CELEX: 61987CJ0207
Direktivers virkning momsfritagelse
overvæltning på senere led

Ved kendelse af 15. juni 1987, indgået til Domstolen den 7. juli 1987, har Finanzgericht Rheinland-Pfalz i medfør af EØF-Traktatens artikel 177 forelagt tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 13 punkt B, litra d), nr. 1, i Rådets sjette direktiv 77/388 af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (
EFT L 145, s. 1
) for at kunne afgøre, og i givet fald på hvilke betingelser, om den nævnte bestemmelse kan påberåbes af låneformidlere for transaktioner foretaget mellem den 1. januar og den 30. juni 1978 og efter den 1. januar 1979.
Det bemærkes, at det ifølge artikel 1 i sjette direktiv af 17. maj 1977 skulle medlemsstaterne vedtage de nødvendige love og administrative bestemmelser til ikrafttræden senest den 1. januar 1978 med henblik på at tilpasse deres merværdiafgiftssystem til direktivets krav. Da flere medlemsstater, heriblandt Forbundsrepublikken Tyskland, ikke rettidigt havde kunnet gennemføre den nødvendige tilpasning, udstedte Rådet den 26. juni 1978 det niende direktiv, der var rettet til medlemsstaterne, og som bemyndigede dem til at gennemføre sjette direktiv senest den 1. januar 1979. Niende direktiv blev meddelt adressaterne den 30. juni 1978.
Først ved lov af 26. november 1979 (BGBl. I, s. 1953) gennemførte Forbundsrepublikken Tyskland — med virkning fra den 1. januar 1980 — sjette direktiv, herunder bestemmelsen i direktivets artikel 13 punkt B, litra d), nr. 1, om fritagelse for låneformidling.
Det bemærkes endvidere, at Domstolen i dommene af 19. januar 1982 (Becker,
8/81, Sml. s. 53
) og af 10. juni 1982 (Grendel,
255/81, Sml. s. 2301
) fastslog, at en låneformidler i mangel af gennemførelse af sjette direktiv kunne påberåbe sig reglen om momsfritagelse fra den 1. januar 1979, når han ikke havde overvæltet afgiften på senere led. Ved dommen af 22. februar 1984 (Kloppenburg,
70/83, Sml. s. 1075
) kom Domstolen til samme resultat for transaktioner foretaget mellem den 1. januar og den 30. juni 1978, da det førnævnte niende direktiv blev meddelt.
Det fremgår af sagen, at sagsøgeren i hovedsagen, G. Weissgerber, er forsikringsagent og låneformidler. I perioden 1978-1979 henviste han lånsøgende kunder til tre tyske banker. Bankerne betalte vederlag herfor i form af provisioner, der anvistes Weissgerbers konti. I kreditnotaerne, som bankerne tilsendte Weissgerber, var der ikke angivet noget momsbeløb. I forbindelse med fastsættelsen af beregningsgrundlaget for momsen 1978 og 1979 medregnede de tyske afgiftsmyndigheder på grundlag af Weissgerbers afgiftsopgørelser de nævnte provisioner som vedrørende afgiftspligtige transaktioner.
Weissgerber anlagde sag mod Finanzamt Neustadt an der Weinstraße ved Finanzgericht Rheinland-Pfalz og henviste til Domstolens anførte praksis, mens Finanzamt blandt andet gjorde gældende, at momsen — ganske vist skjult — var blevet overvæltet på senere led.
For at kunne træffe afgørelse i sagen har Finanzgericht udsat pådømmelsen og forelagt Domstolen følgende spørgsmål:
»1)
Kan en låneformidler, for så vidt angår transaktioner foretaget mellem den 1. januar og den 30. juni 1978 samt for transaktioner i 1979, påberåbe sig bestemmelsen i artikel 13 punkt B, litra d), nr. 1, i det sjette momsdirektiv 77/388, der fritager transaktioner i forbindelse med låneformidling for omsætningsafgift, selv om direktivet ikke var gennemført i national ret, dog forudsat at han ikke har overvæltet afgiften på senere led?
2)
Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Udelukkes afgiftsfritagelsen alene i tilfælde af ’formelig’ overvæltning af omsætningsafgiften på senere led, eller gælder dette også i tilfælde af ’skjult’ overvæltning?
3)
Såfremt også en skjult overvæltning af omsætningsafgiften udelukker fritagelse, spørges: Foreligger der allerede en skjult overvæltning af omsætningsafgiften, såfremt låneformidleren, da formidlingsprovisionen blev aftalt, forventede at skulle svare omsætningsafgift heraf?«
Vedrørende de faktiske omstændigheder i hovedsagen, retsforhandlingernes forløb og de for Domstolen indgivne indlæg henvises i øvrigt til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsen af Domstolens argumentation.
