efektīvi piedalīties jaunajā sistēmā pēc tās stāšanās spēkā.

Par ceturto jautājumu
Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 28. pants nav pretrunā tādam valsts tiesiskajam regulējumam,
ko paredz
VerpackV
8. panta 1. punkts un 9. panta 2. punkts, kas vienreizējās lietošanas iepakojumu ražotāju un izplatītāju iespēju izpildīt
depozīta uzlikšanas un pieņemšanas, kā arī reģenerācijas pienākumus, piedaloties vispārējā savākšanas sistēmā, padara atkarīgu
no atkārtoti lietojamo iepakojumu likmes attiecīgajā tirgū.
Par EKL 28. panta piemērojamību
Pēc Vācijas valdības domām, nepastāv konflikts starp EKL 28. pantu un attiecīgo valsts tiesisko regulējumu, jo attiecībā uz
iepakojumu atkārtotu lietošanu Direktīva 94/62 un it īpaši tās 5., 9. un 18. pants pieprasa un paredz veikt pilnīgu attiecīgās
jomas saskaņošanu.
Ņemot vērā, ka valsts pasākums jomā, kas Kopienas līmenī ir pilnīgi saskaņota, ir jāizvērtē, vadoties no šī saskaņošanas pasākuma
noteikumiem, nevis primāro tiesību noteikumiem (1993. gada 12. oktobra spriedums lietā C‑37/92
Vanacker
un
Lesage
,
Recueil
, I‑4947. lpp., 9. punkts; 2001. gada 13. decembra spriedums lietā C‑324/99
DaimlerChrysler
,
Recueil
, I‑9897. lpp., 32. punkts, un 2003. gada 11. decembra spriedums lietā C‑322/01
Deutscher Apothekerverband
,
Recueil
, I‑14887. lpp., 64. punkts), tātad ir jānosaka, vai Direktīvas 94/62 veiktā saskaņošana izslēdz valsts tiesiskā regulējuma
atbilstības EKL 28. pantam pārbaudi.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka attiecībā uz iepakojuma atkārtotu izmantošanu Direktīvas 94/62 5. pants vienīgi ļauj dalībvalstīm
veicināt iepakojuma atkārtotas lietošanas sistēmas, kas nenodara kaitējumu videi.
Turklāt ārpus iepakojuma “atkārtotas lietošanas” jēdziena definīcijas vispārīgiem nosacījumiem par preventīvajiem iepakojumu
atkritumu pasākumiem un noteikumiem attiecībā uz pieņemšanas, savākšanas un reģenerācijas sistēmu, kas minēta Direktīvas 94/62
3. panta 5. punktā un 4. un 7. pantā, šī direktīva neregulē to, kā veicināt iepakojuma atkārtotas lietošanas sistēmu organizēšanu
attiecībā uz dalībvalstīm, kas var izmantot tai 5. pantā paredzētās izvēles tiesības.
Pretēji noteikumam par iepakojumu marķēšanu un identifikāciju un prasībai attiecībā uz iepakojumu atkārtotai lietošanai vai
reģenerācijai sastāvu un raksturu, ko nosaka Direktīvas 8.–11. pants un II pielikums, valsts sistēmu organizācija, veicinot
iepakojumu atkārtotu lietošanu, tātad nav pilnīgi saskaņota.
Līdz ar to šādas sistēmas var izvērtēt, pamatojoties uz Līguma noteikumiem par brīvu preču apriti.
Direktīvas 94/62 5. pants ļauj dalībvalstīm veicināt tikai tādas iepakojuma atkārtotas lietošanas sistēmas, kas “atbilst Līgumam”.
