CELEX: 62004CJ0452
Szolgáltatásnyújtás szabadsága
A tőke szabad mozgása
Harmadik államban letelepedett társaság
Teljesen vagy főként valamely tagállam területére irányuló tevékenység
Üzletszerű hitelnyújtás
Előzetes engedélyezés követelménye abban a tagállamban, ahol a szolgáltatást nyújtják

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya az EK 49., az EK 56. és az EK 58. cikk értelmezése.
A kérelmet a Fidium Finanz AG (a továbbiakban: Fidium Finanz), Svájcban letelepedett társaság által a Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht
(Pénzügyi Szolgáltatások Szövetségi Felügyelete, a továbbiakban: Bundesanstalt) határozata ellen benyújtott kereset keretében
terjesztették elő, amely határozat azzal az indokkal tiltotta meg az előbbi számára, hogy üzletszerűen hitelt nyújtson Németországban
letelepedett ügyfelei számára, hogy nem rendelkezik a német jogszabályok által megkövetelt engedéllyel.
I –
Jogi háttér
A –
A közösségi jog
Az EK 49–EK 55. cikk a szolgáltatásnyújtás szabadságát szabályozza. Az EK 49. cikk első bekezdése tilt a Közösségen belül
e szabadságra vonatkozó minden korlátozást a tagállamok olyan állampolgárai tekintetében, akik a Közösségnek nem abban a tagállamában
letelepedettek, mint a szolgáltatást igénybe vevő személy.
Az EK 56–EK 60. cikk a tőkemozgás szabadságát szabályozza. Az EK 56. cikk (1) bekezdése előírja, hogy az EK‑Szerződés III. címe
„Tőke‑ és fizetési műveletek” megnevezésű 4. fejezete rendelkezéseinek keretei között tilos a tagállamok, valamint a tagállamok
és harmadik országok közötti tőkemozgásra vonatkozó minden korlátozás.
A Szerződés [Amszterdami Szerződés által hatályon kívül helyezett] 67. cikkének végrehajtásáról szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK
tanácsi irányelv (HL L 178., 5. o., magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 10. o.) „Az irányelv 1. cikkében említett
tőkemozgások nómenklatúrája” című I. mellékletének bevezetésében rögzíti:
„[…]
E nómenklatúrában felsorolt tőkemozgások az alábbi műveleteket ölelik fel:
–        a tőkemozgások lebonyolításához szükséges valamennyi művelet: az ügylet megkötése és teljesítése és a kapcsolódó átutalások
[…]
[…]
–        műveletek hitelek vagy kölcsönök visszafizetése céljából.
E nómenklatúra nem ad kimerítő felsorolást a tőkemozgások fogalmáról, ezért szerepel a mellékletben a XIII. rész – F. »Egyéb
tőkemozgások – Vegyes« megjelölés. Ezért ez nem értelmezhető ezen irányelv 1. cikkében említett, a tőkemozgások teljes liberalizációjára
vonatkozó elv korlátozásaként.”
A nómenklatúra a tőkemozgás tizenhárom különböző kategóriáját tartalmazza. A nómenklatúra „Pénzügyi kölcsönök és hitelek”
című VIII. részében szerepelnek a nem honos személyek által honos személyeknek nyújtott kölcsönök és hitelek.
B –
A nemzeti szabályozás
A hitelágazatról szóló törvény (Gesetz über das Kreditwesen) 1998. szeptember 9‑én hatályos szövege (BGBl. 1998 I., 2776. o.,
a továbbiakban: KWG) 1. cikkének (1) bekezdése értelmében „hitelintézetek” alatt olyan vállalkozásokat kell érteni, „amelyek
üzletszerűen, vagy olyan mennyiségben végeznek banki műveleteket, ami kereskedelmi jellegűen szervezett vállalkozást követel
meg”, „banki műveletek” alatt pedig „pénzkölcsön és hitel nyújtását (hitelműveletek)”.
