CELEX: 62006CJ0294
EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas
Laisvas darbuotojų judėjimas
Asociacijos tarybos sprendimas Nr. 1/80
6 straipsnio 1 dalies pirma įtrauka
Darbuotojas, priklausantis teisėtai darbo rinkai
Leidimas įvažiuoti kaip studentui ar au pair
Įtaka teisei apsigyventi

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas dėl 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 dėl asociacijos plėtros (toliau – Sprendimas Nr. 1/80) 6 straipsnio 1 dalies išaiškinimo. Asociacijos taryba buvo įsteigta susitarimu, įsteigiančiu Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, kurį 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje pasirašė Turkijos Respublika bei Europos ekonominės bendrijos valstybės narės ir Bendrija ir kuris pastarosios vardu buvo sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (
OL 217, 1964, p. 3685
).
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant dvi bylas, kuriose sprendžiamas E. Payir bei B. Akyuz ir B. Ozturk ginčas su
Secretary of State for the Home Department
(toliau –
Secretary of State
) dėl pastarojo sprendimo nepratęsti jų leidimo gyventi.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalyje numatoma:
„1.   Išskyrus 7 straipsnyje, susijusiame su darbuotojo šeimos narių teise laisvai įsidarbinti, numatytus atvejus, darbuotojas iš Turkijos, priklausantis valstybės narės teisėtai darbo rinkai, turi teisę:
—
teisėtai išdirbęs vienerius metus prašyti šioje valstybėje narėje atnaujinti jo leidimą dirbti tam pačiam darbdaviui, jei pastarasis turi laisvą darbo vietą,
—
teisėtai išdirbęs trejus metus ir, išskyrus atvejus, kai Bendrijos valstybių narių darbuotojams yra teikiama pirmenybė, šioje valstybėje narėje priimti kitą tos pačios profesijos jo pasirinkto darbdavio pasiūlymą įsidarbinti, pateiktą įprastomis sąlygoms ir įregistruotą šios valstybės narės įdarbinimo įstaigose,
—
teisėtai išdirbęs ketverius metus šioje valstybėje narėje laisvai dirbti bet kurį pasirinktą darbą pagal darbo sutartį.“
Nacionalinės teisės aktai
Au pair
dirbantiems asmenims taikomos taisyklės yra nustatytos 1994 m. Jungtinės Karalystės parlamento priimtų imigracijos taisyklių 88–93 punktuose (
United Kingdom Immigration Rules, House of Commons Paper 395
, toliau –
Immigration Rules
):
„
Au pair
įdarbinimo apibrėžimas“
88.
Taikant šias taisykles
au pair
įdarbinimas reiškia susitarimą, pagal kurį jaunas asmuo:
a)
atvyksta į Jungtinę Karalystę tam, kad išmoktų anglų kalbos; <…>
b)
nustatytą laiką gyvena angliškai kalbančioje šeimoje, kur turi tinkamą galimybę mokytis; ir
c)
padeda namuose ne daugiau kaip 5 valandas per dieną, už tai gaudamas protingą atlyginimą, ir turi dvi laisvas dienas per savaitę.
Leidimo įvažiuoti
(leave to enter
) kaip
au pair
išdavimo sąlygos
89.
Asmuo, kuris siekia gauti leidimą įvažiuoti į Jungtinę Karalystę kaip
au pair
, turi atitikti šiuos reikalavimus:
i)
jis siekia įvažiuoti tam, kad įsidarbintų iš anksto sutartoje vietoje, kuri atitinka 88 dalyje pateiktą apibrėžimą; <…>
ii)
yra nuo 17 iki 27 metų imtinai arba buvo tokio amžiaus, kai jam pirmą kartą buvo suteiktas leidimas įvažiuoti tokiu tikslu; <…>
iii)
yra nesusituokęs; <…>
iv)
neturi išlaikomų asmenų; <…>
v)
yra vienos iš šių valstybių pilietis: <…> Turkijos; <…>
vi)
neketina Jungtinėje Karalystėje kaip
au pair
likti ilgiau kaip 2 metus; ir <…>
vii)
pasibaigus buvimo Jungtinėje Karalystėje kaip
au pair
laikotarpiui ketina iš jos išvykti; <…>
viii)
jei jis anksčiau yra dirbęs Jungtinėje Karalystėje kaip
au pair
, neprašo leidimo įvažiuoti, kuris galiotų ilgiau nei dvejus metus nuo pirmojo leidimo įvažiuoti į Jungtinę Karalystę tokiu tikslu išdavimo dienos; ir
ix)
gali save išlaikyti bei apsigyventi nesikreipdamas pagalbos į viešuosius fondus.
