CELEX: 62005TJ0450
Konkurrence
karteller
forhandling af motorkøretøjer
beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF
begrænsning af paralleleksport fra Nederlandene
afregningssystem for forhandlerne og pres
aftale, der har til formål at begrænse konkurrencen
bøder
overtrædelsens grovhed og varighed

Tvistens baggrund
Automobiles Peugeot SA (herefter »AP«) er en bilproducent, der er et helejet datterselskab af holdingselskabet Peugeot SA. AP udvikler, producerer og forhandler biler under mærket Peugeot.
Peugeot Nederland NV (herefter »PNE«), der er et helejet datterselskab af AP, administrerer og driver distributionsnettet for Peugeots produkter og tjenesteydelser i Nederlandene. PNE’s virksomhed omfatter import, eksport og distribution af nye køretøjer af mærket Peugeot, af reservedele såvel som af det dertil hørende tilbehør og udstyr samt levering af eftersalgsservice.
Distributionsnettet for Peugeots produkter og tjenesteydelser i Nederlandene består af forhandlere, uafhængige selskaber, som har en forhandlerkontrakt med PNE, samt videresælgere, som har kontrakt med forhandlerne.
Vereniging Peugeot Dealers Nederland (herefter »VPDN«) er en sammenslutning af forhandlere og videresælgere af mærket Peugeot i Nederlandene.
I 1997 og 1998 fik Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i forbindelse med tre klager kendskab til oplysninger om, at AP i forening med PNE (herefter under ét »sagsøgerne«) havde anvendt foranstaltninger med sigte på at begrænse paralleleksport fra Nederlandene til andre medlemsstater i strid med artikel 81, stk. 1, EF.
Den 10. september 1999 og den vedtog Kommissionen beslutninger om foretagelse af kontrolundersøgelser i henhold til artikel 14 i Rådets forordning nr. 17 af , første forordning om anvendelse af bestemmelserne i artikel [81 EF] og [82 EF] (EFT 1959-1962, s. 81). Disse kontrolundersøgelser blev gennemført henholdsvis den 22. og den og den 2. og den .
Ved skrivelse af 29. april 2004 tilsendte Kommissionen sagsøgerne en klagepunktsmeddelelse.
AP svarede på klagepunktsmeddelelsen ved skrivelse af 30. juli 2004.
Ved skrivelser af 17. november 2004 tilsendte Kommissionen Peugeot-forhandlerne i Nederlandene begæringer om oplysninger på grundlag af artikel 18 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 [EF] og 82 [EF] (
EFT 2003 L 1, s. 1
) med henblik på at afklare berettigelsen af visse forklaringer, der var indeholdt i svaret på klagepunktsmeddelelsen.
Ved skrivelse af 26. maj 2005 meddelte Kommissionen AP de forhold, der var kommet frem som resultat af begæringerne om oplysninger.
AP svarede på skrivelsen af 26. maj 2005 ved skrivelse af .
Den 5. oktober 2005 vedtog Kommissionen beslutning K(2005) 3683 endelig udg. om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] (sagerne F-2/36.623/36.820/37.275 — SEP m.fl./Automobiles Peugeot SA, herefter »den anfægtede beslutning«), som blev meddelt AP ved skrivelse af . Et resumé af den anfægtede beslutning er offentliggjort i
Den Europæiske Unions Tidende
af (
EUT L 173, s. 20
).
I den anfægtede beslutning fastslog Kommissionen, at sagsøgerne med samtykke fra de forhandlere, der var medlemmer af Peugeot-nettet i Nederlandene, havde overtrådt artikel 81, stk. 1, EF ved at gennemføre foranstaltninger, der havde til formål at begrænse paralleleksporten af biler fra Nederlandene til endelige forbrugere i andre medlemsstater (betragtning 136 til og artikel 1 i den anfægtede beslutning).
For det første fastslog Kommissionen eksistensen af et afregningssystem, som blev gennemført ved rundskrivelser fra 1997 til 2003 og fastsatte udbetaling til de forhandlere, som nærmede sig, eller overskred salgsmålet, af en bonus for hvert salg af køretøjer, der var indregistreret i Nederlandene, og som således ifølge Kommissionen udelukkede eksportsalg (betragtning 23-51 til den anfægtede beslutning).
Kommissionen anførte som svar på en indsigelse fra AP, hvorefter disse rundskrivelser efter 1997 ikke længere havde indeholdt henvisninger til en indregistrering i Nederlandene, men kun til indregistrering af »gul plade« eller »grå plade«, der havde til formål, uden at der blev taget hensyn til indregistreringsstedet, at sondre mellem indregistrering af personbiler og erhvervskøretøjer, at afregningssystemet fortsat efter 1997 udelukkede eksport fra bonus (betragtning 52-59 til den anfægtede beslutning).
Dernæst gjorde Kommissionen gældende, at sagsøgerne ikke alene havde gennemført det beskrevne afregningssystem, men at de ligeledes havde lagt pres på de nederlandske forhandlere for at begrænse eksportsalget (betragtning 73 til den anfægtede beslutning).
Som pres identificerede Kommissionen for det første de initiativer, der tog sigte på at gøre forhandlerne bevidste om nødvendigheden af at begrænse eksporten (betragtning 74-76 og 125 til den anfægtede beslutning), for det andet det direkte pres på bestemte forhandlere (betragtning 77, 78, 126 og 127 til den anfægtede beslutning), for det tredje trusler om at begrænse leverancerne af de mest solgte modeller (betragtning 79-81 og 128 til den anfægtede beslutning) og for det fjerde leverancebegrænsninger (betragtning 82-85 og 128 til den anfægtede beslutning).
Kommissionen fastslog på grundlag af Domstolens og Rettens praksis vedrørende begrænsninger af paralleleksport i sektoren for motorkøretøjsforhandling (betragtning 102-104 til den anfægtede beslutning), at de af sagsøgerne vedtagne foranstaltninger — afregningssystemet og presset — var foranstaltninger med konkurrencebegrænsende formål (jf. henholdsvis betragtning 105-123 og 124-129 til den anfægtede beslutning).