Ugyanezen törvény 1. cikkének (1a) bekezdése úgy határozza meg a „pénzügyi szolgáltató intézmények” fogalmát, mint „olyan
vállalkozások, amelyek harmadik személyek számára üzletszerűen, vagy olyan mennyiségben nyújtanak pénzügyi szolgáltatásokat,
ami kereskedelmi jellegűen szervezett vállalkozást követel meg.”
A KWG 32. cikke (1) bekezdésének első albekezdése így rendelkezik:
„Bármely személynek, amely belföldön üzletszerűen, illetve olyan mennyiségben kíván banki tevékenységet végezni, illetve pénzügyi
szoláltatásokat nyújtani, amely kereskedelmi jellegűen szervezett vállalkozást követel meg, a Bundesanstalt írásbeli engedélyével
kell rendelkeznie; […]”
[…]”
A KWG 33. cikke (1) bekezdése első albekezdésének 6. pontja előírja, hogy az engedélyt különösen akkor kell megtagadni, ha
az intézmény székhelye nem belföldön található.
A KWG 53. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ha valamely külföldön letelepedett vállalkozás banki tevékenységet
végző vagy pénzügyi szolgáltatásokat nyújtó fiókteleppel rendelkezik Németországban, akkor a fióktelep hitelintézetnek vagy
pénzügyi szolgáltató intézménynek minősül.
A KWG 53b. cikkének (1) bekezdése sajátos szabályozást tartalmaz az Európai Gazdasági Térség más tagállamaiban letelepedett
hitelintézetek tekintetében.
A Bundesanstalt 2003. szeptember 16‑i körlevele szerint a KWG 32. cikke értelmében banki tevékenység végzése vagy pénzügyi
szolgáltatás nyújtása valósul meg „belföldön”, „amennyiben a szolgáltatás nyújtójának székhelye vagy szokásos tartózkodási
helye külföldön van, és az ország piacát célozza meg, hogy ismétlődően és üzletszerűen banki tevékenységeket vagy pénzügyi
szoláltatásokat ajánljon olyan vállalkozásoknak és/vagy személyeknek, amelyek székhelye vagy szokásos tartózkodási helye belföldön
található.”
II –
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdések
A Fidium Finanz svájci jog szerint alapított társaság, amelynek székhelye és ügyvezetése Sankt‑Gallenben (Svájc) található.
Külföldön letelepedett ügyfelek részére 2500 vagy 3500 euró összegű hiteleket nyújt 13,94%‑os tényleges éves kamattal.
A Fidium Finanz által szolgáltatott adatok alapján hiteleinek mintegy 90%‑át Németországban letelepedett személyeknek nyújtja.
A szóban forgó hiteleket eleinte németországi lakóhellyel rendelkező, bizonyos feltételeknek megfelelő német állampolgároknak
ajánlották. Ezt követően a célcsoportot az e tagállamban lakóhellyel rendelkező, a hivatkozott feltételeknek megfelelő munkavállalók
alkották. E hitelek tekintetében semmilyen előzetes információt nem kértek a Schufától (a német hitelinformációs központ).
A szóban forgó hiteleket Svájcból működtetett internetes honlapon ajánlották. E honlapról az ügyfelek letölthették a kitöltendő
kérdőíveket, amelyeket postai úton juttathattak el a Fidium Finanzhoz. A szóban forgó hiteleket Németországban működő hitelközvetítők
útján is ajánlották. A kérdést előterjesztő bíróság szerint ezek a közvetítők tevékenységüket nem a Fidium Finanz képviselőjeként,
vagy annak megbízottjaként végezték. Ez utóbbi számára szerződéseket kötöttek, és tőle jutalékot kaptak.
A Fidium Finanz nem rendelkezik a KWG 32. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt, Németország területén banki tevékenységek
végzéséhez és pénzügyi szolgáltatások nyújtásához szükséges engedéllyel. Svájcban folytatott tevékenységét tekintve a fogyasztási
hitelekre vonatkozó svájci szabályozás hatálya alá tartozik, de a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információk
alapján az e szabályozás szerinti engedély megszerzésének kötelezettsége az alaptényállás megvalósulásának idején nem vonatkozott
azon svájci vállalkozásokra, amelyek kizárólag külföldre nyújtottak hitelt.
