CELEX: 62002TJ0290
Eiropas Reģionālās attīstības fonds
Kopienas iniciatīva mazajiem un vidējiem uzņēmumiem
"IBEX" iepirkumu izstāžu organizēšana
Finanšu atbalsta atcelšana un atmaksas prasība
Regula (EEK) Nr. 4253/88
24. pants
Prasība par atcelšanu

Atbilstošās tiesību normas
1       Ar savu 1993. gada 22. novembra Rezolūciju par uzņēmumu, it īpaši mazo un vidējo uzņēmumu un amatniecības uzņēmumu konkurētspējas
stiprināšanu un nodarbinātības attīstīšanu (OV C 326, 1. lpp.) Padome aicināja Komisiju izmēģināt formulu sanāksmju organizēšanai,
lai sadarbības nolūkā veidotu kontaktus starp lielajiem uzņēmumiem un mazajiem un vidējiem uzņēmumiem (MVU).
2       Pamatojoties uz šo rezolūciju, Komisija reģionālās politikas un MVU Kopienas iniciatīvas (MVUKI) kontekstā uzsāka projekta
īstenošanu, kas attiecās uz tehnisko un finansiālo atbalstu “IBEX” (
International Buyers' Exhibition
) laikposmā no 1996. līdz 1999. gadam. Šīs izstādes ir iecerētas, lai palīdzētu lieliem uzņēmumiem, kuri meklē sadarbības
partnerus starp MVU, un sniegtu MVU iespēju nodibināt tiešus kontaktus ar lielajiem uzņēmumiem, kurus interesētu viņu preces
un pakalpojumi. Izstādes tiek organizētas konkrētās nozarēs (automobīļi, elektronika, tekstilijas utt.) vai konkrētam uzņēmumu
lokam (augsto tehnoloģiju, amatniecībā iesaistītie MVU utt.).
3
IBEX
izstāžu darbības noteikumi un finansiālā atbalsta piešķiršanas noteikumi ir aprakstīti Komisijas “
IBEX –
MVUKI
Vade mecum
” (turpmāk tekstā – “
Vade mecum
”). Saskaņā ar šo dokumentu iepirkumu izstādes organizētājam ir jāizpilda jo īpaši šādi materiālie un formālie priekšnoteikumi:
izstāde jānotur reģionā, kas ir tiesīgs saņemt līdzekļus no struktūrfondiem, tajā jāpiedalās MVU, kas ir tiesīgi saņemt līdzekļus
no šiem fondiem, izstādi organizējot, jāievēro precīzs laika grafiks un jāīsteno vairāki posmi. Tā kā partneru izvēle tiek
uzskatīta par izšķirošu izstādes veiksmīgai norisei, tad detalizēti jāapraksta ikviena partnera darba paņēmieni. Organizētājam
jāiesniedz projekta dokumenti un vairāki ziņojumi.
4       Proti, vismaz četrus mēnešus pirms izstādes un pēc tam, kad uzsākts posms, kurā notiek sazināšanās ar MVU, organizētājam ir
jānosūta Komisijai starpposma ziņojums, kurā tiek atspoguļots, ka ir īstenoti projekta pirmie trīs posmi. Ziņojumam tostarp
ir jāietver to uzņēmumu saraksts, kuri jau ir piekrituši piedalīties izstādē. Šī ziņojuma pieņemšana ir priekšnoteikums, lai
tiktu izmaksāta otrā no finanšu atbalsta četrām daļām.
5
Vade mecum
precizē, ka, atbildot uz Komisijas apņemšanos sniegt finanšu atbalstu, organizētājs apņemas izpildīt pienākumus, kas minēti
“finanšu atbalsta saņēmēja paziņojumā”, kurš pievienots
Vade mecum
. Saskaņā ar šiem pienākumiem organizētājam tostarp ir jāveic darbs, kas minēts projekta pieteikumā, pamatojoties uz kuru
projekts tika izraudzīts, un jāsniedz pārskats par finansu darbībām atbilstoši pieņemtajam budžetam. Par visām izmaiņām projektā
ir jāziņo Komisijai un jāsaņem tās piekrišana. Ja organizētājs neizpilda pakalpojuma sniegšanas pienākumus (to skaitā pienākumu
ievērot termiņus dažādu posmu īstenošanai), Komisija saglabā tiesības apturēt maksājumus un nepieciešamības gadījumā pieprasīt
atmaksāt jau izmaksātos līdzekļus.
6       Atbalsta saņēmēja paziņojums uzskaita astoņus atbalstītās darbības posmus un paredz, ka piešķirtais atbalsts tiks izmaksāts
pa daļām, kā arī nosaka, ka atbalsta saņēmējs atsakās no atbalsta otrās daļas saņemšanas, ja nav ievērots termiņš trešā posma
īstenošanai, kura laikā notiek sazināšanās ar tiem MVU, kas visticamāk varētu izpildīt prasības, ko izteikuši jau atrastie
un savas vajadzības izteikušie lielie uzņēmumi. Tāpat organizētājam jāievēro, ka Komisija saglabā tiesības samazināt piešķiramo
atbalstu, ja tā uzskata, ka nav sasniegti paredzētie mērķi.
7       Apskatāmās lietas faktu norises laikā, proti, laika posmā no 1997. līdz 2002. gadam, tiesību normas, kas attiecās uz
IBEX
, bija ietvertas Padomes 1988. gada 19. decembra Regulā (EEK) Nr. 4253/88, kas paredz noteikumus Regulas (EEK) Nr. 2052/88
īstenošanai saistībā ar dažādu struktūrfondu savstarpējās darbības un sadarbības ar Eiropas Investīciju banku un citiem pastāvošajiem
finanšu instrumentiem koordinēšanu (OV L 374, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu
Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp.), turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4253/88”, un Padomes 1988. gada 19. decembra Regulā (EEK) Nr. 4254/88,
kas paredz noteikumus Regulas (EEK) Nr. 2052//88 īstenošanai saistībā ar Eiropas Reģionālās attīstības fondu (OV L 374, 15. lpp.),
ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2083/93 (OV L 193, 34. lpp.).