Med hensyn til, om der forelå en samstemmende vilje, hvilket er nødvendigt for at fastslå en aftale i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, fandt Kommissionen ikke, at disse foranstaltninger havde udgjort en ensidig adfærd fra sagsøgernes side, men at de var indgået i kontraktforholdet med forhandlerne (betragtning 89 til den anfægtede beslutning).
Vedrørende afregningssystemet anførte Kommissionen for det første, at beviset på forhandlernes samtykke fulgte af, at de fortsatte med at købe køretøjer hos PNE inden for rammerne af dette system (betragtning 95 til den anfægtede beslutning). Endvidere anførte Kommissionen som indicier, at der forelå en ordning med efterfølgende kontrol og sanktion (betragtning 96 til den anfægtede beslutning), og den omstændighed, at afregningssystemet var et resultat af lange drøftelser med VPDN med sigte på at opnå tilslutning fra medlemmerne af det nederlandske net til sagsøgernes handelsvilkår og i det mindste gøre PNE’s holdning gennemsigtig for disse (betragtning 97 og 98 til den anfægtede beslutning). Ifølge Kommissionen er den omstændighed, at sagsøgerne fra 2000 anmodede forhandlerne om udtrykkeligt at give udtryk for enhver eventuel indsigelse mod afregningssystemet, blot et direkte udtryk for et tilbud om en aftale, som allerede havde givet anledning til et reelt samtykke fra og med 1997 (betragtning 99 til den anfægtede beslutning).
Hvad dernæst angår presset på forhandlerne vurderede Kommissionen, at sagsøgernes opfordring til forhandlerne om at sikre, at sidstnævntes eksportaktiviteter blev begrænset til rene undtagelsestilfælde, i princippet blev accepteret af alle deltagerne i netværket, idet producenten blot lejlighedsvis havde grebet ind for at opretholde den disciplin, man således havde indført (betragtning 100 in fine til den anfægtede beslutning). Kommissionen fandt, at presset på forhandlerne for at forhindre paralleleksport således havde været en integrerende del af de distributionsaftaler, der var indgået mellem sagsøgerne og medlemmerne af netværket i Nederlandene (betragtning 101 til den anfægtede beslutning).
Efter at Kommissionen havde anført, at hensyntagen til de konkrete virkninger af en aftale er overflødig, når den, som i det foreliggende tilfælde, har til formål at begrænse konkurrencen (betragtning 130 til den anfægtede beslutning), undersøgte den alligevel disse virkninger og sondrede også på dette område mellem afregningssystemet (betragtning 131-134 til den anfægtede beslutning) og presset (betragtning 135 til den anfægtede beslutning). Kommissionen konkluderede, at den strategi, der var vedtaget af sagsøgerne og gennemført med forhandlernes accept, samt hver af de foranstaltninger, som den består af, ikke kun havde til formål, men også til følge at begrænse konkurrencen i henhold til artikel 81, stk. 1, EF (betragtning 136 til den anfægtede beslutning).
Kommissionen vurderede endvidere påvirkningen af samhandelen inden for Fællesskabet (betragtning 137 og 138 til den anfægtede beslutning) og fastslog, at undtagelsen i artikel 81, stk. 3, EF til forbuddet i denne bestemmelses stk. 1 ikke fandt anvendelse i den foreliggende sag, navnlig på grund af at afregningssystemet var i strid med artikel 6, stk. 1, punkt 8, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1475/95 af 28. juni 1995 om anvendelse af artikel [81, stk. 3, EF] på kategorier af salgs- og serviceaftaler vedrørende motorkøretøjer (
EFT L 145, s. 25
) (betragtning 139-148 til den anfægtede beslutning), som bestemmer, at »[d]er indrømmes ikke fritagelse, når […] leverandøren uden objektive grunde betaler forhandlerne i forhold til de solgte motorkøretøjers destination eller køberens bopæl«. Kommissionen undersøgte desuden spørgsmålene om overtrædelsens varighed (betragtning 149-153 til den anfægtede beslutning), adressaterne for den anfægtede beslutning (betragtning 155 og 156 til den anfægtede beslutning) og pålæggelsen af en bøde (betragtning 157-181 til den anfægtede beslutning).
I denne sammenhæng konkluderede Kommissionen, at der forelå en meget alvorlig overtrædelse, som begrundede, at der fastsattes et udgangsbeløb for bøden på 30 mio. EUR (betragtning 163-173 til den anfægtede beslutning), og at en varighed på seks år og ni måneder begrundede, at der fastsattes et tillæg på 10% for hvert års overtrædelse og 5% for hvert halvår (betragtning 174-178 til den anfægtede beslutning).
Den anfægtede beslutning indeholder følgende bestemmelser:
»Artikel 1
[AP] og virksomhedens datterselskab [PNE] overtrådte artikel 81, stk. l, [EF] ved at indgå aftaler med forhandlerne i Peugeots distributionsnet i Nederlandene, der havde til formål og følge at begrænse salg til endelige forbrugere i andre medlemsstater, enten direkte eller repræsenteret af mellemmænd, der handlede på deres vegne. Overtrædelsen begyndte primo januar 1997 og fortsatte til udgangen af september 2003.
Artikel 2
Hvis det ikke allerede er sket, bringer de virksomheder, der er nævnt i artikel 1, den overtrædelse, der konstateres i denne artikel, til ophør. De undlader fremover at iværksætte eller fortsætte gennemførelsen af enhver foranstaltning, der indgår i den nævnte overtrædelse, og at træffe foranstaltninger med tilsvarende formål eller følge.
Artikel 3
For den overtrædelse, der er nævnt i artikel 1, pålægges [AP] og virksomhedens datterselskab [PNE], der hæfter solidarisk, en bøde på 49,5 mio. EUR.
[…]«
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. december 2005 anlagde sagsøgerne denne sag.
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
—
Den anfægtede beslutning annulleres.
—
Subsidiært ændres artikel 3 i den anfægtede beslutning, idet bødebeløbet nedsættes.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Frifindelse.
—
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
Sagsøgerne har til støtte for det foreliggende søgsmål gjort fem anbringender gældende. Det første anbringende vedrører manglende aftale i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 81, stk. 1, EF. Det andet anbringende vedrører manglende konkurrencebegrænsende formål med afregningssystemet for forhandlerne og presset. Det tredje anbringende vedrører urigtig vurdering af overtrædelsens varighed og en selvmodsigelse i beslutningens begrundelse. Det fjerde anbringende vedrører urigtig vurdering af virkningerne af den påståede konkurrencebegrænsende aftale. Det femte anbringende, der vedrører tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«), har en nedsættelse af bøden til formål.