Attiecībā uz šīs pašas direktīvas 18. pantu ir jānorāda, ka, ciktāl šis noteikums attiecas tikai uz brīvas tādu iepakojumu
aprites nodrošināšanu dalībvalstu teritorijā, kuras atbilst iepakojuma marķēšanas, sastāva un atkārtotas lietošanas un reģenerācijas
prasībām, tas nerada šķēršļus tam, lai valsts iepakojumu atkritumu apsaimniekošanas sistēmas, ja tās varētu pārkāpt attiecīgo
preču tirdzniecības noteikumus, tiktu izvērtētas, ņemot vērā EKL 28. pantu.
Par šķēršļu tirdzniecībai pastāvēšanu
Tātad ir jāizvērtē, vai EKL 28. pants iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir šajā lietā, kas ļauj vienreizējas
lietošanas iepakojumu ražotājiem un izplatītājiem izpildīt savu depozīta maksas un pieņemšanas pienākumu, piedaloties vispārējā
savākšanas sistēmā atkarībā no vispārējās proporcijas vienreizējas lietošanas iepakojumos pildīto dzērienu attīstības Vācijas
tirgū, kā arī attiecīgo dzērienu proporcijas, kas šādos iepakojumus minētajā tirgū tiek tirgoti.
Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka šāds regulējums ir vienlīdz piemērojams gan valsts precēm, gan precēm, kurām ir citas
dalībvalsts izcelsme, un tas paredz vienādas prasības depozīta maksas un pieņemšanas ziņā citās dalībvalstīs dibinātiem ražotājiem
un valsts ražotājiem.
Otrkārt, pretēji maksimālajai to dzērienu likmei, kurus varētu tirgot neatļautos iepakojumos, par ko bija 1988. gada 20. septembra
spriedums lietā 302/86 Komisija/Dānija (
Recueil
, 4607. lpp.), pamata lietā likmes neierobežo preču apjomu, ko var importēt zināma veida iepakojumos. Faktiski
VerpackV
neaizliedz tirgot preces, kas pildītas vienreizējas lietošanas iepakojumos, pārsniedzot norādītās likmes, bet paredz tikai
to, ka šo likmju pārsniegšana izraisa vienreizējās lietošanas iepakojumu apsaimniekošanas sistēmas maiņu.
Tomēr ir jākonstatē, ka
VerpackV
8. panta 1. punkts un 9. panta 2. punkts, ja arī tas ir piemērojams visiem ražotājiem un izplatītājiem, kas darbojas valsts
teritorijā, nevienādi ietekmē Vācijā ražoto un citas dalībvalsts izcelsmes dzērienu tirdzniecību.
Faktiski, ja pāreja no vienas iepakojumu apsaimniekošanas sistēmas uz citu vispārējā veidā rada izmaksas, kas saistītas ar
iepakojumu marķēšanu un etiķešu izmantošanu, tāds tiesiskais regulējums, kāds ir pamata prāvā, kas uzliek pienākumu ražotājiem
un izplatītājiem, kuri izmanto vienreizējas lietošanas iepakojumus, pāriet no piedalīšanās vispārējā savākšanas sistēmā uz
depozīta maksas un individuālas pieņemšanas sistēmu, rada visiem ražotājiem un izplatītājiem, kuri lieto vienreizējas lietošanas
iepakojumus, papildu izmaksas saistībā ar iepakojumu pieņemšanas organizēšanu, depozīta maksas summas atmaksu un iespējamu
minēto summu kompensāciju sadali izplatītājiem.
Ir skaidrs, ka ražotāji, kas ir dibināti ārpus Vācijas, lieto ievērojami vairāk vienreizējas lietošanas iepakojumu nekā Vācijas
ražotāji.
Šajā sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka prasība izmantot atkārtoti lietojamus iepakojumus parasti rada dzērienu ražotājam,
kurš ir dibināts citā dalībvalstī, papildu izmaksas tām izmaksām, kas rodas Vācijas ražotājam, jo gadījumā, ja ražotājs ir
iedibināts zināmā attālumā no pārdošanas vietas, izmaksas, kas saistītas ar depozīta maksas sistēmas organizēšanu un transportu,
ir augstākas.