8       52. panta 1. punkts Padomes 1999. gada 21. jūnija Regulā (EK) Nr. 1260/1999, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem
(OV L 161, 1. lpp.) un ar 2000. gada 1. janvāri atceļ Regulu Nr. 4253/88, nosaka, ka šī regula neskar ne atbalsta turpināšanu,
ne grozīšanu, tostarp tā pilnīgu vai daļēju atcelšanu, ko Komisija apstiprinājusi, pamatojoties uz Padomes Regulu (EEK) Nr. 2052/88
un Regulu (EEK) Nr. 4253/88 vai uz kādiem citiem tiesību aktiem, ko minētajam atbalstam piemēroja 1999. gada 31. decembrī.
9       Regulas Nr. 4253/88 14. panta ar virsrakstu “Atbalsta pieteikumu izvērtēšana” 1. punkta pirmajā daļā noteikts:
“Pieteikumus atbalsta saņemšanai [..] sagatavo dalībvalstis vai valsts norādītās kompetentās valsts, reģionālās, pašvaldību
vai citas iestādes, un Komisijai tos iesniedz dalībvalsts vai tās šim nolūkam norādītā iestāde.”
10     Saskaņā ar minētās regulas 21. panta 1. punkta pirmo daļu “[f]inanšu atbalsta maksājumi tiek veikti atbilstoši attiecīgajām
valsts, reģionālās, pašvaldību vai citas ar attiecīgās dalībvalsts starpniecību iesniegtajā pieteikumā norādītās iestādes
budžeta saistībām”.
11     Regulas Nr. 4253/88 24. pants ar virsrakstu “Atbalsta samazināšana, izmaksas apturēšana un atbalsta izbeigšana” nosaka:
“1. Ja šķiet, ka darbība [..] neattaisno ne visu, ne daļu no piešķirtā atbalsta, Komisijai jāveic atbilstoša lietas izmeklēšana
sadarbības ietvaros, it īpaši pieprasot, lai dalībvalsts vai iestādes, kas norādītas darbību veikšanai, sniegtu savu atzinumu
noteiktā termiņā.
2. Pēc šīs izmeklēšanas, Komisija var samazināt vai atlikt atbalsta izmaksu attiecībā uz darbību vai attiecīgo pasākumu, ja
izmeklēšana atklāj pārkāpumus vai būtiskas izmaiņas, kas iespaido darbības vai pasākuma raksturu vai apstākļus [..] un kam
nav lūgta Komisijas piekrišana.
3. Līdzekļi, kas izmaksāti nepamatoti, ir atmaksājami Komisijai [..].”

Prāvas rašanās fakti
12     1997. gada 29. septembrī prasītāja – bezpeļņas organizācija, kas pārstāv Itālijas tekstilrūpniecības nozares intereses, –
iesniedza Komisijai pieteikumu finanšu atbalsta saņemšanai, lai organizētu
IBEX
iepirkumu izstādi tekstiliju un apģērbu nozarē ar nosaukumu “Euresprit”, kurai saskaņā ar sākotnējiem plāniem bija jānotiek
1998. gada 19., 20. un 21. oktobrī, bet pēc tam – 1999. gada 22., 23. un 24. martā Kapri (Itālijā).
13     Ar 1998. gada 18. marta lēmumu Komisija prasītājai piešķīra subsīdijas 50 % apmērā no projekta izdevumiem, kuru segšanai iespējams
piešķirt atbalstu, un noteica, ka maksimālais tās finansiālās līdzdalības apmērs ir ECU 500 000. Šim lēmumam bija pievienots
atbalsta saņēmēja paziņojums. Tāpat prasītājai tika nosūtīts
Vade mecum
eksemplārs.
14     Pamatojoties uz
Vade mecum
un 1998. gada 18. marta lēmumu, prasītāja parakstīja un Komisijai 1998. gada 28. aprīlī nosūtīja saņēmēja paziņojumu. Šajā
paziņojumā tā apņēmās finanšu atbalstu izmantot vienīgi mērķiem, kas aprakstīti tās 1997. gada 29. septembra pieteikumā par
Euresprit
projektu. Šis projekts būtībā paredzēja, ka ierosinātā
IBEX
apvienotu 60–70 lielus, starptautiski pazīstamus uzņēmumus kā iespējamos pasūtītājus (
ARMANI
,
VERSACE
,
MARKS
&
SPENCER
utt.) un 300–350 MVU kā iespējamos līgumslēdzējus un radītu ekonomiskās sadarbības tīklu tekstiliju un apģērbu nozarē.
15     Pēc atbalsta saņēmēja ziņojuma saņemšanas Komisija prasītājai izmaksāja avansu EUR 200 000 apmērā (40 % no maksimālā piešķirtā
apmēra). Pēc tam kļuva skaidrs, ka
Euresprit
projekts netiks realizēts, kā ieplānots, jo – kā norādīja prasītāja – galvenā problēma bija nozares uzņēmumu nepietiekamā
atsaucība.
16     Lai apspriestu problēmas, kas radušās saistībā ar projekta īstenošanu, laika posmā no 1998. gada novembra līdz 2002. gada
janvārim prasītāja un Komisija nosūtīja viena otrai vairākas vēstules un piedalījās vairākās sanāksmēs. Šajā sakarā sākotnēji
prasītāja ar savu 1998. gada 22. decembra vēstuli vērsa Komisijas uzmanību uz pasūtītāju, tas ir, lielu tekstiliju un apģērbu
uzņēmumu, “nevēlēšanos piedalīties” un ierosināja uz diviem mēnešiem atlikt izstādes rīkošanu Kapri.