Mivel úgy ítélte meg, hogy a Fidium Finanz a KWG‑nek a 2003. szeptember 16‑i körlevél által értelmezett 32. cikke értelmében
„belföldön” folytat banki tevékenységet, a Bundesanstalt értesítette e társaságot, hogy hitelnyújtási tevékenysége végzéséhez
engedélyt kell kérnie. A Fidium Finanz ugyanakkor azt állította, hogy tevékenysége folytatásához nincs szükség német hatóság
által adott engedélyre, mivel tevékenységét nem „belföldön” végzi a KWG értelmében, hanem inkább Németország „irányába.”
2003. augusztus 22‑i határozatával a Bundesanstalt – többek között – megtiltotta a Fidium Finanz számára, hogy üzletszerűen,
illetve olyan mennyiségben végezzen hitelműveleteket, ami kereskedelmi jellegűen szervezett vállalkozást követel meg, és amely
műveletek lényege Németországban letelepedett ügyfelek célzott megkeresése. Mivel úgy ítélte meg, hogy a Bundesanstaltnak
ez, és az ezt megerősítő utóbbi határozata korlátozza a tőke mozgásának az EK 56. és azt követő cikkekben előírt szabadságát,
a Fidium Finanz keresetet nyújtott be a Verwaltungsgericht Frankfurt am Mainhoz.
Mivel úgy vélte, hogy az előtte folyamatban lévő per elbírálásához az EK‑Szerződés értelmezése szükséges, a Verwaltungsgericht
Frankfurt am Main az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette
a Bíróság elé:
„1)      Az Európai Unión kívüli államban – a jelen esetben Svájcban – letelepedett vállalkozás az Európai Unió egyik tagállamának
– a jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaság – lakosai részére üzletszerűen végzett hitelnyújtási tevékenység érdekében
hivatkozhat‑e e tagállammal és e tagállam hatóságainak és bíróságainak intézkedéseivel szemben az EK 56. cikk szerinti szabad
tőkemozgásra, vagy az ilyen pénzügyi szolgáltatások előkészítése, nyújtása és lebonyolítása egyedül az EK 49. és azt követő
cikkek szerinti szolgáltatásnyújtás szabadságának hatálya alá tartozik‑e?
2)      Az Európai Unión kívüli államban letelepedett vállalkozás hivatkozhat‑e az EK 56. cikk szerinti szabad tőkemozgásra, ha üzletszerűen
vagy túlnyomórészt az Európai Unióban letelepedett lakosok részére nyújt hiteleket, és székhelye olyan országban található,
amelyben ezen üzleti tevékenység megkezdésére és folytatására nem vonatkozik sem ezen ország állami hatóságai előzetes engedélyének,
sem ezen üzleti tevékenység folyamatos felügyeletének olyan jellegű követelménye, mint amely az Európai Unión belül és a jelen
esetben különösen a Németországi Szövetségi Köztársaságban szokásos, vagy a szabad tőkemozgásra való hivatkozás ilyen esetben
joggal való visszaélésnek minősül?
Egyenlő elbánásban részesíthető‑e az ilyen vállalkozás az Európai Unió jogára figyelemmel az adott tagállam területén letelepedett
személyekkel és vállalkozásokkal az engedélyeztetési kötelezettség szempontjából, jóllehet az előbbi székhelye nem ebben a
tagállamban van, és ott fiókja sincs?
3)      Sérti‑e az EK 56. cikk szerinti szabad tőkemozgást az olyan szabályozás, amely alapján az Európai Unión kívül letelepedett
vállalkozásnak az Európai Unióban letelepedett lakosok részére történő üzletszerű hitelnyújtását attól teszik függővé, hogy
az előbbi előzetesen engedélyt kérjen az Európai Uniónak a hitelfelvevők illetősége szerinti tagállama valamely hatóságától?