No tā izriet, ka, aizstājot vispārēju savākšanas sistēmu, kas tiek piemērota vienreizējas lietošanas iepakojumiem, ar depozīta
maksas un individuālas pieņemšanas sistēmu, varētu ietekmēt no citām dalībvalstīm importēto dzērienu tirdzniecību Vācijā (šajā
sakarā par dzērienu atkārtoti lietojamu iepakojumu skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 13. punkts).
Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka konkrētie noteikumi attiecas uz pienākumu piemērot depozīta maksu un individuālo pieņemšanu
vienreizējas lietošanas iepakojumiem, neaizliedzot šādos iepakojumos pildītu dzērienu importu, un ka ražotājiem pastāv iespēja
izmantot atkārtoti lietojamus iepakojumus. Faktiski pasākumi, kas var ietekmēt importu, ir kvalificējami kā importa kvantitatīvie
ierobežojumi vai citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību, pat ja pārkāpums ir neliels un pastāv citas preču izplatīšanas iespējas
(skat. 1984. gada 5. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās 177/82 un 178/82
Van de Haar
un
Kaveka de Meern
,
Recueil
, 1797. lpp., 14. punkts).
Tātad nav nozīmes Vācijas valdības apgalvojumam, ka laika posmā līdz depozīta maksas un individuālās pieņemšanas ieviešanai
Vācijā ievestā dabīgā minerālūdens, kas pildīts vienreizējas lietošanas iepakojumā, apjoma pieaugums liecina par to, ka nepastāv
diskriminācija attiecībā uz citās dalībvalstīs dibinātiem ražotājiem. Faktiski, pat ja Vācijas tirgū ir novērota šāda tendence,
ar to nevar novērst faktu, ka
VerpackV
8. un 9. pants rada citu dalībvalstu dzērienu ražotājiem šķērsli preču tirdzniecībai Vācijā.
Pretēji tam, ko uzsver atbildētāja pamata prāvā un Vācijas valdība,
VerpackV
8. un 9. pantu nevar pielīdzināt valsts tiesiskajam regulējumam, kas ierobežo vai aizliedz dažus „tirdzniecības noteikumus”
1993. gada 24. septembra sprieduma apvienotajās lietās C‑267/91 un C‑268/91
Keck
un
Mithouard
izpratnē (
Recueil
, I‑6097. lpp., 16. un turpmākie punkti).
Tiesa faktiski uzskatīja, ka nepieciešamība, kas izriet no minētajiem pasākumiem – mainīt importēto preču iepakojumu vai etiķeti,
– izslēdz, ka konkrētie pasākumi attiecas uz šo preču tirdzniecības noteikumiem iepriekš minētā sprieduma
Keck
un
Mithouard
nozīmē (šajā sakarā skat. 1999. gada 3. jūnija spriedumu lietā C‑33/97
Colim
,
Recueil
, I‑3175. lpp., 37. punkts; 2003. gada 16. janvāra spriedumu lietā C‑12/00 Komisija/Spānija,
Recueil
, I‑459. lpp., 76. punkts, un 2003. gada 18. septembra spriedumu lietā C‑416/00
Morellato
,
Recueil
, I‑9343. lpp., 29. punkts).
Tomēr, kā tika minēts arī šī sprieduma 64. punktā, aizstājot piedalīšanos vispārējā savākšanas sistēmā ar depozīta maksas
un individuālas pieņemšanas sistēmu, tas liek attiecīgajiem ražotājiem mainīt dažas norādes uz saviem iepakojumiem.
Jebkurā gadījumā, tā kā attiecīgie noteikumi nevienādi ietekmē Vācijā ražoto un citas dalībvalsts izcelsmes dzērienu tirdzniecību,
tie iekļaujas EKL 28. panta piemērošanas jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Keck
un
Mithouard
, 16. un 17. punkts).