17     Ar 1999. gada 21. janvāra vēstuli Komisija pieprasīja, lai prasītāja iesniedz to pasūtītāju un “līgumslēdzēju” MVU sarakstu
(atbilstoši sakārtotu pa dalībvalstīm un reģioniem, kas tiesīgi saņemt struktūrfondu līdzekļus), kuri devuši galīgo piekrišanu
līdzdalībai, kā arī paziņotu jau sarīkoto interviju skaitu. Savā 1999. gada 22. marta vēstulē prasītāja tikai atsaucās uz
savu lūgumu ļaut atlikt izstādes rīkošanu un ierosināja jaunus izstādes norises datumus – 1999. gada 25., 26. un 27. oktobri.
18     Atbildot uz šo pieprasījumu mainīt vienošanos, Komisija, ievērojot iespējamos grozījumus 1998. gada 18. marta lēmumā par atbalsta
piešķiršanu, vērsās pie prasītājas, 1999. gada 6. maijā nosūtot tai faksu, un norādīja uz projektu, kas ietvēra vēl vienas
IBEX
izstādes rīkošanu tekstiliju nozarē, kurai būtu jānotiek 1999. gada 22. un 23. novembrī Londonā (Apvienotajā Karalistē) un
kas arī tika subsidēta no Kopienas līdzekļiem, aicinot prasītāju vērsties pie šīs izstādes organizētājiem, lai novērstu abu
izstāžu vienlaicīgu norisi. Komisija lūdza prasītāju darīt zināmus īstenotos saskaņošanas pasākumus, lai varētu pabeigt procedūru
attiecībā uz
Euresprit
projekta datuma grozīšanu. 1999. gada 4. jūnijā Komisija prasītājai nosūtīja atgādinājumu un 1999. gada 19. jūlija vēstulē
atkārtoja pieprasījumu sniegt informāciju par pasākumiem, ko prasītāja veikusi, lai nodrošinātu sava projekta saskaņošanu
ar Londonā paredzamo projektu. Šajā vēstulē Komisija pirmo reizi norādīja, ka, tā kā Komisija nav saņēmusi informāciju, kas
tai ļautu apstiprināt
Euresprit
izstādes norises datumu maiņu, tā varētu apsvērt jau izmaksāto līdzekļu atprasīšanu.
19     Prasītāja reaģēja, 1999. gada 21. jūlijā iesniedzot pārskata ziņojumu par projekta izpildi. Tomēr šajā ziņojumā nebija ietverta
visa Komisijas pieprasītā informācija, proti, galveno uzņēmēju un galīgo piekrišanu sniegušo MVU saraksts, galīgais jau noorganizēto
interviju skaits un precizēta informācija par saskaņošanas darbībām starp prasītājas plānoto izstādi un Londonā paredzamo
izstādi. Ar 1999. gada 11. augusta vēstuli Komisija norādīja uz šiem trūkumiem un pieprasīja, lai prasītāja sniedz pieprasīto
informāciju līdz 1999. gada 5. septembrim, ja tā nevēlas, lai Komisija atprasītu piešķirto atbalstu.
20     Ar 1999. gada 16. septembra vēstuli prasītāja paziņoja, ka Londonas izstādes organizētājs to informējis, ka šī izstāde netiks
rīkota 1999. gada 22. un 23. novembrī, bet gan 2000. gada pavasarī. Šai vēstulei bija pievienots 16 pasūtītāju un 28 līgumslēdzēju
saraksts, kurā bija norādīts to nosaukums, adrese un darbības nozare. No saraksta ir redzams, ka starp šo divu darbojošos
personu kategorijām vēl nebija sarīkota neviena intervija.
21     1999. gada 18. oktobrī prasītāja Komisijai nosūtīja ziņojumu, kurā bija ietverta jauna izstādes programma un papildinājumi,
salīdzinot ar sākotnējo projektu, kā arī ierosinājums atlikt pasākuma rīkošanu uz 2000. gada 6., 7. un 8. aprīli.
22     Komisija uzskatīja, ka izstāde nav notikusi, kā paredzēts, un ka saņemtā informācija negarantē, ka tā varētu notikt no jauna
noteiktajā datumā, un ar 1999. gada 14. decembra vēstuli informēja prasītāju, ka tā uzsāks procedūru piešķirtā finanšu atbalsta
atcelšanai, ja līdz 2000. gada 15. janvārim prasītāja neiesniegs galveno uzņēmēju un līgumslēdzēju sarakstu atbilstoši apstiprinātajam
projektam (300–350 MVU un 60–70 pasūtītāji) līdz ar izsmeļošu informāciju par šiem uzņēmumiem, lai Komisija varētu ar tiem
sazināties. Vēstules kopija tika nosūtīta kompetentajai Itālijas ministrijai.
23     Savā 2000. gada 10. janvāra atbildē prasītāja informēja Komisiju, ka
Euresprit
iepirkumu izstādes sagatavošanas darbu gaitā ir atklājusies “virkne īpašu šķēršļu tekstiliju un apģērbu nozarē, kas ir un
paliek ļoti tradicionāla savās attiecībās ar piegādātājiem un klientiem”, taču ka ierosinātie jaunie pasākumi varētu nodrošināt
to, ka izstāde izdosies, jo savu atbalstu izteikuši lielu Eiropas zīmolu īpašnieki. Vēstulē norādīts, ka dalībai jau piekrituši
160 līgumslēdzēji un ka, sākot ar 2000. gada janvāra beigām, dalībnieku saraksti tiks atjaunoti. Savā 2000. gada 10. aprīļa
vēstulē prasītāja turklāt norādīja, ka šīs iniciatīvas pārstrukturizācija bijusi veiksmīga, jo 50 starptautiski pazīstamu
zīmolu īpašnieki paziņojuši par savu gatavību piedalīties izstādē. Vēstulei prasītāja pievienojusi sarakstu, ko veido 22 uzņēmumu
nosaukumi (
AEFFE
,
HILTON VESTIMENTA
,
MOSCHILLO
,
ASPESI
,
LEVI'S
,
NIKE
utt.) un 50 šo uzņēmumu pārstāvēto zīmolu nosaukumi. Šķiet, ka šis saraksts nekādā veidā neatbilst sarakstam, kas pievienots
1999. gada 16. septembra vēstulei (skat. iepriekš 20. punktu).