Lényeges‑e ebből a szempontból az, hogy az engedély nélkül végzett üzletszerű hitelnyújtás büntetőjogi tényállást vagy egyszerű
jogszabálysértést valósít‑e meg?
4)      Igazolja‑e az EK 58. cikk (1) bekezdésének b) pontja a harmadik kérdésben említett előzetes engedélyezés követelményét, különös
tekintettel
–        a hitelfelvevőknek az olyan személyekkel szemben fennálló szerződéses és pénzügyi kötelezettségekkel szembeni védelmére, akiket
megbízhatóságukra vonatkozóan előzetesen nem vizsgáltak meg,
–        e személyi körnek a nem szabályszerűen működő vállalkozásokkal vagy személyekkel szembeni védelmére, azok számviteli rendje
és az általános szabályozások alapján az ügyfelekkel szemben fennálló tanácsadási és tájékoztatási kötelezettségei vonatkozásában,
–        e személyi körnek a tisztességtelen vagy megtévesztő reklámmal szembeni védelmére,
–        a hitelnyújtó vállalkozás tőkemegfelelésének a biztosítására,
–        a tőkepiacnak a nagy kockázatok ellenőrzés nélküli vállalásával szembeni védelmére,
–        a tőkepiacnak és összességében a társadalomnak az olyan büntetendő cselekményekkel szembeni védelmére, mint amelyek különösen
a pénzmosás megelőzésére és a terrorizmus leküzdésére vonatkozó jogszabályok tárgyát képezik?
5)      Vonatkozik‑e az EK 58. cikk (1) bekezdésének b) pontja a harmadik kérdés szerinti, közösségi jogi szempontból elfogadható
engedélyezési követelmény kialakítására, amely szerint az engedély megadásának kötelező feltétele az, hogy a vállalkozás központi
ügyintézésének helye vagy legalább fióktelepe az illető tagállamban legyen, különösen annak érdekében, hogy
–        az üzletmenetnek és az ügyleteknek az illető tagállam szervei általi ellenőrzését ténylegesen és hatékonyan, azaz különösen
rövid határidőn belül vagy váratlanul is lehetővé tegye,
–        az üzletmenet és az ügyletek a tagállamban meglévő és kötelezően vezetendő nyilvántartások alapján teljes körűen ellenőrizhetők
legyenek,
–        a vállalkozásért felelős személyek a tagállam felségterületén elérhetők legyenek,
–        a vállalkozás ügyfelei pénzügyi igényeinek kielégítését a tagállamon belül biztosítsák, vagy legalábbis megkönnyítsék?”
A tárgyalás során a Fidium Finanz képviselője tájékoztatta a Bíróságot, hogy 2005 márciusában Sankt‑Gallen kanton hatáskörrel
rendelkező hatóságai engedélyezték az említett társaság számára a fogyasztói hitelek nyújtására irányuló tevékenységének gyakorlását.
III –
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Előzetes észrevételek
Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az üzletszerűen folytatott hitelnyújtási tevékenysége
szolgáltatásnyújtásnak minősül‑e, és az EK 49. és azt követő cikkek vonatkoznak‑e rá, és/vagy az EK 56. és az azt követő,
a tőke mozgásának szabadságára vonatkozó cikkek hatálya alá tartozik‑e. Amennyiben ez utóbbi rendelkezések alkalmazandók az
alapügy tényállására, a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a hivatkozott rendelkezésekkel ellentétes‑e az olyan
nemzeti szabályozás, mint az alapügyben érintett, amely a valamely harmadik államban letelepedett társaság számára előzetes
engedély megadásához köti a szóban forgó tevékenységnek belföldön történő folytatását, és amely szabályozás előírja, hogy
az engedélyt különösen akkor kell megtagadni, ha a szóban forgó társaság ügyvezetése nem belföldön található, és ott fiókja
sincs (a továbbiakban: a vitatott szabályozás).