Leidimas įvažiuoti kaip
au pair
90.
Asmeniui, kuris siekia gauti leidimą įvažiuoti į Jungtinę Karalystę kaip
au pair
, toks leidimas gali būti duotas ne ilgesniam kaip 2 metų laikotarpiui su draudimu dirbti, išskyrus kaip
au pair
, jei imigracijos pareigūnas mano, kad įvykdyti visi 89 taisyklėje išvardyti reikalavimai <…>“.
Studentams taikomos imigracijos taisyklės yra nustatytos
Immigration Rules
57–62 punktuose:
„Studento leidimo įvažiuoti išdavimo sąlygos
57.
Asmuo, kuris siekia gauti studento leidimą įvažiuoti į Jungtinę Karalystę, turi atitikti šiuos reikalavimus:
i)
jis turi būti priimtas studijuoti į:
a)
iš viešųjų lėšų finansuojamą aukštesniojo arba aukštojo mokslo įstaigą; arba (tam tikras privačias mokslo įstaigas); <…>
ii)
gali ir ketina:
a)
mokytis pripažintoje dieninėje studijų programoje aukštesniojo arba aukštojo mokslo įstaigoje, finansuojamoje iš viešųjų lėšų; arba (tam tikrose dieninėse mokymo programose); <…>
<…>
iv)
pabaigęs studijas ketina išvykti iš Jungtinės Karalystės; <…>
v)
neketina verstis verslu ar įsidarbinti, išskyrus darbą ne visą darbo dieną ir per atostogas, dirbamą su Darbo ministro (angl. k.
Secretary of State for Employment
) leidimu; ir
vi)
gali sumokėti už savo mokslą, taip pat už savo bei jo išlaikomų asmenų išlaikymą ir būstą neįsidarbindamas, nesiversdamas verslu ir nesikreipdamas pagalbos į viešuosius fondus.
Studento leidimas įvažiuoti
58.
Asmeniui, kuris siekia gauti studento leidimą įvažiuoti į Jungtinę Karalystę
,
toks leidimas gali būti išduotas laikotarpiui, nustatomam atsižvelgiant į jo studijų trukmę bei lėšas, numatant jo teisę dirbti ribojančią sąlygą <…>“.
Vidaus reikalų ministerijos Imigracijos departamento instrukcijos (angl. k.
Immigration Directorate's Instructions
) 3 skyriaus A priedo 4 punkte numatoma:
16 metų sulaukę studentai, kuriems taikomos
Code
2 (laisvę įsidarbinti ribojančios) sąlygos, gali dirbti ne visą darbo dieną arba atostogų metu neprašydami leidimo iš vietos įdarbinimo agentūros (angl. k.
local Jobcentre)
. Jie taip pat neprašydami kompetentingų Jungtinės Karalystės valdžios institucijų išduodamo darbo leidimo galės įsidarbinti darbo praktiką numatančių kursų metu arba atlikti darbo praktiką. Semestro metu studentai neturi teisės dirbti ilgiau kaip 20 valandų per savaitę <…>“
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Šiose bylose nagrinėjami jaunos moters
au pair
E. Payir ir dviejų studentų B. Akyuz ir B. Ozturk atvejai.
E. Payir, tuo metu sulaukusi 21 metų, gavo leidimą įvažiuoti į Jungtinę Karalystę, o vėliau, 2000 m. balandžio mėn., gavo leidimą įvažiuoti ir būti joje iki 2002 m. balandžio. Šio leidimo išdavimo sąlyga buvo ta, kad E. Payir nedirbs jokio kito mokamo ar nemokamo darbo, išskyrus
au pair.