24     Ar 2000. gada 14. augusta vēstuli Komisija atcēla lēmumu, ar kuru prasītājai piešķirts atbalsts EUR 500 000 apmērā un uzlika
tai par pienākumu atmaksāt jau izmaksāto avansu.
25     Savā 2000. gada 18. septembra atbildē prasītāja pārmeta Komisijai, ka tā nav reaģējusi uz prasītājas ierosinājumu veikt grozījumus
projektā. Tā apgalvoja – kaut arī izstāde nav notikusi, līdz 2000. gada vasarai ir risinājušies spraigi sagatavošanās darbi
un radušies izdevumi. Trīs turpmākajās vēstulēs, 2001. gada 19. martā un 5. jūlijā, prasītāja norādīja, ka, veicot galīgos
norēķinus, būtu jāņem vērā darbs, kas faktiski ticis izpildīts, un šajā sakarā radušies izdevumi.
26     2002. gada 9. janvārī prasītāja Eiropas ombudam iesniedza sūdzību un vienlaicīgi pieprasīja, lai Komisija apturētu līdzekļu
atgūšanas procedūru. Šajā sūdzībā prasītāja norādīja, ka izprot nepieciešamību izbeigt prasītājas projektu, taču lūdza ņemt
vērā jau veikto darbu un ar to saistītos izdevumus. Ar 2002. gada 18. septembra lēmumu Eiropas ombuds secināja, ka Komisija
nav veikusi tādas darbības, kas būtu pielīdzināmas administratīvai kļūdai EKL 195. panta izpratnē.
27     2002. gada 12. jūlijā Komisija pieņēma lēmumu C(2002) 1702, ar ko tika atcelta
FEDER
subsīdija Nr. 97.05.10.001, kas prasītājai bija piešķirta ar 1998. gada 18. marta Lēmumu SG(98)D/2251, un uzdeva atmaksāt
Komisijas jau izmaksātos līdzekļus saistībā ar projektu, kurš paredzēja starptautiskas izstādes sarīkošanu tekstiliju un apģērbu
nozarē Kapri (
Euresprit
projekts), kas atbilstoši 4. pantam ir adresēts prasītājai (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
28     Apstrīdētā lēmuma 1. pants atceļ piešķirto atbalstu, savukārt tā 2. pants uzliek pienākumu atmaksāt jau izmaksātos EUR 200 000.
Šie divi panti ir balstīti uz Regulas Nr. 4253/88 24. pantu. Veicot novērtējumu, Komisija būtībā ir uzskatījusi – tas, ka
prasītāja nespēja iesniegt to pasūtītāju un MVU sarakstus, kuri piedalītos izstādē, ir uzskatāms par trūkumu, kas iespaido
pašu darbības būtību. Līdz ar to
Euresprit IBEX
projekta neizdošanās ir iemesls, lai atceltu atbalstu un atprasītu nepamatoti izmaksāto avansu.
29     Apstrīdētā lēmuma 3. pants paredz, ka lēmums aizstāj 2000. gada 14. augusta vēstuli (skat. iepriekš 24. punktu).
30     Apstrīdētais lēmums prasītājai paziņots 2002. gada 15. jūlijā, un prasītāja to saņēmusi 2002. gada 16. jūlijā.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
31     Ar Pirmās instances tiesas kancelejā 2002. gada 24. septembrī saņemto pieteikumu prasītāja cēla šo prasību.
32     Pēc tiesneša referenta ziņojuma noklausīšanās Pirmās instances tiesa (otrā palāta) izlēma uzsākt mutvārdu procesu un atbilstoši
Eiropas Kopienu Tiesas Reglamenta 24. panta otrajai daļai uzaicināt Itālijas valdību sniegt atbildi uz rakstveida jautājumu.
33     2004. gada 4. maija tiesas sēdē lietas dalībnieki sniedza mutvārdu apsvērumus un savas atbildes uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem.
Šajā brīdī lietas dalībniekiem tika izsniegta atbilde, ko Itālijas valdība bija sniegusi uz Tiesas uzdoto jautājumu. 2004. gada
28. maijā puses iesniedza rakstveida apsvērumus par šo atbildi un otrās palātas priekšsēdētājs pasludināja procesu par pabeigtu.
34     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atcelt apstrīdēto lēmumu un paziņot, ka prasītājai nav jāatmaksā EUR 200 000;
–       vai alternatīvi, daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu un paziņot, ka prasītājai jāatmaksā Komisijas izmaksātie EUR 200 000 tikai
pēc tam, kad Komisija būs pieņēmusi lēmumu par iesniegto izdevumu pamatotību un proporcionālo apjomu, kādā prasītāja tos nav
izmantojusi
Euresprit
projekta īstenošanai;
–       piespriest Komisijai atlīdzināt izdevumus.
35     Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       noraidīt prasību kā daļēji nepieņemamu;
–       noraidīt prasību kā nepamatotu, ciktāl tā prasa apstrīdētā lēmuma atcelšanu;
–       piespriest prasītājai atlīdzināt izdevumus.