Először is azt kell megállapítani, hogy a vitatott szabályozás az Európai Gazdasági Térségen kívül letelepedett társaságokra
vonatkozik. Az Európai Gazdasági Térségen belül letelepedett hitelintézetek tekintetében ugyanis a KWG 53b. cikkének (1) bekezdése
értelmében sajátos szabályozást kell alkalmazni, amely nem képezi tárgyát az előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek.
Amint pedig az a jelen ítélet 14. és 15. pontjából kiderül, a Svájcban letelepedett Fidium Finanz üzletszerűen nyújt hiteleket
Németországban lakóhellyel rendelkező személyek számára.
A Szerződésnek a tőke szabad mozgására vonatkozó fejezetével ellentétben a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó fejezete
nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely a benne foglalt előnyöket valamely harmadik állam joga alá tartozó, az Európai Unión
kívül letelepedett szolgáltatókra is kiterjeszti. Amint azt a Bíróság is megállapította az 1994. november 15‑i 1/94. sz. véleménye
[EBHT 1994., I‑5267. o.] 81. pontjában, ezen utóbbi fejezet célja, hogy a tagállamok állampolgárainak a javára biztosítsa
a szolgáltatásnyújtás szabadságát. Következésképpen az EK 49. és azt követő cikkekre nem hivatkozhat harmadik államban letelepedett
társaság.
Másrészt az alapeljárás tényállása szerinti időszakban még nem lépett hatályba az egyrészről az Európai Közösség és tagállamai,
másrészről a Svájci Államszövetség között létrejött, a személyek szabad mozgásáról szóló, 1999. június 21‑én Luxembourgban
aláírt megállapodás (HL 2002. L 114., 6. o.), amelynek célja különösen a szolgáltatások nyújtásának a szerződő felek területén
való megkönnyítése.
Így a kérdés egyrészt a Szerződés szolgáltatásnyújtás szabadságáról szóló rendelkezéseinek, másrészt pedig a tőke szabad mozgásáról
szóló rendelkezéseinek szövege és a közöttük lévő viszony tekintetében merül fel.
E tekintetben az EK 49. cikk és az EK 56. cikk szövegéből, valamint abból a tényből, hogy a két cikk a Szerződés III. címének
két külön fejezetében található, az következik, hogy ezek a rendelkezések, bár szoros kapcsolatban állnak egymással, eltérő
helyzetek szabályozására irányulnak, és ezért hatályuk is eltérő.
Ezt a körülményt különösen az EK 51. cikk (2) bekezdése támasztja alá, amely egyfelől megkülönbözteti a tőkemozgással kapcsolatos
banki és biztosítási szolgáltatásokat, másfelől pedig a tőke szabad mozgását, és előírja, hogy a hivatkozott szolgáltatások
liberalizációját „a tőkemozgások liberalizációjával összhangban” kell megvalósítani.
Kétségtelenül nem zárható ki, hogy egyes sajátos esetekben, ahol valamely nemzeti rendelkezés egyaránt vonatkozik a szolgáltatásnyújtás
szabadságára és a tőke szabad mozgására, e rendelkezés alkalmas lehet arra, hogy mindkét szabadság gyakorlását korlátozza.
A Bíróság előtt hivatkozás történt arra, hogy e körülményekre figyelemmel az EK 50. cikk első bekezdése tekintetében a szolgáltatásnyújtás
szabadságára vonatkozó rendelkezéseket a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezésekhez viszonyítva szubszidiárius módon
kell alkalmazni.
Ez az érv nem fogadható el. Bár az igaz, hogy a „szolgáltatás” fogalmának az EK 50. cikk első bekezdésében előírt meghatározásában
szerepel az a megállapítás, miszerint olyan szolgáltatásokról van szó, amelyek nem tartoznak „az áruk, a tőke és a személyek
szabad mozgására vonatkozó rendelkezések hatálya alá”, az is igaz, hogy ez a megállapítás a hivatkozott fogalom meghatározásának
szintjére vonatkozik, anélkül azonban, hogy elsőbbséget állapítana meg a szolgáltatásnyújtás szabadsága és a többi alapvető
szabadság viszonyában. A „szolgáltatás” fogalma ugyanis azokat a szolgáltatásokat foglalja magába, amelyek nem tartoznak a
többi szabadság hatálya alá, mégpedig azzal a céllal, hogy ne legyen olyan gazdasági tevékenység, amely semelyik alapvető
szabadság hatálya alá nem tartozik.