Įvažiavusi į Jungtinę Karalystę E. Payir buvo priimta dirbti
au pair
pirmojoje šeimoje, o vėliau, nuo 2001 m. kovo mėn., antroje šeimoje, kur ji dirbo 15–25 valandas per savaitę. Jai buvo suteiktas būstas ir maistas bei per savaitę mokami 70 Didžiosios Britanijos svarų (apie 103 EUR).
2002 m. balandžio mėn., prieš pasibaigiant leidimui įvažiuoti ir būti, E. Payir kreipėsi į
Secretary of State
, prašydama išduoti ilgesnį leidimą gyventi Jungtinėje Karalystėje. Remdamasi Sprendimo 1/80 6 straipsnio 1 dalimi, šį savo prašymą ji grindė tuo, kad dirbo pas tą patį darbdavį ilgiau nei metus ir norėtų ir toliau pas jį dirbti. 2004 m. rugpjūčio 18 d. jos prašymas buvo atmestas.
E. Payir šį sprendimą apskundė
High Court of Justice (England & Wales)
,
Queen’s Bench Division (Administrative Court)
. Šis teismas patenkino skundą ir įpareigojo
Secretary of State
pratęsti E. Payir leidimą gyventi ir panaikinti pradinę sąlygą, ribojančią suinteresuotojo asmens patekimą į darbo rinką. 2005 m. spalio mėn. E. Payir buvo priimta dirbi pardavėja parduotuvėje.
Secretary of State
apskundė
High Court
sprendimą nurodydamas, kad Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalis netaikoma
au pair
dirbantiems asmenims.
B. Akyuz ir B. Ozturk atvyko į Jungtinę Karalystę atitinkamai 1999 m. ir 1997 m. kaip studentai, turintys leidimus įvažiuoti ir būti, o vėliau jiems buvo išduoti leidimai apsigyventi. Juose buvo nurodyta, kad suinteresuotieji asmenys semestro metu turi teisę dirbti neviršijant 20 valandų ribos.
Besimokydami šie du Turkijos piliečiai ne visą darbo dieną dirbo padavėjais restorane ir jų darbdavys pasiūlė pratęsti jų darbo sutartis. Prieš baigiantis studentų leidimų įvažiuoti ir apsigyventi galiojimui B. Akyuz ir B. Ozturk, atitinkamai 2003 m. liepą ir 2004 m. sausį, paprašė
Secretary of State
išduoti leidimą gyventi, remdamiesi Sprendimo 1/80 6 straipsnio 1 dalimi. Dėl 2004 m. rugpjūčio 18 d. Sprendimo atmesti jų prašymus suinteresuotieji asmenys
High Court
pateikė skundus, kurie buvo patenkinti.
Secretary of State
šiuos
High Court
sprendimus apskundė teigdamas, kad Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalis netaikoma studentams.
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
E. Payir bei B. Akyuz ir B. Ozturk skundus nagrinėjo bendrai.
Šis teismas nurodė, kad
High Court
šiuos tris Turkijos piliečius laikė darbuotojais ta prasme, kurią Teisingumo Teismas šiai sąvokai suteikė visų pirma 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendime
Birden
(
C-1/97
,
Rink. 1998, p. I-7747
, 24 punktas).
Pripažindamas šį
High Court
konstatavimą
Court of Appeal
(
England & Wales) (Civil Division)
mano, kad reikia taip pat atsižvelgti į Teisingumo Teismo praktiką, jog valstybės narės gali numatyti socialinės paskirties schemas. Todėl išeitų, kad net jei pagal šias schemas numatoma teisė vykdyti darbuotojo veiklą, jos nebūtinai reiškia, kad suinteresuotieji asmenys patenka į šių valstybių teisėtą darbo rinką.
Nagrinėjant pagrindines bylas
Court of Appeal
(
England & Wales) (Civil Division)
kyla abejonių dėl aptariamų Turkijos piliečių galimybės remtis Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalimi. Šiomis aplinkybėmis šis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Tuo atveju jei:
—
Turkijos pilietė gavo leidimą įvažiuoti į Jungtinę Karalystę dvejiems metams, kad galėtų įsidarbinti kaip
au pair
, kaip tai apibrėžia imigracijos taisyklės (angl. k.