Retten finder, at det andet annullationsanbringende om manglende konkurrencebegrænsende formål med afregningssystemet og presset bør undersøges først.
1.
Om det andet anbringende vedrørende afregningssystemets og pressets manglende konkurrencebegrænsende formål
Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at med forbehold for deres bemærkninger vedrørende 1997 har afregningssystemet for forhandlerne ikke haft konkurrencebegrænsende formål, men har kun haft til formål at udvikle PNE’s markedsandele i Nederlandene.
De rundskrivelser, som forhandlerne fik tilsendt vedrørende systemet, gjorde det på ingen måde muligt at antage, at det havde til formål, heller ikke som sekundært formål, at begrænse eksporten, men afspejlede kun viljen til udvikling af mærket Peugeot i Nederlandene. Rundskrivelserne indeholdt ikke nogen bemærkning, der kunne begrænse eksporten. Selv om rundskrivelserne vedrørende 1997 indeholdt en bemærkning om indregistreringer af nye køretøjer på det nederlandske marked, var denne bemærkning udgået i de efterfølgende rundskrivelser, som havde været neutrale med hensyn til eksport. Der er ingen grund til at begrænse henvisningen i rundskrivelserne til »indregistreringer« eller »gule plader« og »grå plader« til salg på Nederlandenes område.
PNE havde i øvrigt betalt bonus for eksporterede køretøjer, når forhandleren havde anmodet herom, og flere forhandlere havde bekræftet, at de havde kendskab til muligheden for betaling af bonus for eksport, forudsat at de fremlagde dokumentation for indregistrering i en endelig forbrugers navn. Andre forhandlere havde udtrykt manglende interesse for betaling af bonus for eksport, og atter andre havde handlet i ond tro i deres svar til Kommissionen. Under alle omstændigheder var forhandlernes mange forskellige svar på Kommissionens spørgsmål tilstrækkeligt til at anfægte dennes forhastede konklusioner i forhold til en mere kompleks virkelighed.
It-systemet DIALOG, der anvendes af forhandlerne og sagsøgerne til afgivelse og forvaltning af bestillinger på køretøjer, og it-systemet RDC, der leverer detaljerede oplysninger til sagsøgerne om alle de Peugeot-køretøjer, der sælges i Nederlandene (jf. betragtning 60-72 til den anfægtede beslutning), er neutrale redskaber, der har forvaltningsmæssige og fiskale formål, og ikke redskaber til at kontrollere og begrænse eksportstrømmene.
Den knappe forsyning af de nederlandske forhandlere med køretøjer skyldtes ikke PNE’s vilje til at begrænse eksporten, men udgjorde et fænomen, der berørte hele Europa, og forsyningen af køretøjer til Nederlandene havde — med én undtagelse — altid været væsentlig højere end det fastsatte budget. Fænomenet knaphed er i sagens natur noget udenforstående i forhold til afregningssystemet og berettiger ikke Kommissionen til at fastslå, at et sådant system havde til formål at begrænse eksporten.
Kommissionen anså med urette for pres, hvad der var rene overvejelser og erklæringer, som i øvrigt ofte ikke udgik fra PNE selv. PNE havde ikke forsøgt at afskrække fra eksport, men havde blot over for forhandlerne fastslået reglerne for salg til mellemmænd.
Kommissionen har gjort gældende, at det i den foreliggende sag ikke drejer sig om fastsættelse af salgsformål på det tildelte område, men derimod om udelukkelse af eksportsalg fra indrømmelse af bonus. Det, der kan godkendes efter konkurrenceretten, er incitamentet til forhandlerne til at maksimere dækningsgraden på deres respektive aftaleområder, men ikke dækningsgraden på det indenlandske område.
Sagsøgerne syntes at medgive, at rundskrivelsen for 1997 kun fastsatte anvendelsen af bonussen for indregistreringer i Nederlandene. Påstanden om, at det eneste formål med bonussen var at udvikle markedsandelene, er ikke underbygget. Det konkurrencebegrænsende formål som følge af udelukkelsen af eksport fra bonus fratog i øvrigt eventuelle andre legitime formål med dette system enhver relevans.
Med hensyn til rundskrivelserne vedrørende 1998-2003 kan Kommissionen ikke se, hvordan udtrykkene »gule plader« og »grå plader«, som de indeholdt, kan forstås på anden måde, end at de betegnede indregistreringer i Nederlandene. Disse rundskrivelser kan ikke forstås som værende neutralt affattet. Den anfægtede beslutning lægger ikke skjul på, at bonus kan være blevet udbetalt til eksporterende forhandlere, som indgav en særlig anmodning, men dette fratager ikke disse rundskrivelser deres konkurrencebegrænsende formål, da det store flertal af forhandlerne aldrig indgav sådanne anmodninger. Ifølge Kommissionen har PNE, som burde være klar over, at udelukkelsen af bonus for eksport er ulovligt, kunnet finde det klogt at efterkomme de få anmodninger om bonus for eksport. Kommissionens opfattelse blev bekræftet af svarene fra de forhandlere, der var kendt for at have udviklet eksportforretninger i løbet af den pågældende periode, og sagsøgerne har ikke kunnet tilbagevise den.
For så vidt angår it-redskaberne DIALOG og RDC udelukker påstanden om, at de tjente et fiskalt formål, ifølge Kommissionen ikke, at de i dette tilfælde blev anvendt i den retning, som Kommissionen har angivet, nemlig til identifikation og kontrol af eksporten (betragtning 122 til den anfægtede beslutning).
Hvad angår forsyningsknapheden har sagsøgerne misforstået den anfægtede beslutning. I denne kritiserede Kommissionen dem ikke for at have skabt forsyningsknaphed for at begrænse eksporten, men begrænsede sig til at fastslå, at knapheden forstærkede afregningssystemets indvirkning. Foruden forsyningsknapheden skal det understreges, at der var udtrykt visse trusler om kontingenter over for eksportsalg.
Med hensyn til presset er det klart, at dets formål var at afskrække fra eksport.