Az ilyen elsőbbséget az EK 51. cikk (2) bekezdéséből sem lehet levezetni. Ez a rendelkezés elsősorban a közösségi jogalkotóhoz
szól, és azt a szolgáltatásnyújtás liberalizálásának a tőkemozgások liberalizációjáétól lehetségesen eltérő ritmusa magyarázza.
Márpedig ha valamely nemzeti rendelkezés a tőke szabad mozgásához és a szolgáltatásnyújtás szabadságához egyaránt kapcsolódik,
azt kell megvizsgálni, hogy a szóban forgó rendelkezés milyen mértékben befolyásolja ezen alapvető szabadságok gyakorlását,
és hogy az alapügy körülményeire figyelemmel az egyik szabadság a másikhoz képest nem másodlagos‑e (lásd analógia útján a
C‑71/02. sz. Karner‑ügyben 2004. március 25‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3025. o.] 47. pontját, a C‑36/02. sz. Omega‑ügyben
2004. október 14‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9609. o.] 27. pontját és az EFTA‑Bíróságnak az E‑1/00. sz., State Management
Debt Agency kontra Islandsbanki‑FBA ügyben 2000. július 14‑én hozott ítélete [EFTA Court Report 2000–2001, 8. o.] 32. pontját).
A Bíróság a rendelkezést fő szabály szerint e két alapvető szabadság egyikére tekintettel vizsgálja meg, ha kiderül, hogy
ahhoz képest a másik szabadság teljesen másodlagos, és az adott rendelkezés ahhoz kapcsolódhat (lásd analógia útján a C‑275/92. sz. Schindler‑ügyben
1994. március 24‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑1039. o.] 22. pontját, a C‑390/99. sz., Canal Satélite Digital ügyben 2002.
január 22‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑607. o.] 31. pontját, a fent hivatkozott Karner‑ügyben hozott ítélet 46. pontját,
a fent hivatkozott Omega‑ügyben hozott ítélet 26. pontját és a C‑20/03. sz., Burmanjer és társai ügyben 2005. május 26‑án
hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4133. o.] 35. pontját).
E megfontolások fényében kell az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet megválaszolni.

Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a harmadik államban letelepedett társaság a valamely
tagállam lakosai számára üzletszerűen folytatott hitelnyújtási tevékenysége keretében hivatkozhat‑e az EK 56. cikk szerinti
szabad tőkemozgásra, vagy az ilyen pénzügyi szolgáltatások előkészítése, nyújtása és lebonyolítása egyedül az EK 49. és azt
követő cikkek szerinti szolgáltatásnyújtás szabadságának hatálya alá tartozik‑e.
A Bundesanstalt, a német és a görög kormány, Írország, valamint az olasz és a portugál kormány úgy ítélik meg, hogy a hitelnyújtás
üzletszerűen folytatott tevékenysége az EK 50. cikk első bekezdése szerinti szolgáltatásnyújtásnak minősül, és az EK 56. és
azt követő cikkek az alapügyben nem alkalmazhatók. Az Európai Közösségek Bizottsága és a Fidium Finanz azt állítják, hogy
a szóban forgó tevékenység a tőke szabad mozgásának hatálya alá tartozik, és e társaság hivatkozhat az EK 56. cikkre.
Először is azt kell megállapítani, hogy a hitelnyújtás üzletszerűen folytatott tevékenységére, amelyet a Fidium Finanz is
gyakorol, melyik alapvető szabadság vonatkozik.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a hitelintézetek hitelnyújtási tevékenysége az EK 49. cikk szerinti szolgáltatásnak
minősül (lásd ebben az értelemben a C‑484/93. sz., Svensson és Gustavsson ügyben 1995. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995.,
I‑3955. o.] 11. pontját és a C‑222/95. sz. Parodi‑ügyben 1997. július 9‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑3899. o.] 17. pontját).