Juridiskais pamatojums
36     Pamatojot savu prasību, prasītāja būtībā norāda piecus pamatus. Ar pirmo pamatu, kas balstās uz neizpildītu pienākumu sniegt
pamatojumu, tā norāda uz Regulas Nr. 4253/88 24. panta pārkāpumu. Pārējie pamati balstās uz tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu,
tiesiskās drošības un samērīguma principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma sniegšanas pienākuma pārkāpumu.

Par pirmo pamatu: Regulas Nr. 4253/88 24. panta pārkāpums
37     Prasītāja uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 4253/88 24. panta 1. punktu, nepieprasot, lai attiecīgā dalībvalsts,
proti – Itālijas Republika, iesniegtu savu atzinumu par ierosinājumu izbeigt konkrēto finanšu atbalstu. Tādējādi Komisijas
rīcība ir pretrunā tās pienākumam sadarboties.
38     Tiesas sēdes laikā prasītāja norādīja, ka Komisijai bija jāinformē Itālijas valdība par savu ieceri izbeigt konkrēto finanšu
atbalstu, jo saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktu attiecīgā dalībvalsts ir subsidiāri atbildīga par ikvienu
naudas summu, kas nepamatoti izmaksāta pārkāpuma vai neuzmanības dēļ.
39     Šajā sakara Pirmās instances tiesa norāda – 2004. gada 12. februāra spriedumā lietā C‑330/01 P
Hortiplant
/Komisija,
Recueil
, I‑1763. lpp., Tiesa ir apstiprinājusi, ka Regulas Nr. 4253/88 24. pants liek Komisijai pieprasīt, lai attiecīgā dalībvalsts
vai tās darbību īstenošanai norādītās iestādes noteiktā termiņā iesniegtu savu atzinumu.
40     Izskatāmās lietas apstākļi ir tādi, ka norādītās iestādes un Komisijas finanšu atbalsta statusu var uzskatīt par piešķirtu
vienai un tai pašai personai.
41     Pirmkārt, Komisija ir pilnībā piekritusi, ka tas tā ir bijis attiecībā uz konkrēto
IBEX
projektu. Tiesas sēdes laikā Komisija uzsvēra šādas prakses neparasto raksturu, ko attaisno tas, ka apskatāmo
IBEX
projektu tieši finansējusi Komisija un tikai un vienīgi no Kopienas līdzekļiem kā pilotprojektu ar nozīmīgu Kopienas interesi
Regulas Nr. 4254/88 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Ir skaidrs, ka šādā attiecību un finanšu kontekstā nevar
būtiski skart Itālijas Republikas intereses.
42     Otrkārt, Regulas Nr. 4253/88 14. panta 1. punkts paredz, ka pieteikumus atbalsta saņemšanai no struktūrfondiem sagatavo dalībvalsts
“vai kompetentā valsts, reģionālā, pašvaldību vai cita iestāde, ko tā norādījusi” un Komisijai tos iesniedz dalībvalsts vai
“iestāde, kuru dalībvalsts šādā nolūkā norādījusi”. Turklāt saskaņā ar šīs regulas 21. panta 1. punktu finanšu atbalsts tiek
izmaksāts “šajā nolūkā norādītajai valsts, reģionālajai vai pašvaldību iestādei”.
43     Tomēr netiek apstrīdēts, ka Itālijas valdība ar Komisijai adresēto 1997. gada 26. novembra vēstuli, ko sagatavojusi Rūpniecības,
tirdzniecības un amatniecības ministrija, tieši pilnvarojusi prasītāju atbilstoši Regulas Nr. 4253/88 14. panta 1. punktam
un 21. panta 1. punktam nodrošināt attiecīgās izstādes rīkošanu un finanšu pārvaldību.
44     Kā savā atbildē uz Tiesas uzdoto jautājumu norādījusi Itālijas valdība, sagatavojot vēstuli, tā bija iecerējusi prasītājai
piešķirt “iestādes” statusu šo tiesību normu izpratnē. Tāpat Itālijas valdība piebilda, ka tādējādi tā bija iecerējusi deleģēt
prasītājai pilnu atbildību par attiecīgā projekta īstenošanu un tādējādi prasītāja uzskatāma arī par “norādīto iestādi” Regulas
Nr. 4253/88 24. panta 1. punkta izpratnē.
45     Treškārt, ir jāpiebilst, ka, realizējot attiecīgo
IBEX
projektu, prasītāja bija pilnībā informēta par to, ka tai uzticēta “norādītās iestādes” loma un ka tā piekritusi šo lomu
uzņemties.
46     Līdz ar to, tā kā prasītājai bija piešķirts “norādītās iestādes” statuss Regulas Nr. 4253/88 24. panta 1. punkta izpratnē,
Komisijai nebija pienākuma apspriesties ar Itālijas valdību pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, jo saskaņā ar šo tiesību
normu Komisija, ierosinot izbeigt attiecīgā atbalsta piešķiršanu, varēja izvēlēties, vai pieprasīt atzinumu no Itālijas valdības
vai no tās norādītas iestādes.
47     Šis secinājums nav pretrunā prasītājas kā privāto tiesību sabiedrības statusam. Faktiski, nekas Regulas Nr. 4253/88 normās
neliedz dalībvalstīm uzticēt privāto tiesību personai, jo īpaši personai, kas Komisijai iesniegusi projektu, lai saņemtu Kopienas
finansējumu, pienākumu iesniegt pieteikumus atbalsta saņemšanai un saņemt maksājumus šīs regulas 14. panta 1. punkta un 21. panta
1. punkta izpratnē. Tas vēl jo vairāk attiecas uz gadījumiem, kuros, tāpat kā šajā lietā, finanšu projekts vienīgi attālināti
skar Kopienas līdzekļu saņēmējas valsts sabiedriskās intereses.