Rettens bemærkninger
Afregningssystemets konkurrencebegrænsende formål
Det bemærkes, at for at falde ind under forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, skal en aftale have »til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet«. Ifølge fast retspraksis medfører det alternative forhold i denne betingelse — hvilket ses af bindeordet »eller« — at det er nødvendigt først og fremmest at tage aftalens egentlige formål i betragtning, hvorved der må tages hensyn til den økonomiske sammenhæng, hvori den skal gælde. Hvis en analyse af bestemmelserne i den pågældende aftale imidlertid ikke med tilstrækkelig klarhed viser, at konkurrencen vil lide skade, må der foretages en undersøgelse af dens virkninger, og for at den kan anses for forbudt, må der foreligge omstændigheder, der tilsammen viser, at konkurrencen faktisk er blevet hindret eller mærkbart indskrænket eller fordrejet (Domstolens dom af 30.6.1966, sag
56/65, LTM, Sml. 1965-1968, s. 211, på s. 216, org.ref.: Rec. s. 337
, på s. 359, og af , sag
C-209/07, Beef Industry Development Society og Barry Brothers, Sml. I, s. 8637
, præmis 15).
Ved vurderingen af, om en aftale er forbudt i medfør af artikel 81, stk.1, EF, er det således ikke nødvendigt at tage hensyn til dens konkrete virkninger, når det fremgår, at aftalen har til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det fælles marked (Domstolens dom af 13.7.1966, forenede sager 56/64 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 245, på s. 255, org.ref.: Rec. s. 429, på s. 496, og af , sag
C-105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mod Kommissionen, Sml. I, s. 8725
, præmis 125). Denne undersøgelse skal foretages i lyset af aftalens indhold og den økonomiske sammenhæng, hvori den indgår (Domstolens dom af , forenede sager 29/83 og 30/83, CRAM og Rheinzink mod Kommissionen, Sml. s. 1679, præmis 26, og af , sag
C-551/03 P, General Motors mod Kommissionen, Sml. I, s. 3173
, præmis 66, samt dommen i sagen Beef Industry Development Society og Barry Brothers, præmis 43 ovenfor, præmis 16).
Sondringen mellem »overtrædelser med konkurrencebegrænsende formål« og »overtrædelser med konkurrencebegrænsende virkning« skyldes den omstændighed, at visse former for hemmelige aftaler mellem virksomheder i sagens natur kan betragtes som skadelige for de normale konkurrencevilkår (dommen i sagen Beef Industry Development Society og Barry Brothers, nævnt i præmis 43 ovenfor, præmis 17).
Det fremgår af retspraksis, at en aftale vedrørende distribution har et restriktivt formål i artikel 81 EF’s forstand, hvis den klart udtrykker, at der har foreligget en vilje til at behandle eksportsalg på en mindre gunstig måde end indenlandske salg, og således fører til en opdeling af det relevante marked (jf. dommen i sagen General Motors mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis, og jf. i denne retning Domstolens dom af 18.9.2003, sag
C-338/00 P, Volkswagen mod Kommissionen, Sml. I, s. 9189
, præmis 44 og 49).
Et sådant formål kan ikke kun nås gennem direkte eksportrestriktioner, men ligeledes gennem indirekte foranstaltninger, såsom udelukkelsen af eksportsalg fra et bonussystem, idet de påvirker de økonomiske vilkår for disse transaktioner (dommen i sagen General Motors mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 68).
I den anfægtede beslutning fandt Kommissionen — som udtrykkeligt henviste til ovennævnte retspraksis (betragtning 102-104 til den anfægtede beslutning) og bemærkede, at »[denne] retspraksis […] samt [Kommissionens] praksis […] kvalificerer tydeligt foranstaltninger med sigte på at begrænse parallelimport af køretøjer som foranstaltninger med konkurrencebegrænsende formål« (betragtning 102 til den anfægtede beslutning) — at det bonussystem, der var indført mellem 1997 og 2003, havde haft til formål at tilskynde forhandlerne til at give afkald på det salg, som havde været muligt, hvis de havde nydt godt af den ekstra margen, som bonussystemet indebærer (betragtning 110 til den anfægtede beslutning), og at dette system i sig selv havde til formål at begrænse konkurrencen som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF (betragtning 123 til den anfægtede beslutning).
Retten finder, at på trods af sagsøgernes indsigelser er Kommissionens konklusion korrekt.
Der skal inden for perioden fra 1997 til 2003, som er genstand for den anfægtede beslutning, sondres mellem dels 1997, og dels årene 1998-2003.
For så vidt angår året 1997, for hvilket sagsøgernes rundskrivelser vedrørende afregningssystemet udtrykkeligt henviste til indregistreringer på Nederlandenes område, har sagsøgerne, selv om de har nedlagt påstand om annullation af den anfægtede beslutning i sin helhed, dog ikke alvorligt anfægtet, at det for dette år gældende bonussystem havde til formål at belønne forhandlerne på grundlag af indregistreringer i Nederlandene, at det således udelukkede eksportsalg fra bonussystemet, og at det dermed af den grund kunne være i strid med konkurrencereglerne.
Denne mangel på alvorlig anfægtelse af både de konkrete regler for afregningssystemet i 1997 og dets objektivt set konkurrencebegrænsende karakter viser sig flere gange i sagsøgernes skriftlige indlæg for Retten, hvori de i realiteten relaterer deres argumenter til perioden 1998-2003.