Immigration Rules
); <…>
—
jos leidimas įvažiuoti apėmė teisę dirbti tokį darbą; <…>
—
jos leidimo įvažiuoti galiojimo metu ji nuolatos dirbo šį darbą pas vieną darbdavį ilgiau kaip vienerius metus; <…>
—
šis darbas buvo reali ir veiksminga ūkinė veikla; ir
—
šis darbas atitiko darbą ir imigraciją reglamentuojančių nacionalinių teisės aktų reikalavimus,
ar ši Turkijos pilietė, dirbdama šį darbą, buvo:
—
darbuotoja <…> Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio prasme?
—
priklausė Jungtinės Karalystės teisėtai darbo rinkai šios nuostatos prasme?
2.
Tuo atveju jei:
—
Turkijos pilietis gavo leidimą įvažiuoti į Jungtinę Karalystę pagal jos imigracijos taisykles (angl. k.
Immigration Rules)
tam, kad galėtų mokytis pagal studijų programą šioje valstybėje; <…>
—
jo leidimas įvažiuoti apėmė teisę dirbti bet kokį darbą studijų metu iki 20 valandų per savaitę; <…>
—
jis leidimo įvažiuoti galiojimo metu nuolatos dirbo pas vieną darbdavį ilgiau kaip vienerius metus; <…>
—
šis darbas buvo reali ir veiksminga ūkinė veikla; ir
—
šis darbas atitiko darbą ir imigraciją reglamentuojančių nacionalinių teisės aktų reikalavimus;
ar šis Turkijos pilietis, dirbdamas šį darbą, buvo:
—
darbuotojas <…> Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio prasme?
—
priklausė Jungtinės Karalystės teisėtai darbo rinkai šios nuostatos prasme?“
Dėl prejudicinių klausimų
Pirminės pastabos
Abiejose bylose užduoti klausimai yra identiški ir vienoje byloje susiję su
au pair
dirbančiais asmenimis, o kitoje su studentais.
Iš šių klausimų galima suprasti, kad prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar ta aplinkybė, kad Turkijos piliečiui buvo leista įvažiuoti į valstybės narės teritoriją kaip
au pair
ar studentui, atima iš šio piliečio „darbuotojo statusą“ ir yra kliūtis jam priklausyti šios valstybės narės „teisėtai darbo rinkai“ Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalies prasme ir todėl jis negali remtis šia nuostata siekdamas atnaujinti savo darbo leidimą bei pasinaudoti su juo susijusia teise apsigyventi.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
E. Payir, B. Akyuz ir B. Ozturk bei Europos Bendrijų Komisijos požiūriai sutampa. Jie mano, kad tokie Turkijos piliečiai, kokie aptariami pagrindinėse bylose, atitinka sąlygas, kurios keliamos „darbuotojams“ Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalies prasme. Kito asmens vadovaujami jie vykdė realią ir veiksmingą ūkinę veiklą, už kurią gavo atlyginimą.
Šie Turkijos piliečiai priklauso teisėtai priimančiosios valstybės narės darbo rinkai. Jie teisėtai atvyko į šios valstybės narės teritoriją ir taip pat teisėtai pateko į šios valstybės narės darbo rinką. Konkrečiai kalbant, jie nesukčiavo tam, kad gautų ar atliktų jiems patikėtus darbus. Todėl jų padėtis darbo rinkoje buvo stabili ir nepažeidžiama.
Kadangi šie Turkijos piliečiai atitiko Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalyje išdėstytas sąlygas, jie galėjo pasiremti šia nuostata siekdami, kad būtų pratęsti jų leidimai dirbti, ir pasinaudoti su juo susijusia teise gyventi. Nėra nei svarbu, nei būtina nagrinėti priežastis, dėl kurių Jungtinė Karalystė jiems suteikė leidimus apsigyventi, t. y. tai, kad jauniems žmonėms buvo leista atvykti ribotam laikotarpiui tik kaip
au pair
ar studentams.
Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Vokietijos, Italijos bei Nyderlandų vyriausybės teigia priešingai, kad apsigyvenimo priežastys yra svarbios. Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalyje kalbama apie Turkijos piliečių, kuriems buvo suteikta teisė atvykti į valstybės narės teritoriją kaip darbuotojams, teisę į darbą. Kadangi tokie Turkijos piliečiai, kokie yra E. Payir bei B. Akyuz ir B. Ozturk, į Jungtinę Karalystę atvyko neturėdami šio statuso, jie negali remtis šia nuostata. Todėl net jei šių piliečių atliekamą veiklą galima vadinti realia ir veiksminga ūkine veikla, tai nereiškia nei to, kad šie suinteresuotieji asmenys turi darbuotojų statusą, nei to, kad jie priklauso priimančiosios valstybės narės teisėtai darbo rinkai šios nuostatos prasme.
Jei Turkijos piliečiai, į valstybės narės teritoriją atvykę kaip
au pair
ar studentai, galėtų pasinaudoti Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalimi, tai sukeltų rimtų pasekmių. Visų pirma tai reikštų, kad valstybės narės negali laisvai nustatyti sąlygų, kuriomis Turkijos piliečiai gali įvažiuoti į jų teritoriją. Be to, būtų skatinama apeidinėti nacionalinius įstatymus, nes suinteresuotieji asmenys būtų skatinami apsimesti
au pair
ar studentais, kad galėtų patekti į valstybės, į kurią jie įvažiavo, darbo rinką. Galiausiai valstybės narės privalėtų sugriežtinti Turkijos studentų ir
au pair
priėmimą, o tai būtų nenaudinga šioms dviem grupėms.
Vokietijos ir Nyderlandų vyriausybės priduria, kad ne visą darbo dieną dirbančio studento ar
au pair
padėties prilyginimas paprasto darbuotojo padėčiai prieštarauja 2004 m. gruodžio 13 d. Tarybos direktyvoje 2004/114/EB dėl trečiosios šalies piliečių įleidimo studijų, mokinių mainų, neatlygintino stažavimosi ar savanoriškos tarnybos tikslais sąlygų (
OL L 375, p. 12
) išdėstytą požiūrį. Jos teigia, kad šioje direktyvoje studentai aiškiai skiriami nuo darbuotojų.
Teisingumo Teismo atsakymas
Norint atsakyti į pateiktus klausimus, performuluotus šio sprendimo 20 punkte, reikia priminti Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalyje nurodytas tris sąlygas.
Pirmoji iš šių sąlygų yra susijusi su darbuotojo statusu. Kad įvykdytų šią sąlygą, Turkijos pilietis, kaip nustatoma nusistovėjusioje Teisingumo Teismo praktikoje, turi užsiimti realia ir veiksminga veikla, išskyrus nereikšmingą ir pagalbinę veiklą. Esminė darbo santykių charakteristika yra tai, kad asmuo tam tikrą laiką kito asmens naudai ir jo vadovaujamas vykdo veiklą, už kurią gauna atlyginimą (žr. minėto sprendimo
Birden
25 punktą ir jame minimą teismo praktiką).
Antroji sąlyga yra ta, kad asmuo turi priklausyti teisėtai darbo rinkai. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad ši sąvoka apibūdina visus darbuotojus, kurie laikėsi visų priimančioje valstybėje narėje galiojančių įstatymų ir teisės aktų ir todėl turi teisę užsiimti profesine veikla jos teritorijoje (minėto sprendimo
Birden
51 punktas).
Trečioji Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalyje numatyta sąlyga yra teisėtas darbas, t. y. stabili ir nepažeidžiama padėtis priimančiosios valstybės narės darbo rinkoje ir kartu neginčijamos teisės apsigyventi turėjimas (žr. 2002 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Kurz
,
C-188/00, Rink. p. I-10691
, 48 punktą).
Pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą E. Payir bei B. Akyuz ir B. Ozturk dirbo darbą, kuris buvo tikra ir veiksminga ekonominė veikla. Iš bylos aišku, kad jie dirbo vadovaujami darbdavio ir už savo darbą gaudavo atlyginimą. E. Payir dirbo 15–25 valandas per savaitę, B. Akyuz ir B. Ozturk dirbo iki 20 valandų per savaitę. Neteigiama, kad suinteresuotųjų asmenų vykdyta veikla yra visai nereikšminga. Todėl, sprendžiant iš pateikto aprašymo, ši veikla iš principo atitinka sąlygas, kad ja vykdančius asmenis galima būtų pripažinti „darbuotojais“ Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalies prasme.
Kalbant apie kitas dvi sąlygas, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas pažymi, kad E. Payir bei B. Akyuz ir B. Ozturk laikėsi nacionalinių imigracijos įstatymų ir teisėtai atvyko į Jungtinę Karalystę. Šis teismas taip pat nurodo, kad suinteresuotieji asmenys dirbo ne tik laikydamiesi imigracijos taisyklių bet ir darbo teisės, visų pirma, darbai, kuriuos jie dirbo, atitiko leidime įvažiuoti į valstybės teritoriją nurodytas sąlygas. Akivaizdu, kad jie turėjo neginčijamą teisę apsigyventi.
Todėl pagrindinėse bylose aptariami trijų Turkijos piliečių dirbti darbai pagal prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nurodytą informaciją taip pat atitinka kitas dvi Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalyje nurodytas sąlygas, t. y. priklausyti teisėtai darbo rinkai ir dirbti teisėtą darbą.
Vis dėlto kyla klausimas, ar Turkijos piliečių, kurių vykdoma veikla šiaip jau atitinka tris 6 straipsnio 1 dalyje nurodytas sąlygas,
au pair
ar studento statusas trukdo šiuos piliečius pripažinti darbuotojais ir šios nuostatos prasme yra kliūtis jiems priklausyti valstybės narės teisėtai darbo rinkai.
Šiuo požiūriu svarbiausia iš pradžių pabrėžti, kad galimas socialinis tikslas, kuriuo studentams ar
au pair
buvo suteiktas leidimas įvažiuoti, taip pat teisė dirbti, pats savaime negali pakeisti teisėto suinteresuotųjų asmenų vykdomos veiklos pobūdžio ir todėl nesudaro kliūties jiems priklausyti priimančiosios valstybės narės teisėtai darbo rinkai. Teisingumo Teismas minėto sprendimo
Birden
51 punkte nusprendė, kad sąvoka „teisėta darbo rinka“ neturi būti suprantama kaip bendroji darbo rinka, palyginti su specialiąja socialinį tikslą turinčia darbo rinka, kurią palaiko viešoji valdžia.
Taip pat reikia priminti, kad Sprendimas Nr. 1/80 neriboja valstybių narių kompetencijos reglamentuoti Turkijos piliečių atvykimo į jų teritoriją bei pirmojo įdarbinimo tvarkos, o jo 6 straipsnyje tiesiog reglamentuojama darbuotojų iš Turkijos, jau teisėtai priklausančių priimančiosios valstybės narės darbo rinkai, padėtis (1997 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Ertanir
,
C-98/96, Rink. p. I-5179
, 23 punktas).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalimi siekiama laipsniškai sustiprinti darbuotojų iš Turkijos padėtį priimančioje valstybėje (žr., be kita ko, 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
Sedef
,
C-230/03, Rink. p. I-157
, 34 punktą).
Taigi ši nuostata taikoma Turkijos piliečiams, kurie turi darbuotojo statusą priimančioje valstybėje narėje, nekeliant reikalavimo, kad į Bendriją jie būtų atvykę kaip darbuotojai. Šį statusą jie galėjo įgyti ir jau atvykę. Byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas
Birden
, M. Birden, kuriam buvo leista atvykti į valstybę narę, prieš susirasdamas joje darbą buvo bedarbis. Byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas
Kurz
, Turkijos piliečiui teisė atvykti į Bendriją buvo suteikta sulaukus 15 metų ir ne kaip darbuotojui, o tam kad jis galėtų mokytis santechniko profesijos.
Pasibaigus pirmiesiems darbo metams Turkijos pilietis gali, jei atitinka Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalies pirmoje įtraukoje nurodytas sąlygas, prašyti šioje valstybėje narėje atnaujinti jo leidimą dirbti ir suteikti su juo susijusią teisę apsigyventi.