48     Turklāt Regula Nr. 1260/1999, kura, lai uzlabotu Kopienas tiesību aktu caurskatāmību, apvieno visus noteikumus, kas skar struktūrfondus,
un tostarp atceļ Regulu Nr. 4253/88, 9. panta n) apakšpunktā šo jautājumu precizē, nosakot, ka “vadošā iestāde” ir “jebkura
valsts vai privāta iestāde vai institūcija valsts, reģionālajā vai vietējā līmenī, ko ieceļ dalībvalsts, [..] pārvaldot atbalstu
saskaņā ar šīs regulas mērķiem” turpinājumā paredzot, ka “vadošā iestāde attiecīgajam atbalstam var būt tā pati maksājumu
iestāde”.
49     Ciktāl prasītāja atsaucas uz Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktu, pietiek piebilst, ka apskatāmais strīds neattiecas uz
apstākļiem, kādos Itālijas valdība varētu būt subsidiāri atbildīga par Komisijas pārkāpuma vai neuzmanības rezultātā nepamatoti
izmaksātas naudas summas atmaksāšanu attiecīgā projekta kontekstā. Tāpēc nav nepieciešams šajā sakarā, proti, saistībā ar
prasītājai izmaksātā atbalsta atmaksāšanu, izlemt, vai šāda finansiāla atbildība prasa, lai Komisija vispirms būtu pareizā
un atbilstošā kārtībā informējusi Itālijas valdību par savu nodomu izbeigt attiecīgo atbalstu.
50     Katrā ziņā ir jāatgādina, ka Komisija kompetentajai Itālijas ministrijai nosūtīja 1999. gada 14. decembra vēstules kopiju
(skat. iepriekš 22. punktu) un tādējādi informēja Itālijas valdību, ka iespējams uzsākt procedūru, lai izbeigtu prasītājai
piešķirto atbalstu. Ievērojot izskatāmās lietas faktiskos apstākļus, ir jāuzskata, ka ar šo informāciju pietika, lai Itālijas
valdība varētu sniegt Komisijai savu atzinumu papildus tās norādītās iestādes sniegtajam atzinumam, lai aizstāvētu savas intereses.
51     Līdz ar to, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Komisija nav pārkāpusi Regulas Nr. 4253/88 24. panta 1. punktu.
52     Tādējādi pirmais pamats ir noraidāms.

Pamati, kas norāda uz tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības un samērīguma principa pārkāpumu
53     Vispirms jāpatur prātā, ka prasītājas iesniegtais
Euresprit
projekts netika īstenots un ka izskatāmā prasība neprasa atcelt apstrīdēto lēmumu, lai prasītāja varētu projektu pabeigt
vai nodrošināt visu ar Komisijas 1998. gada 18. marta lēmumu piešķirto līdzekļu saņemšanu. Pirmstiesas procesa laikā prasītāja
atzīmēja, ka “izstāde nav notikusi” (2000. gada 18. septembra vēstule) un norādīja uz “nepieciešamību izbeigt šo projektu”
(Eiropas ombudam iesniegtā 2002. gada 9. janvāra sūdzība).
54     Tādējādi ar attiecīgajiem trim pamatiem prasītāja mēģina apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu pierādīt tikai tiktāl, ciktāl lēmums
pieprasa atmaksāt visu izmaksāto summu EUR 200 000 apmērā, neņemot vērā prasītājas izdevumus, kas radušies, projektu uzsākot
un cenšoties to īstenot. Šajā sakarā prasītāja norāda, ka izdevumi būtu pamatoti, ja
Eurosprit
izstāde būtu notikusi. Prasītāja arī norāda, ka, ievērojot tā daudzās vēstules un lūgumus veikt projekta labojumus, Komisija
bija informēta par grūtībām, ar kurām nācās saskarties, organizējot sākotnējā projektā paredzētā veida izstādi.
55     Visbeidzot, prasītāja Komisijai pārmet, ka tā pirmstiesas procesa laikā nepamatoti atteikusies atzīt projekta sākumposmos
prasītājai jau radušos izdevumu pamatotību tāpēc, ka izdevumi nav pienācīgā kārtā apliecināti. Prasītāja norāda, ka izdevumus
apliecinoši dokumenti jāiesniedz kopā ar galīgo ziņojumu, tas ir, pēc projekta pabeigšanas.
56     Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 24. panta 1. un 2. punktu Komisija var pilnībā atcelt visu piešķirto
finanšu atbalstu, ja tai šķiet, ka darbības “neattaisno ne visu, ne daļu” šī atbalsta (šajā sakarā skat. 2002. gada 24. janvāra
spriedumu lietā C‑500/99 P
Conserve Italia
/ Komisija,
Recueil
, I‑867. lpp., 88.–90. punkts).
57     Šajā lietā finansēta tika
IBEX
iepirkumu izstāde tekstiliju un apģērbu nozarē, kuras detalizēts apraksts rodams prasītājas iesniegtajos projekta dokumentos
un kuras būtiskie elementi noteikti
Vade mecum
un atbalsta saņēmēja paziņojumā, ko paredzētajā kārtībā parakstījusi prasītāja.
58     No šiem dokumentiem izriet, ka šādas izstādes jēga ir ļaut konkrētas nozares lielajiem uzņēmumiem un piemērotiem MVU iepriekš
vienoties par tikšanos, lai dibinātu tehnoloģiski komerciālu sadarbību. Tādējādi tiek uzskatīts, ka sadarbības partneru izvēle
būtiski iespaido projekta sekmīgu iznākumu. Organizētājam ir jāseko precīzam laika grafikam, ko veido astoņi posmi, un vismaz
četrus mēnešus pirms izstādes atklāšanas datuma ir jāiesniedz starpposma ziņojums un tātad arī to uzņēmumu saraksts, kuri
jau piekrituši piedalīties izstādē.