Következésképpen a hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló, 2000. március 20‑i 2000/12/EK európai
parlamenti és tanács irányelv (HL L 126., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet 3. kötet 272. o.) célja különösen a
hitlenyújtás tevékenységének szabályozása, mind a letelepedés, mind a szolgáltatások nyújtásának szabadsága szempontjából.
Ha igaz az, hogy a Fidium Finanz nem a közösségi jog szerinti hitelintézet, mivel tevékenysége nem abból áll, hogy a nyilvánosságtól
betéteket vagy egyéb visszafizetendő pénzeszközöket vesz át, az is igaz, hogy üzletszerű hitelnyújtási tevékenysége szolgáltatásnak
minősül.
A „tőkemozgás” fogalmát a Szerződés nem határozza meg. Ugyanakkor az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, mivel az EK 56. cikk
lényegében a 88/361 irányelv 1. cikkének tartalmát vette át, és ezt az irányelvet az EGK‑Szerződés 69. cikke és 70. cikkének
(1) bekezdése (az EGK‑Szerződés 67–73. cikke helyébe az EK‑Szerződés 73B–73G. cikke, jelenleg EK 56–EK 60. cikk lépett) alapján
fogadták el, a „tőkemozgások” ezen irányelv mellékletében szereplő nómenklatúrája megőrizte irányadó jellegét a tőkemozgás
fogalmának meghatározása tekintetében (lásd ebben az értelemben különösen a C‑222/97. sz., Trummer és Mayer ügyben 1999. március
16‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑1661. o.] 21. pontját, a C‑515/99., C‑519/99‑C‑524/99. és C‑526/99–C‑540/99. sz., Reisch
és társai egyesített ügyekben 2002. március 5‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2157. o.] 30. pontját, valamint a C‑513/03. sz.,
Van Hilten‑van der Heijden ügyben 2006. február 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1957. o.] 39. pontját).
A nem honos személyek által a honos személyeknek nyújtott kölcsönök és hitelek a 88/361 irányelv I. mellékletének „Pénzügyi
kölcsönök és hitelek” című VIII. pontjában szerepelnek. A hivatkozott melléklet magyarázó megjegyzései értelmében ez a kategória
különösen a fogyasztói hiteleket foglalja magában.
Ebből következik, hogy a hitelnyújtás üzletszerű tevékenysége fő szabály szerint mind az EK 49. és az azt követő cikkek szerinti
szolgáltatásnyújtás szabadságához, mind pedig az EK 56. és az azt követő cikkek szerinti szabad tőkemozgáshoz kapcsolódik.
Meg kell tehát vizsgálni, hogy a vitatott szabályozás hatással van‑e az alapügy körülményei között e két szabadság gyakorlására,
és ha igen, milyen mértékben, valamint alkalmas‑e ezek korlátozására.
Az ügy irataiból kiderül, hogy a vitatott szabályozás a banki műveletekkel és pénzügyi szolgáltatások nyújtásával foglalkozó
vállalkozásokat ellenőrző német szabályozáshoz tartozik. E szabályozás célja e szolgáltatások nyújtásának ellenőrzése, illetve
e tevékenységnek csak azon vállalkozások számára történő engedélyezése, amelyek biztosítják az ügyletek szabályos végrehajtását.
A gazdasági szereplő nemzeti piacra jutásának engedélyezése, a kölcsönre irányuló ügynöki tevékenység elvégzése és a kölcsönszerződés
aláírása után e szerződés teljesítésre kerül, és a hitel összege ténylegesen a hitel felvevőjéhez kerül.