Ar vides aizsardzību saistīts pamatojums
Turpinājumā ir jāpārbauda, kā to apstiprina arī atbildētāja pamata prāvā un Vācijas valdība, vai tādu tiesisko regulējumu,
kādu paredz
VerpackV
8. panta 1. punkts un 9. panta 2. punkts, var pamatot vides aizsardzības apsvērumi.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts pasākumus, kas var ietekmēt tirdzniecību Kopienā, var pamatot ar obligātām vides aizsardzības
prasībām, ciktāl attiecīgie pasākumi ir samērīgi ar izvirzīto mērķi (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 6. un
9. punkts, kā arī 1998. gada 14. jūlija spriedums lietā C‑389/96
Aher-Waggon
,
Recueil
, I‑4473. lpp., 20. punkts).
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka pienākums ieviest tukšā iepakojuma depozīta maksas un pieņemšanas sistēmu ir nepieciešams tādas
sistēmas elements, kuras mērķis ir nodrošināt iepakojumu atkārtotu lietošanu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija,
13. punkts).
Attiecībā uz iepakojumiem, kas nav atkārtoti lietojami, ir jānorāda – kā to apstiprina arī atbildētāja pamata prāvā un Vācijas
valdība, – ar depozīta maksas un individuālas pieņemšanas sistēmas ieviešanu paaugstinās tukšo iepakojumu atpakaļ pieņemšanas
likme, un rezultātā tiek nodrošināta iepakojumu atkritumu šķirošana, tādējādi veicinot arī to reģenerēšanu. Turklāt tā palīdz
samazināt atkritumu apjomu dabā tādējādi, ka tā rosina patērētāju pieņemt atpakaļ tukšos iepakojumus tirdzniecības vietās.
Turklāt, ciktāl attiecīgais tiesiskais regulējums jaunās iepakojumu atkritumu sistēmas spēkā stāšanos padara atkarīgu no Vācijas
tirgū esošu atkārtoti lietojamu iepakojumu attiecības, tas rada situāciju, kurā vienreizējas lietošanas iepakojumos pildītu
dzērienu tirdzniecības likmes pieaugums Vācijas tirgū pastiprina sistēmas maiņas iespējamību. Tiktāl, ciktāl attiecīgais tiesiskais
regulējums mudina ražotājus un izplatītājus pāriet uz atkārtoti lietojamu iepakojumu izmantošanu, tas labvēlīgi ietekmē iznīcināmo
atkritumu samazināšanu, kas ir vides aizsardzības politikas vispārējais mērķis.
Tomēr, lai šāds regulējums būtu saskaņā ar samērīguma principu, līdzekļiem, kas tiek piemēroti izvirzīto mērķu sasniegšanai,
ir jābūt ne tikai atbilstošiem, bet tie nedrīkst arī pārsniegt šo mērķu sasniegšanai nepieciešamo robežu (skat. 1998. gada
14. jūlija spriedumu lietā C‑284/95
Safety Hi-Tech
,
Recueil
, I‑4301. lpp., 57. punkts).
Šajā sakarā ir jānorāda – lai ievērotu pēdējo iepriekš minēto kritēriju, valsts tiesiskajam regulējumam jāļauj attiecīgajiem
ražotājiem un izplatītājiem piemērot savas ražošanas metodes, kā arī vienreizējas lietošanas iepakojumu atkritumu apsaimniekošanu
jaunās sistēmas kritērijus, pirms stājas spēkā depozīta maksas un individuālas pieņemšanas sistēma. Lai gan dalībvalsts var
atstāt minētās sistēmas ieviešanu attiecīgo ražotāju un izplatītāju ziņā, organizējot iepakojumu pieņemšanu, nosakot depozīta
maksas apjomu, depozīta atmaksas summu un iespējamu minēto summu sadali starp izplatītājiem, tomēr attiecīgajai dalībvalstij
ir jānodrošina, lai iepakojumu atkritumu apsaimniekošanas sistēmas maiņas brīdī visi attiecīgie ražotāji vai izplatītāji varētu
piedalīties faktiski funkcionējošā sistēmā.