Norint patikrinti, ar Turkijos piliečiai atitinka šias sąlygas, nereikia atsižvelgti į tai, kokiu tikslu suinteresuotiesiems asmenims buvo leista atvykti į atitinkamos valstybės narės teritoriją. Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalyje numatytų teisių suteikimas visiškai nepriklauso nuo motyvų, dėl kurių jiems iš pradžių buvo suteikta teisė įvažiuoti, dirbti ir apsigyventi (žr. 1997 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Günaydin
,
C-36/96, Rink. p. I-5143
, 51 ir 52 punktus ir ten minėtą teismo praktiką). Teisingumo Teismas nusprendė, kad pareikštas Turkijos piliečio ketinimas po kelerių metų priimančioje valstybėje narėje sugrįžti į savo kilmės valstybę jam netrukdo pasinaudoti šio 6 straipsnio 1 dalyje numatytomis teisėmis. Ši taisyklė negaliotų tik tuomet, jei toks pilietis bandytų apgauti kompetentingas valdžios institucijas, nurodydamas netikrą ketinimą tik tam, kad gautų būtinus leidimus (šia prasme žr. minėto sprendimo
Günaydin
54 ir 60 punktus).
Kaip nurodyta jau minėtame sprendime
Günaydin
, tai, kad šiam Turkijos piliečiui buvo leista atvykti į valstybę narę mokytis ir kad jo leidimuose apsigyventi iš pradžių buvo dirbti mokamą darbą draudžianti sąlyga, netrukdo suinteresuotajam asmeniui pasinaudoti Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalies nuostatomis, jeigu jis vėliau teisėtai gavo darbą ir bent jau vienerius metus išdirbo pas tą patį darbdavį.
Galimas darbo sutarties galiojimo laiko apribojimas taip pat nėra kliūtis taikyti Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalį. Teisingumo Teismas nusprendė, kad jei laikinas darbo santykių pobūdis keltų grėsmę suinteresuotojo asmens darbo teisėtumui, valstybės narės galėtų nepagrįstai atimti galimybę iš turkų darbuotojų, kuriems jos leido atvykti į savo teritoriją ir kurie joje vykdė nepertraukiamą teisėtą ekonominę veiklą bent jau metus, pasinaudoti teisėmis, kurias jiems tiesiogiai suteikia šio 6 straipsnio 1 dalis (žr. minėto sprendimo
Birden
64 punktą).
Todėl siekiant nustatyti, ar Turkijos pilietis, teisėtai atvykęs į valstybės narės teritoriją, gali joje išdirbęs bent jau vienerius metus pasinaudoti Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalyje numatytomis teisėmis, reikia patikrinti, ar suinteresuotasis asmuo atitinka šioje nuostatoje nustatytas objektyvias sąlygas, ir nereikia atsižvelgti nei į motyvus, dėl kurių jam teisė atvykti buvo suteikta iš pradžių, nei į teisės dirbti apribojimus laiko atžvilgiu. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką nacionalinės valdžios institucijos neturi įgaliojimų nustatyti šių teisių taikymo sąlygų ar jas apriboti, nes tai apribotų šio sprendimo veiksmingumą (žr. minėto sprendimo
Günaydin
37–40 ir 50 punktus; minėto sprendimo
Birden
19 punktą; minėto sprendimo
Kurz
26 punktą; 2003 m. spalio 21 d. Sprendimo
Abatay ir kt
.,
C-317/01 ir C-369/01, Rink. p. I-12301
, 78 punktą bei minėto sprendimo
Sedef
34 punktą).
Todėl tokie pagrindinių bylų motyvai, dėl kurių atitinkamiems Turkijos piliečiams buvo suteikti leidimai įvažiuoti, t. y.
au pair
veiklos vykdymas ar mokslas, patys savaime negali sutrukdyti suinteresuotiesiems asmenims pasinaudoti Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalimi. Tas pats taikoma ir ketinimų deklaracijoms, kurias šie piliečiai turėjo pateikti ir kuriose jie nurodo, kad nepageidauja priimančiojoje valstybėje pasilikti ilgiau kaip dvejus metus arba kad jie ketina iš jos išvykti pasibaigus studijoms, bei jų ribotos trukmės leidimams apsigyventi.