A vitatott szabályozás hatása, hogy akadályozza azon gazdasági szereplőknek a német pénzügyi piacra jutását, amelyek nem felelnek
meg a KWG‑ben rögzített követelményeknek. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának
tekintendő minden olyan intézkedés, amely e szabadságok gyakorlását tiltja, zavarja vagy kevésbé vonzóvá teszi (lásd a C‑439/99. sz.,
Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑305. o.] 22. pontját). Ha valamely engedély
követelménye a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősül, az állandó telephely követelménye egyenesen e szabadság
tagadásának tekintendő. Ahhoz, hogy az ilyen követelmény elfogadható legyen, meg kell állapítani, hogy ez a kitűzött cél eléréséhez
nélkülözhetetlen feltételnek minősül (lásd különösen a fent hivatkozott Parodi‑ügyben hozott ítélet 31. pontját és a fent
hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 30. pontját).
A jelen ítélet 25. pontjában tett megállapítások értelmében az EK 49. és azt követő cikkekre nem hivatkozhat az olyan harmadik
államban letelepedett társaság, mint a Fidium Finanz.
A tőkének az EK 56. és azt követő cikkek szerinti szabad mozgását illetően lehetséges az, hogy – mivel a Németországban letelepedett
ügyfelek számára nehezebben hozzáférhetővé teszi az Európai Gazdasági Térség tagállamain kívül letelepedett társaságok által
kínált pénzügyi szolgáltatásokat – a vitatott szabályozás hatásaként ezek az ügyfelek kevésbé fogják igénybe venni az említett
szolgáltatásokat, és csökkenni fognak az e szolgáltatásokkal kapcsolatos, határokon átnyúló pénzmozgások. Ugyanakkor a szolgáltatásnyújtás
szabadsága korlátozásának elkerülhetetlen következményéről van szó (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Omega‑ügyben
hozott ítélet 27. pontját és a C‑196/04. sz., Cadbury Schweppes és Cadbury Schweppes Overseas ügyben 2006. szeptember 12‑én
hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 33. pontját; lásd továbbá ezzel kapcsolatban a C‑204/90. sz. Bachmann‑ügyben
1992. január 28‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑249. o.] 34. pontját).
Úgy tűnik, hogy az alapügy körülményei között a szolgáltatásnyújtás szabadsága elsődleges a tőke mozgásának szabadságához
viszonyítva. Mivel ugyanis a vitatott szabályozás végeredményben a német pénzügyi piacra jutásban akadályozza a harmadik államban
letelepedett társaságokat, döntően a szolgáltatásnyújtás szabadságát érinti. Minthogy a vitatott szabályozásnak a tőke szabad
mozgására gyakorolt korlátozó hatása kizárólag a szolgáltatásnyújtás korlátozásának elkerülhetetlen következménye, nem kell
megvizsgálni, hogy ez a szabályozás összeegyeztethető‑e az EK 56. és azt követő cikkekkel.
A fentiek fényében az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely a valamely harmadik
államban letelepedett társaság számára előzetes engedély megadásához köti az üzletszerűen végzett hitelnyújtási tevékenység
belföldön történő folytatását, és amely szabályozás előírja, hogy az engedélyt különösen akkor kell megtagadni, ha az intézmény
székhelye nem belföldön található, és ott fiókja sincs, döntően az EK 49. és azt követő cikkek szerinti szolgáltatásnyújtás
szabadságát érinti. Harmadik államban letelepedett társaság nem hivatkozhat e rendelkezésekre.
Figyelemmel az első kérdésre adott válaszra, nem szükséges választ adni a kérdést előterjesztő bíróság további kérdéseire.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság a következőképpen határozott:
Az olyan nemzeti szabályozás, amely a harmadik államban letelepedett társaság számára előzetes engedély megadásához köti az
üzletszerűen végzett hitelnyújtási tevékenység belföldön történő folytatását, és amely szabályozás előírja, hogy az engedélyt
különösen akkor kell megtagadni, ha az intézmény székhelye nem belföldön található, és ott fiókja sincs, döntően az EK 49.
és azt követő cikkek szerinti szolgáltatásnyújtás szabadságát érinti. Harmadik államban letelepedett társaság nem hivatkozhat
e rendelkezésekre.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.