Ir jākonstatē, ka tāds tiesiskais regulējums, kāds ir
VerpackV
, kas jaunas depozīta maksas un pieņemšanas sistēmas, kas visādā ziņā ir ekoloģiski izdevīga, ieviešanu padara atkarīgu no
iepakojumu atkārtotas lietošanas, atbilst samērīguma principam tikai tad, ja, vienlaikus veicinot iepakojumu atkārtotu lietošanu,
tā dod attiecīgajiem ražotājiem un izplatītājiem pietiekami ilgu pārejas laiku, lai piemērotos, un nodrošina, ka iepakojumu
atkritumu apsaimniekošanas sistēmas maiņas brīdī visi attiecīgie ražotāji vai izplatītāji varētu piedalīties faktiski funkcionējošā
sistēmā.
Tā ir valsts tiesas kompetence – spriest par to, vai iepakojumu atkritumu apsaimniekošanas sistēmas maiņa, kādu to paredz
VerpackV
8. panta 1. punkts un 9. panta 2. punkts, ļauj attiecīgajiem ražotājiem un izplatītājiem piedalīties funkcionējošā sistēmā,
ņemot vērā iepriekš minētos nosacījumus.
Līdz ar to uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 28. pants iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kādu paredz
VerpackV
8. panta 1. punkts un 9. panta 2. punkts, ja tas vispārējās iepakojumu atkritumu savākšanas sistēmas aizstāj ar depozīta maksas
un individuālas pieņemšanas sistēmu, nenosakot attiecīgajiem ražotājiem un izplatītājiem pietiekamu pārejas periodu, lai tie
tai piemērotos, un nenodrošinot, ka iepakojumu atkritumu apsaimniekošanas sistēmas maiņas brīdī visi attiecīgie ražotāji vai
izplatītāji faktiski var piedalīties funkcionējošā sistēmā.

Par otro jautājumu
Ņemot vērā uz ceturto jautājumu sniegto atbildi, nav nepieciešams atbildēt uz otro jautājumu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīvas 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu 1. panta
2. punkts neiestājas pret to, ka dalībvalstis pieņem pasākumus, lai veicinātu iepakojuma atkārtotas lietošanas sistēmas;
2)
lai gan Direktīvas 94/62 7. pants nedod attiecīgajiem ražotājiem un izplatītājiem nekādas tiesības turpināt piedalīties minētajā
izlietotā iepakojuma apsaimniekošanas sistēmā, tas tomēr iestājas pret to, ka vispārējā izlietotā iepakojuma savākšanas sistēma
tiek aizstāta ar depozīta maksas un individuālas pieņemšanas sistēmu, ja ar jauno sistēmu nevar sasniegt Direktīvas 94/62
mērķus vai ja pāreja uz šo jauno sistēmu notiek ar pārtraukumiem, nenodrošinot iespēju attiecīgās nozares tirgus dalībniekiem
efektīvi piedalīties jaunajā sistēmā pēc tās stāšanās spēkā;
3)
EKL 28. pants iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kādu paredz
Verordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällen
(Rīkojums par iepakojumu atkritumu novēršanu un reģenerāciju) 8. panta 1. punkts un 9. panta 2. punkts, ar ko paredz vispārējo
iepakojumu atkritumu savākšanas sistēmu aizstāt ar depozīta maksas un individuālas pieņemšanas sistēmu, nenosakot attiecīgajiem
ražotājiem un izplatītājiem pietiekamu pārejas periodu, lai tie tai piemērotos, un nenodrošinot, ka iepakojumu atkritumu apsaimniekošanas
sistēmas maiņas brīdī visi attiecīgie ražotāji vai izplatītāji faktiski var piedalīties funkcionējošā sistēmā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.