Jei įvykdomos šio sprendimo 27–30 punktuose išvardytos sąlygos, be kita ko, patikrinama, ar aptariami Turkijos piliečiai iš tiesų dirbo, tai, kad šie asmenys atvyko kaip studentai, siekdami mokytis, ar
au pair
, siekdami išmokti priimančiosios valstybės narės kalbą, nėra svarbu. Jei šie Turkijos piliečiai dėl savo statuso įvykdo Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalies trijose įtraukose nurodytas sąlygas, iš jų negalima atimti galimybės pasinaudoti teisėmis, kurias jiems ši nuostata suteikia laipsniškai didėjant darbo stažui (šia prasme žr. minėto sprendimo
Günaydin
37 punktą).
Šiomis aplinkybėmis pastabas pateikusių valstybių argumentai, jog studentas ar
au pair
galėtų apeiti priimančiosios valstybės narės įstatymus, kad laipsniškai įgytų neribotą prieigą prie pastarosios darbo rinkos, negali būti priimti. Iš tiesų šių įstatymų apėjimo nebus, jei suinteresuotieji asmenys tiesiog naudosis Sprendime Nr. 1/80 jiems aiškiai suteiktomis teisėmis. Kitaip būtų, jei šie asmenys apgaulės būdu būtų įgiję teisę atvykti į valstybės narės teritoriją, nurodydami melagingus ketinimus mokytis ar vykdyti
au pair
veiklą. Tačiau kai jų ketinimų tikrumą įrodo realūs mokslai ar vykdyta
au pair
veikla, jie teisėtai gavo darbą priimančiojoje valstybėje narėje ir atitinka Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalyje numatytas sąlygas, suinteresuotieji asmenys be apribojimų gali naudotis šios nuostatos jiems suteikiamomis teisėmis.
Vokietijos ir Nyderlandų vyriausybės galiausiai remiasi Direktyva 2004/114. Iš šios direktyvos sistemos jos daro išvadą, kad Bendrijos įstatymų leidėjas ketino leisti studentams įsidarbinti ir dirbti tam tikrą valandų skaičių, neįgyjant už atlyginimą dirbančio darbuotojo statuso ir todėl neįgyjant teisės patekti į priimančiosios valstybės narės darbo rinką.
Ši direktyva visiškai nėra taikytina. Jos 4 straipsnio 1 dalies a punkte numatoma, kad ji taikoma, tik jeigu nėra palankesnių nuostatų, numatytų dvišaliuose arba daugiašaliuose Bendrijos arba Bendrijos bei jos valstybių narių ir vienos arba kelių trečiųjų valstybių susitarimuose. Todėl, kaip savo išvados 57 punkte nurodė generalinė advokatė, remiantis Direktyva 2004/114 negalima apriboti Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalies taikymo ar jos aiškinti.
Tad į užduotą klausimą reikia atsakyti taip, kad aplinkybė, jog Turkijos piliečiui buvo leista įvažiuoti į valstybės narės teritoriją kaip
au pair
ar studentui, neatima iš šio piliečio „darbuotojo“ statuso ir nėra kliūtis jam priklausyti šios valstybės narės „teisėtai darbo rinkai“ Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalies prasme. Ši aplinkybė negali sutrukdyti šiam piliečiui remtis šia nuostata, siekiant atnaujinti savo darbo leidimą ir pasinaudoti su juo susijusia teise apsigyventi.
Dėl išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

Aplinkybė, jog Turkijos piliečiui buvo leista įvažiuoti į valstybės narės teritoriją kaip
au pair
ar studentui, neatima iš šio piliečio „darbuotojo“ statuso ir nėra kliūtis jam priklausyti šios valstybės narės „teisėtai darbo rinkai“1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 dėl asociacijos plėtros 6 straipsnio 1 dalies prasme. Ši aplinkybė negali sutrukdyti šiam piliečiui remtis šia nuostata, siekiant atnaujinti savo darbo leidimą ir pasinaudoti su juo susijusia teise apsigyventi.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.