For så vidt angår det første præjudicielle spørgsmål, skal det blot bemærkes, at sagen ikke indeholder noget nyt moment i forhold til Domstolens nævnte praksis, som derfor har sit forblivende.
Med det andet og det tredje spørgsmål ønskes i det væsentlige en nærmere beslysning af den i de nævnte domme anførte betingelse, at den erhvervsdrivende »ikke havde overvæltet afgiften på senere led«. Disse to spørgsmål skal følgelig behandles samlet.
Med henblik herpå skal den nævnte betingelse, der anføres i dommenes konklusioner, bedømmes i lyset af præmisserne, således at den anbringes i den sammenhæng, hvori den indgår. Idet betingelsen første gang optræder i dommen af 19. januar 1982 (Becker, jfr. ovenfor), henvises til denne dom.
Det fremgår af præmisserne i Becker-dommen, at de tyske afgiftsmyndigheder med støtte af Forbundsrepublikken Tysklands regering i sagen havde fremført en række argumenter mod, at private skulle kunne påberåbe sig direktivets fritagelsesbestemmelse, hvorved man henviste til de særlige forhold vedrørende den pågældende afgiftsordning, konkret den for momsen karakteristiske afgiftsmæssige sammenkædning af flere retssubjekter som følge af fradragsretten. Afgiftsmyndighederne havde særlig fremhævet de forstyrrelser, som kunne ramme de afgiftspligtige personer, der har forretningsforbindelse med den afgiftsfritagne person, såfremt en fritagelse kan kræves efterfølgende.
Over for denne argumentation bemærkede Domstolen, at det fremgår af direktivets ordning, dels at de, som er omfattet af fritagelsen, nødvendigvis i forbindelse med, at de gør brug af fritagelsen, giver afkald på retten til at fradrage indgående afgift, dels at de, når de er omfattet af fritagelsen, ikke kan overvælte nogen afgift på senere led, hvorfor tredjemands rettigheder principielt ikke berøres.
Hvad navnlig angår spørgsmålet om vanskelighederne ved, at de afgiftspligtige efterfølgende gør krav på fritagelser med hjemmel i direktivet, fastslog Domstolen, at denne indsigelse er uden betydning, når der er tale om afgiftspligtige, der har krævet fritagelse ved indlevering af afgiftsopgørelsen, og som følgelig ikke har faktureret nogen afgift til modtagerne af deres ydelser, således at tredjemands rettigheder ikke berøres.
Det kan herefter fastslås, at når den betingelse, der anføres i Domstolens nævnte domme, ses i lyset af Becker-dommens præmisser, fremgår det, at betingelsen skal udelukke, at en erhvervsdrivendes efterfølgende påberåbelse af direktivets fritagelsesbestemmelse virker til skade for andre erhvervsdrivende, der allerede har fradraget de pågældende momsbeløb som indgående afgifter. En sådan situation kan alene forekomme, såfremt den erhvervsdrivende, der gør krav på fritagelsen, har overvæltet afgiften på senere led under iagttagelse af direktivets forskrifter herom, og såfremt modtageren af ydelserne selv er momspligtig.
Det følger af det anførte, at den nationale rets spørgsmål skal besvares således, at i mangel af gennemførelse af Rådets sjette direktiv 77/388 af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag kan en låneformidler støtte ret på reglen om fritagelse for afgift i direktivets artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1, for transaktioner foretaget mellem den 1. januar og den 30. juni 1978 samt efter den 1. januar 1979, når han ikke har overvæltet afgiften på senere led og derved givet ydelsesmodtageren ret til at fradrage beløbet som indgående afgift.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, som er forelagt af Finanzgericht Rheinland-Pfalz ved kendelse af 15. juni 1987, for ret:

I mangel af gennemførelse af Rådets sjette direktiv 77/388 af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag — kan en låneformidler støtte ret på reglen om fritagelse for afgift i direktivets artikel 13 punkt B, litra d), nr. 1, for transaktioner foretaget mellem den 1. januar og den 30. juni 1978 samt efter den 1. januar 1979, når han ikke har overvæltet afgiften på senere led og derved givet ydelsesmodtageren ret til at fradrage beløbet som indgående afgift.

Due
Rodríguez Iglesias
Koopmans
Bahlmann
O'Higgins
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 14. juli 1988.
J.-G. Giraud
Justitssekretær
O. Due
Formand for Sjette Afdeling
(
*1
) – Processprog: Tysk.