Sagsøgerne har således anført, at »rundskrivelserne ikke længere indeholdt en anfægtelig bemærkning fra og med 1998«, at »[h]vis rundskrivelserne vedrørende 1997 faktisk kunne se ud til at indeholde en anfægtelig bemærkning, var denne udgået fra og med 1998«, og at »[r]undskrivelserne, der fastsætter bonussen, ikke indeholder nogen bemærkning, der udelukker betaling af bonus for eksport, med undtagelse af den anfægtelige bemærkning i rundskrivelsen fra 1997, som blev korrigeret fra og med 1998«. Sagsøgerne »påpeger afregningssystemets manglende konkurrencebegrænsende formål (med forbehold af bemærkningerne vedrørende 1997)«. De har anerkendt, at »[d]et er korrekt, at rundskrivelserne vedrørende afregningssystemet for 1997 indeholdt en bemærkning om [indregistrering] af nye køretøjer på det nederlandske marked«. De »anfægter enhver konkurrencebegrænsende karakter af PNE’s afregningssystem i Nederlandene i perioden 1998-2003«. Vedrørende anfægtelsen af overtrædelsens varighed har sagsøgerne med hensyn til afregningssystemet gjort gældende, at »de af Kommissionen påberåbte beviser […] ikke godtgør [deres] deltagelse […] i en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF i perioden fra 1998 til september 2003«. Sagsøgerne, der mener at have »påvist […], at henvisningen til Nederlandene i afregningssystemet for 1997 var udgået fra og med 1998«, har anført, at »[s]om følge heraf har Kommissionen begået en fejl […] vedrørende overtrædelsens varighed, som bør begrænses til året 1997 alene, i det omfang der måtte være en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF«.
Sagsøgerne gør højst gældende til deres forsvar, at afregningssystemet ikke skyldtes en konkurrencebegrænsende hensigt fra deres side, men kun en vilje til at tilskynde de nederlandske forhandlere til bedst muligt at udnytte deres respektive kontraktområder med henblik på at øge Peugeots markedsandel i Nederlandene.
Det bemærkes imidlertid, at foruden det forhold — som Kommissionen i det væsentlige påpeger i betragtning 142 til den anfægtede beslutning — at dette argument ikke harmonerer med fastlæggelsen af, at retten til bonus ikke kun blev erhvervet på grundlag af salg på forhandlerens kontraktområde, men mere omfattende på grundlag af den pågældende forhandlers salg på indenlandsk plan, hviler dette argument på en fejlagtig forståelse af begrebet aftale med konkurrencebegrænsende formål, som finder anvendelse uafhængigt af, at det eventuelt forholder sig således, at aftaleparterne ikke har haft til hensigt at begrænse konkurrencen, og end ikke var bevidst om en sådan begrænsning. Beviset for hensigten om at begrænse konkurrencen er ikke et forhold, der er nødvendigt ved fastlæggelsen af, hvorvidt en aftale har en sådan begrænsning til formål (Domstolens dom af 1.2.1978, sag
19/77, Miller International Schallplatten mod Kommissionen, Sml. s. 131
, præmis 18, dommen i sagen CRAM og Rheinzink mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 26, samt dommen i sagen General Motors mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 77; jf. ligeledes generaladvokat Tizzanos forslag til afgørelse i forbindelse med dommen i sagen General Motors mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, Sml. 2006 I, s. 3177, punkt 77).
Det bemærkes endvidere, at i henhold til retspraksis kan en aftale antages at have et restriktivt formål, selv om den ikke udelukkende har til formål at begrænse konkurrencen, men ligeledes forfølger andre, lovlige mål (jf. dommen i sagen General Motors mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at sagsøgernes argument om, at de angiveligt kun havde forfulgt det mål at fremme salget i Nederlandene, ikke kan modsige det forhold, som i øvrigt ikke for alvor er bestridt af sagsøgerne, at det i 1997 gældende afregningssystem ved selve sin ordlyd viste vilje til at behandle eksportsalget af nye Peugeot-køretøjer mindre gunstigt end indenlandsk salg og således havde et konkurrencebegrænsende formål i henhold til den retspraksis, der er nævnt i præmis 46 og 47 ovenfor.
Under alle omstændigheder, og som det vil fremgå på et senere sted, har Kommissionen i den anfægtede beslutning korrekt fastslået, at sagsøgerne var helt klar over den konkurrencebegrænsende karakter af det afregningssystem, som de havde indført.
Det følger af ovenstående betragtninger, at vedrørende 1997 har sagsøgerne ikke for Retten — ud over en påstand om god tro, som i øvrigt er irrelevant — fremført nogen alvorlig anfægtelse af det forhold, at afregningssystemet for dette år udelukkede eksport fra bonussystemet og dermed indebar en konkurrencebegrænsning ved sit formål.
Vedrørende perioden 1998-2003 har sagsøgerne påstået, at afregningssystemet ikke længere kunne antages at være konkurrencebegrænsende, for så vidt som den problematiske bemærkning i rundskrivelserne, der gjaldt for 1997 og omhandlede indregistreringerne i Nederlandene, ikke længere befandt sig i de rundskrivelser, der blev tilsendt forhandlerne fra og med 1998. Disse sidstnævnte rundskrivelser havde ikke andet indhold end bemærkninger, der lige så godt kunne finde anvendelse på indregistreringer i Nederlandene som på indregistreringer i udlandet. Sådan forholdt sig med henvisningerne i disse rundskrivelser til »grå plader« og »gule plader«, henvisninger, der generelt drejede sig om henholdsvis erhvervskøretøjer og personbiler, uafhængigt af deres indregistreringssted. Sagsøgerne har endvidere gjort gældende, at visse forhandlere havde anmodet om og opnået betaling af bonus for eksportsalg.
Retten skal anføre, at det er korrekt, at bemærkningerne i rundskrivelserne vedrørende 1997, som udtrykkeligt henviser til registreringer på Nederlandenes område, ikke længere forekom i rundskrivelsen af 24. december 1997 vedrørende bonussystemet 1998 eller i rundskrivelserne vedrørende de efterfølgende år. Det herefter anvendte udtryk beskriver formålet med bonussystemet som »bedre aflønning af den Peugeot-forhandler, som sikrer gode forretninger og er aktiv inden for markedsføring«.
Sagsøgerne angiver dog intetsteds i deres rundskrivelse for 1998, eller i øvrigt i nogen af rundskrivelserne for de efterfølgende år, at bonussystemet fremover ligeledes finder anvendelse på eksportsalg, og angiver intet om eventuelle proceduremæssige regler, der skal overholdes for at opnå bonus for disse salg. I rundskrivelsen af 24. december 1997 skrev de til forhandlerne, at »i det væsentlige bliver der ikke foretaget nogen ændringer af systemet i 1998«, og de gentog bemærkninger af samme type i rundskrivelserne for hvert af de efterfølgende år.