59     Tomēr prasītājas ierosinātā izstāde, kurai vajadzēja notikt Kapri un trīs dienas apvienot 60–70 lielus uzņēmumus un 300–350
MVU, tā arī netika īstenota – pat ne daļēji.
60     Līdz ar to prasītāja ir zaudējusi jebkādas tiesības uz attiecīgo finanšu atbalstu. Faktiski, projekta īstenošana bija būtisks
prasītājas pienākums, un tāpēc tā izpilde ir priekšnoteikums Kopienas atbalsta saņemšanai (šajā sakarā skat. Pirmās instances
tiesas 1997. gada 15. oktobra spriedumu lietā T‑331/94
IPK
/Komisija,
Recueil
, II‑1665. lpp. 38. punkts. Komisija varētu piešķirt daļēju finansējumu vienīgi tad, ja projekts būtu daļēji īstenots, piemēram,
ja izstāde būtu norisinājusies mazāk nekā trīs dienas vai ja tajā būtu piedalījušies mazāk dalībnieku, nekā prasītāja sākotnēji
iecerējusi. Tomēr izstādei faktiski būtu bijis jānotiek.
61     Tā kā attiecīgais finanšu atbalsts tika piešķirts īpaši un vienīgi
IBEX
iepirkumu izstādes sarīkošanai, nevis darbam, ko prasītāja uzskata par vispārnoderīgu, jo, kā norāda prasītāja, “tas sniedzis
noderīgu mācībstundu par nozari” (2000. gada 18. septembra vēstule), zaudējumi, kas prasītājai radušies, šādu darbu veicot,
nevar attiekties uz Kopienas budžetu.
62     Līdz ar to apgalvojums, ka Komisija kļūdaini atteikusies atlīdzināt šķietami jau radušos izdevumus saistībā ar izstādes noorganizēšanu,
ir noraidāms kā nepamatots. Pat ja izdevumi būtu bijuši apliecināti un Komisija būtu prasītājai izmaksājusi atbalsta otro
daļu, prasītājai, ievērojot visa projekta neveiksmīgo iznākumu, būtu bijis pilnībā jāatmaksā visa saņemtā naudas summa.
63     Jebkurā gadījumā Komisija ir rīkojusies pareizi, atsakoties izmaksāt finanšu atbalsta otro daļu un atzīt izdevumus, kas, kā
norāda prasītāja, tai radušies, īstenojot apskatāmo projektu. Lai gan prasītājas parakstītais atbalsta saņēmēja paziņojums
3. punktā tieši paredz, ka maksājuma daļas izpilde ir atkarīga no starpposma budžeta ziņojuma iesniegšanas, kas “apliecina,
ka jau iztērēti vismaz 50 % no šī atbalsta pirmās daļas”, prasītāja Komisijai nosūtīja tikai izdevumu sarakstu, kas, kā apgalvoja
prasītāja, tai radušies saistībā ar projekta īstenošanu, bet “neapliecinot” – kā dēļ būtu jāiesniedz rēķini un konta izraksti,
– ka izdevumi ir apmaksāti un ka tie ir apmaksāti, lai īstenotu attiecīgo projektu.
64     Turklāt ar 1999. gada 12. janvāra vēstuli, t.i., laikā, kad prasītāja vēl arvien bija iecerējusi projektu īstenot, kaut arī
vēlāk, nekā sākotnēji iecerēts, Komisija vērsa prasītājas uzmanību uz to, ka prasītājai jāiesniedz finanšu ziņojums, kurā
precīzi izklāstīta izdevumu situācija atbilstoši apstiprinātajam budžetam. Šajā nolūkā Komisija prasītājai nosūtīja aizpildāmu
anketu, no kuras redzams, ka atbalsta otrās un trešās daļas izmaksāšana, kā arī atbalsta norēķinu bilance ir atkarīga no izdevumu
apliecinājumiem. Prasītāja šo anketu neizpildīja un Komisijai nenosūtīja, lai tādējādi saņemtu atbalsta otro daļu.
65     Tomēr saskaņā ar iedibināto judikatūru pieteikumu iesniedzējiem atbalsta saņemšanai un atbalsta saņēmējiem ir pienākums pārliecināties,
ka viņi Komisijai iesniedz uzticamu informāciju, kas to nemaldinās, jo citādi nedarbojas izveidotā pārbaužu un pierādījumu
sistēma, lai izvērtētu, vai izpildīti priekšnoteikumi atbalsta piešķiršanai (Pirmās instances tiesas 2002. gada 17. oktobra
spriedums lietā T‑180/00
Astipesca
/Komisija,
Recueil
, II‑3985. lpp., 93. punkts, un spriedumā citētā judikatūra).
66     Tāpēc nevar pārmest, ka Komisija novilcinājusi projekta īstenošanu un, galu galā, izraisījusi tā neizdošanos, atsakoties sniegt
finansējumu pēc tam, kad bija izmaksājusi atbalsta pirmo daļu. Lai gan ir tiesa, ka prasītāja ļoti agri lūdza Komisiju ļaut
atlikt ierosinātās izstādes norises datumu, no minēto pušu sarakstes ir skaidrs (skat. iepriekš 16.–24. punktu), ka Komisija
uz lūgumiem mainīt vienošanās noteikumus un uz prasītājas iesniegtajām labotajām projekta versijām vienmēr ir atbildējusi
konstruktīvi. Līdz ar to Komisijas attieksme neliedza prasītājai atrast piemērotu datumu ierosinātajai izstādei, vajadzības
gadījumā saskaņot šo datumu ar citu šāda paša veida izstāžu norises datumiem un izpildīt vienu no būtiskākajiem ierosinātās
izstādes priekšnoteikumiem, proti, iesniegt sarakstus ar 60–70 galvenajiem uzņēmējiem un 300–350 MVU, kas jau apņēmušies piedalīties
izstādē. Turklāt pati prasītāja izskaidroja, ka grūtības, ar kurām tā saskārās saistībā ar projektu, radījuši šķēršļi, kas
specifiski tekstiliju nozarei (2000. gada 10. janvāra vēstule, skat. iepriekš 23. punktu), un tas, ka trūkst atsaucības no
nozares uzņēmumu puses, un norādīja, ka nozare pārdzīvo strukturālu krīzi (1999. gada oktobra trešais starpposma ziņojums).