Selv om det er rigtigt, at udtrykkene »grå plader« og »gule plader« anvendtes i rundskrivelserne vedrørende perioden 1998-2003 til dels at betegne lette erhvervskøretøjer, dels personbiler, som var omfattet af forskellige bonusser, og som der nødvendigvis skulle sondres mellem, forholder det sig ikke desto mindre således, at anvendelsen af disse udtryk på ingen måde gav forhandlerne oplysning om, at fremover var køretøjer solgt til eksport ligeledes omfattet af bonussystemet.
Sådan som Kommissionen med rette har fastslået i andet punktum i betragtning 54 til den anfægtede beslutning, finder Retten, at sagsøgernes anvendelse af terminologien »gule plader« og »grå plader«, som svarede til det nederlandske system for sondring mellem typerne af køretøjer ved deres nummerpladers udseende, et system, der ikke praktiseres i andre medlemsstater, samt til den farvekode, der var speciel for Nederlandene, henviste forhandlerne til indregistreringer foretaget på indenlandsk område.
På baggrund af det ovenstående er det med urette, at sagsøgerne har bestridt Kommissionens konklusioner ved at påstå, at rundskrivelserne for perioden efter 1997 var neutralt affattet med hensyn til eksport, hvilket var til hinder for at tillægge dem et konkurrencebegrænsende formål. Disse rundskrivelser, der var affattet således, at enhver alt for udtrykkeligt konkurrencebegrænsende formulering blev undgået, havde faktisk til formål at videreføre systemet, sådan som det var indført i 1997, i ånden hos de forhandlere, der fik dem tilsendt, hvilket begrænsede bonussen til salg på indenlandsk område.
Forhandlernes opfattelse af bonussystemet kunne kun forstærkes ved PNE’s konkrete forelæggelse af dette system, der, som Kommissionen illustrerer i betragtning 55 til den anfægtede beslutning, på ingen måde omhandlede en bogføring af eksporten med henblik på bonus.
Med hensyn til den omstændighed, at PNE lejlighedsvis efterkom anmodninger om betaling af bonus for eksport (jf. bl.a. betragtning 57, sidste led, og betragtning 109, fjerde og sjette punktum, til den anfægtede beslutning), kan den ikke i sig selv rejse tvivl om Kommissionens konklusion, hvorefter reglen var, at afregningssystemet mellem 1998 og 2003 fortsat udelukkede eksport fra bonussystemet.
Det skal dels påpeges, at eftersom sagsøgerne under ingen omstændigheder kunne overveje formelt at afslå betaling af bonus for eksportsalg, medmindre de åbent ville tilkendegive afregningssystemets konkurrencebegrænsende karakter, forekommer det forhold, at de lejlighedsvis havde godtaget anmodninger om bonus, ikke i sig selv at have beviskraft.
På den anden side — og særligt — har tilfældene med anmodninger om betaling af bonus for eksport og i givet fald PNE’s betaling af den nævnte bonus været fuldstændig isolerede, idet udgangspunktet var en forståelse, som i det store og hele deltes af forhandlerne, hvorefter bonussystemet ikke fandt anvendelse på eksport.
Det skal bemærkes, at Kommissionen tilsendte en begæring om oplysninger af 17. november 2004 til 16 forhandlere, der var identificeret som eksportører, og som ifølge Kommissionen repræsenterede ca. 40% af eksporten i undersøgelsesperioden. Kommissionen anførte i betragtning 56, fjerde punktum, til den anfægtede beslutning, at »ud af de [13] virksomheder, som har besvaret [denne] begæring om oplysninger […], har ni […] udtrykkeligt svaret, at det fremgik tilstrækkelig klart af PNE’s retningslinjer, at eksporterede køretøjer ikke var berettigede til resultatbonus, og at de derfor ikke havde anmodet om bonus for eksporterede køretøjer«. Denne gruppe på ni forhandlere består af [
fortroligt
] (
).
På grundlag af denne konstatering, som Kommissionen foretog i lyset af forhandlernes svar på begæringen om oplysninger, kunne den forsikre sig om, at dens egen forståelse af bonusmekanismen efter 1997 ikke hidrørte fra en fejlagtig og isoleret fortolkning af denne mekanisme, men deltes om ikke af alle forhandlerne, så i hvert fald det store flertal af dem.
Sagsøgerne har forsøgt at rejse tvivl om gyldigheden af denne konstatering med to argumenter. Dels viser de mange forskellige svar fra forhandlerne, at der ikke var en klar forståelse af PNE’s bonuspolitik. Dels bekræfter forhandlernes svar ikke Kommissionens analyse af afregningssystemet.
Hvad først angår sagsøgernes første argument om forhandlernes mange forskellige svar er det tilstrækkeligt at påpege, at det ikke bestrider konstateringen i den anfægtede beslutning, hvorefter det store flertal af forhandlerne, der havde svaret på begæringen om oplysninger, udtrykkeligt havde anført, at bonussystemet ikke fandt anvendelse på eksport.
Hvad dernæst angår det andet argument om, at forhandlernes svar ikke bekræftede Kommissionens analyse af afregningssystemet, har sagsøgerne for det første anført, at »flere forhandlere har bekræftet, at de kendte til muligheden for en betaling af bonus for eksport, for så vidt som de kunne fremlægge dokumentation for indregistrering i en endelig forbrugers navn«, for det andet, at »[a]ndre [forhandlere] klart har angivet manglende interesse for betaling af bonus for eksporterede køretøjer« og for det tredje, at »de forhandlere, der var udelukket af Peugeot-netværket« handlede i »ond tro«.
Hvad angår den første af disse påstande, baseret på henvisning til punkt 3 i AP’s skrivelse af 27. juni 2005, er de forhandlere, som denne påstand indirekte omhandlede [
fortroligt
] (punkt 3.1 i skrivelsen af ), [
fortroligt
] (punkt 3.2 i skrivelsen), [
fortroligt
] (punkt 3.3 i skrivelsen) og [
fortroligt
] (punkt 3.4 i skrivelsen).
For så vidt angår [
fortroligt
], [
fortroligt
] og [
fortroligt
] indgår disse forhandlere under alle omstændigheder ikke i gruppen på de ni forhandlere, der er nævnt i betragtning 56, fjerde punktum, til den anfægtede beslutning, og i præmis 70 ovenfor.
Dermed anfægter sagsøgernes første påstand, selv om den måtte være rigtig med hensyn til disse forhandlere, på ingen måde, hvad Kommissionen har fastslået i betragtning 56 til den anfægtede beslutning.
For fuldstændighedens skyld skal det med hensyn til [
fortroligt
] bemærkes, at AP i skrivelsen af 27. juni 2005 har fortolket denne forhandlers svar på Kommissionens spørgsmål på en tvivlsom måde, når den påstår, at de betød, at den pågældende forhandler forstod afregningssystemet således, at det gjaldt for eksport.
Den omstændighed, at denne forhandler for at opnå den kvalitative bonus i opsigelsesperioden vedrørende hans forhandleraftale, ved aftale med PNE gav afkald på den kvantitative bonus, indebærer på ingen måde, at den pågældende forhandler mente, at den nævnte kvantitative bonus medtog eksport.
Selv om det endvidere er rigtigt, at [
fortroligt
] først gennemførte eksport i 2002, og at hans svar på spørgeskemaet, hvorefter han ikke havde anmodet om bonus før 2000, »fordi han ikke havde tænkt på det«, således kan overraske, forholder det sig ikke desto mindre sådan, at dette svar snarere er udtryk for, at [
fortroligt
] mente, at bonussystemet ikke fandt anvendelse på eksport.
Det skal ligeledes påpeges, at Kommissionen har ret, når den i sit svarskrift har gjort gældende, at med hensyn til [
fortroligt
] er AP’s påstand i punkt 3.2.31 og 3.2.32 i skrivelsen af 27. juni 2005, hvorefter denne forhandler havde indgivet en anmodning om bonus uden at medsende dokumentation, ikke påvist. Punkt 3.2.31 og 3.2.32 i skrivelsen af er således ikke underbyggede.
Hvad angår [
fortroligt
] indgår denne forhandler i gruppen på ni forhandlere, som Kommissionen anser for udtrykkeligt i deres besvarelser af begæringen om oplysninger af 17. november 2004 at have svaret, at det fremgik tilstrækkelig klart af PNE’s retningslinjer, at de eksporterede køretøjer ikke kunne komme i betragtning til bonus.
Sagsøgernes anfægtelse er i det væsentlige ensbetydende med at gøre gældende, at selv om [
fortroligt
] først anmodede om bonus fra 2003, forholder det sig ikke desto mindre sådan, at det fremgår af en skrivelse fra den pågældende forhandler af 2. maj 2001, at han inden dette tidspunkt var »informeret om muligheden« for at anmode om bonus.
Det fremgår imidlertid bogstaveligt af forklaringerne fra [
fortroligt
] i hans svar på begæringen om oplysninger af 17. november 2004, at når denne forhandler først begyndte at anmode om bonus for sin eksport i 2003, var det, fordi han inden da »ikke var bekendt med muligheden for at kunne anmode herom«, og at »det først var i 2003, [at han] opdagede« denne mulighed.
Retten finder i lighed med Kommissionen, at dette svar kun kan læses således, at [
fortroligt
] inden 2003 ikke mente, at bonussystemet fandt anvendelse på eksport.
Denne læsning forstærkes, i modsætning til det af sagsøgerne hævdede, af den pågældende forhandlers skrivelse til Peugeot af 2. maj 2001, som Kommissionen har fremlagt sammen med sit svarskrift. Det fremgår nemlig af denne skrivelse, at forhandleren, langt fra angiveligt at være »informeret om muligheden« for at anmode om bonus for eksport, opfattede bonussystemet således, at det ikke fandt anvendelse på eksport, at han klagede herover til Peugeot og anmodede om, at der blev sat spørgsmålstegn ved denne udelukkelse i hans tilfælde.
Med hensyn til forekomsten af den af AP i dens svar af 30. juli 2004 på klagepunktsmeddelelsen og i dens skrivelse af nævnte håndskrevne bemærkning »in principe wel! Jc« (principielt ja! Jc) i margenen på skrivelsen af , som ifølge AP betød »principielt ja« til betaling af bonus for eksport, kan den ikke rejse tvivl om Kommissionens opfattelse.
Betydningen af denne håndskrevne bemærkning er faktisk i modsætning til det af AP hævdede ubestemt. Bemærkningen udgør under alle omstændigheder kun en intern notits skrevet af AP i margenen af en skrivelse, som sandsynligvis aldrig kom til [
fortroligt
] kendskab. Sagsøgerne har i øvrigt ikke påstået — eller bevist — at notitsen var kommet til den pågældendes kendskab, eller at den var kommet det med den betydning, som AP tillægger den. Hvis dette havde været tilfældet, ville [
fortroligt
] afgjort ikke, som i den foreliggende sag, have ventet til 2003 med at anmode om bonus for sin eksport.
AP’s bemærkninger i punkt 3.3.33 i dens skrivelse af 27. juni 2005 vedrørende det forhold, at [
fortroligt
] havde anerkendt at have formuleret sine anmodninger om bonus uhensigtsmæssigt, må antages at vedrøre 2003, i løbet af hvilket år den pågældende forhandler begyndte at anmode om bonus, og de anfægter derfor ikke Kommissionens konklusion om, at inden 2003 forstod [
fortroligt
] det sådan, at bonussystemet ikke fandt anvendelse på eksport.
Det følger således af betragtningerne i præmis 75-89, at sagsøgernes første påstand, hvorefter »flere forhandlere har bekræftet, at de havde kendskab til muligheden for betaling af bonus for eksport, for så vidt som de kunne fremlægge dokumentation for indregistrering i en endelig forbrugers navn«, og de forhold, som denne påstand henviser til, ikke anfægter Kommissionens konstatering i betragtning 56, fjerde punktum, til den anfægtede beslutning, hvorefter det store flertal af de forhandlere, der havde svaret på begæringen om oplysninger, havde angivet, at det klart fremgik af PNE’s retningslinjer, at eksporterede køretøjer ikke kunne komme i betragtning til bonus.
Sagsøgernes anden påstand, hvorefter andre forhandlere klart havde anført manglende interesse for betaling af bonus for eksporterede køretøjer, henviser til punkt 1 i skrivelsen af 27. juni 2005. De forhandlere, der indirekte er omhandlet i denne påstand, er forhandler [
fortroligt
], [
fortroligt
] og [
fortroligt
].