Šie apstākļi atrodas tikai un vienīgi prasītājas – tekstiliju nozarē aktīvas sabiedrības – atbildības jomā.
67     Šādos apstākļos, noskaidrojot, ka prasītājas ierosinātā iepirkumu izstāde paredzētajos datumos nav notikusi, Komisijai bija
pamats pilnībā atcelt piešķirto finanšu atbalstu un atprasīt jau izmaksāto avansu. Katrā ziņā, trūkstot to izdevumu apliecinājumiem,
kuri, kā norāda prasītāja, bija radušies saistībā ar šo projektu, Komisijai nebija pienākuma pat daļēji atzīt šos izdevumus
par pamatotiem un atprasīt tikai daļu no jau izmaksātā avansa.
68     No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums atzīstams par samērīgu, ievērojot attiecīgā projekta galīgo neizdošanos.
69     Tāpat jāsecina, ka prasītāja, apzinoties, ka tās projekts nav izdevies, nevarēja pamatoti cerēt, ka Komisija neatprasīs tai
jau izmaksāto avansu, it īpaši tāpēc, ka Komisija sarakstē ar prasītāju bija to atkārtoti informējusi (skat. iepriekš 17.–19. punktu
un 27. punktu), ka prasītāja nav izpildījusi ar projekta īstenošanu saistītus būtiskus pienākumus, proti, ka tā nav pierādījusi
šķietami radušos izdevumu pamatotību. Tāpēc prasītājai šajā sakarā nevarēja rasties tiesiskā paļāvība.
70     Visbeidzot, izlasot Regulas Nr. 4253/88 24. pantu,
Vade mecum
un atbalsta saņēmēja paziņojumu, prasītājai bija jāparedz, ka tai tiks pieprasīts atmaksāt saņemto atbalstu, ja netiks izpildīti
tā saņemšanas noteikumi. Ievērojot šos noteikumus, apstrīdētais lēmums atbilst tiesiskās drošības principam.
71     Līdz ar to pamati, kas attiecas uz samērīguma principa, tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības principu pārkāpumu, noraidāmi
kā nepamatoti.

Pamats par pamatojuma sniegšanas pienākuma neizpildi
72     Prasītāja būtībā norāda, ka apstrīdētais lēmums neļauj saprast, kāpēc prasītājas pirmstiesas procesa laikā iesniegtie dokumenti,
it īpaši 1999. gada 18. oktobra starpposma ziņojuma trešā versija, kā arī lūgumi projektā izdarīt labojumus un paziņojums
par izdevumiem, kas radušies, netika uzskatīti par pietiekamiem, lai saņemtu konkrēto atbalstu.
73     Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru individuālā lēmuma pamatojumam skaidrā un viennozīmīgā veidā jāatklāj
lēmumu pieņēmējas institūcijas spriešana tādējādi, lai attiecīgā persona varētu noskaidrot iemeslus pasākuma pieņemšanai un
ļautu kompetentajai Kopienas tiesai izmantot savas tiesības veikt lēmuma pieņemšanas tiesiskuma izvērtēšanu. Tas, vai pamatojums
ir vai nav pietiekams, ir jāizvērtē, ņemot vērā lietas apstākļus. Pamatojumam nav jāapskata visi attiecīgie faktiskie un juridiskie
apstākļi, jo tas, vai pamatojums izpilda EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē ne vien no tā vārdiskā formulējuma viedokļa,
bet arī lēmuma pieņemšanas kontekstā (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P, Komisija/
Sytraval
un
Brink's France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts, un tajā minētā judikatūra).
74     Šajā lietā apstrīdētā lēmuma pamatojums bija
Euresprit
projekta neizdošanās, prasītājas nespēja iesniegt to galveno uzņēmēju un MVU sarakstus, kuri piekrituši piedalīties konkrētajā
izstādē, un tas, ka starpposma ziņojumam nebija pievienots finanšu ziņojums. Turklāt lēmumā ir atsauce uz saraksti starp Komisiju
un prasītāju par trūkstošajiem elementiem, kas vajadzīgi, lai turpinātu projekta īstenošanu (apstrīdētā lēmuma 7.–14., 21. un
22. punkts). Ievērojot šos elementus, prasītāja pilnībā spēja noskaidrot Komisijas pamatojumu, pieņemot apstrīdēto lēmumu,
un vajadzības gadījumā to apstrīdēt un Pirmās instances tiesa likumīgā kārtā var izmantot savas tiesības veikt lēmuma pieņemšanas
tiesiskuma izvērtēšanu.
75     Tāpēc pamats, kas norāda, ka nav sniegts pamatojums, ir noraidāms.
76     Tā kā visi juridiskie pamati, kas minēti, pamatojot galveno vai pakārtoti iesniegto prasību, ir noraidīti, prasība noraidāma
kā nepamatota un nav jāizvērtē Komisijas celtie iebildumi par to, ka galvenās prasības otrā daļa un pakārtoti iesniegtais
prasījums nav pieņemami.

Par tiesāšanās izdevumiem
77     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumu.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
prasītājai radušies izdevumi nav atlīdzināmi; piespriest prasītājai atlīdzināt Komisijas izdevumus.
Pirrung
Meij
Forwood
Pasludināts atklātā Tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 14. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
H. Jung

J. Pirrung
*
Tiesvedíbas valoda – franču.