For så vidt angår [
fortroligt
] indgår denne forhandler under alle omstændigheder ikke i gruppen af ni forhandlere, der er nævnt i betragtning 56, fjerde punktum, til den anfægtede beslutning, og i præmis 70 ovenfor. Af de samme grunde som anført i præmis 76 og 77 ovenfor vedrørende [
fortroligt
], [
fortroligt
] og [
fortroligt
], er sagsøgernes anden påstand, anvendt på [
fortroligt
], irrelevant for at anfægte Kommissionens konstatering i betragtning 56, fjerde punktum, til den anfægtede beslutning.
For så vidt angår [
fortroligt
] indgår denne forhandler i gruppen på ni forhandlere.
I sit svar på begæringen om oplysninger af 17. november 2004 har [
fortroligt
] i det væsentlige svaret, at han forstod bonussystemet således, at det omhandlede forhandlernes opnåelse af deres mål inden for det område, der var betroet dem, og at det således ikke var logisk at anmode om bonus for eksport. Som Kommissionen med rette har påpeget, indebærer det forhold, at [
fortroligt
] har angivet, at gennemførelsen af et maksimalt salg på hans område var i overensstemmelse med hans strategi, ikke, at han ikke havde været interesseret i en bonus for eksport. Hans svar er udtryk for, at han ikke mente at have ret til bonus for eksport.
I modsætning til det af sagsøgerne hævdede har [
fortroligt
] ikke tilkendegivet manglende interesse for bonus, men oplyst, at hans forståelse af bonussystemet logisk nok ikke vedrørte eksport. [F
ortroligt
] opfattede således afregningssystemet netop sådan, som sagsøgerne ønskede, at forhandlerne skulle opfatte det.
For så vidt angår [
fortroligt
], som ligeledes indgår i ovennævnte gruppe på ni forhandlere, er han nævnt i punkt 1.13 i skrivelsen af 27. juni 2005.
I sit svar på spørgsmål 6 i Kommissionens begæring om oplysninger angav denne forhandler, at den omstændighed, at han ikke anmodede om bonus, »skyldes, at det på grund af antallet ikke kunne betale sig, og at eksport ikke er [hans] virksomheds centrale aktivitet«.
I lyset af dette svar ses det, at Kommissionen med urette har regnet denne forhandler med til dem, der efter dens mening klart havde angivet at have forstået bonussystemet således, at det ikke fandt anvendelse på eksport.
Det fremgår således af betragtningerne i præmis 91-98 ovenfor, at sagsøgernes anden påstand om, at »[a]ndre forhandlere klart havde anført deres manglende interesse for betaling af bonus for eksporterede køretøjer«, er korrekt, for så vidt angår [
fortroligt
], men for så vidt angår [
fortroligt
] og [
fortroligt
] er den irrelevant og ukorrekt med henblik på at anfægte Kommissionens påstand i betragtning 56, fjerde punktum, til den anfægtede beslutning.
I sagsøgernes tredje påstand, som henviser til punkt 4 i skrivelsen af 27. juni 2005, er nævnt, at visse forhandlere i deres svar på begæringen om oplysninger af i ond tro havde givet ukorrekte svar, der var ugunstige for Peugeot. De forhandlere, som indirekte er omhandlet i denne påstand, er forhandler [
fortroligt
] og [
fortroligt
].
Med hensyn til [
fortroligt
] har AP i punkt 4.1.38 og 4.1.39 i sin skrivelse af 27. juni 2005, anført, at denne forhandlers svar, hvorefter han ikke har anmodet om bonus (for sin eksport i 1997 og i 1998) af frygt for repressalier, der kunne antage form af forlængede leveringstider, færre bestillinger eller tab af forhandlerkontrakten, er en forsætlig skadelig og ubegrundet anklage. Som begrundelse for sin opfattelse anfører AP, at de betingelser, der mellem 2000 og 2003 ledsagede ophævelsen af forhandlerkontrakten, havde taget hensyn til [
fortroligt
] og været uden nogen form for trusler, der kunne give ham grund til at frygte repressalier i tilfælde af eksport i denne opsigelsesperiode (punkt 4.1.39 in fine og punkt 4.1.40 til 4.1.42 i skrivelsen af ).
Som Kommissionen i det væsentlige påpeger i sit svarskrift, vedrører AP’s forklaring, som henviser til betingelserne for ophævelse af [
fortroligt
] forhandlerkontrakt, perioden 2000-2003, som er forskellig fra perioden 1997-1998, som [
fortroligt
] besvarelse af Kommissionens spørgeskema nødvendigvis henviser til, eftersom det kun var i perioden 1997-1998, at [
fortroligt
] eksporterede.
AP’s forklaring om, at [
fortroligt
] umuligt — uden at handle i ond tro — kunne gøre risiko for repressalier gældende i forbindelse med hans aktiviteter i perioden 2000-2003, underbygger derfor på ingen måde sagsøgernes anbringende for Retten, hvorefter [
fortroligt
] svar på begæringen om oplysninger var givet i ond tro.
Under alle omstændigheder har sagsøgerne på ingen måde i replikken anfægtet Kommissionens bemærkninger i dens svarskrift. Under disse omstændigheder må det konkluderes, at sagsøgerne ikke på tilstrækkelig vis i deres skriftlige indlæg har underbygget deres anbringende om, at [
fortroligt
] handlede i ond tro.
Samme konklusion gælder i forbindelse med forhandler [
fortroligt
], over for hvem Kommissionen i det væsentlige i sit svarskrift har gjort de samme bemærkninger gældende som vedrørende [
fortroligt
], uden at sagsøgerne har anfægtet dem i replikken.
Det fremgår således af betragtningerne i præmis 100-105 ovenfor, at sagsøgernes tredje påstand, hvorefter visse forhandlere i ond tro i deres besvarelse af begæringen om oplysninger af 17. november 2004 havde givet ukorrekte svar, som var ugunstige for Peugeot, ikke er tilstrækkeligt godtgjort ved Retten.
Henset til fremstillingen i det hele i præmis 73-106 ovenfor, anfægter sagsøgernes anbringender, selv om de lejlighedsvis synes begrundede, som i forbindelse med forhandler [
fortroligt
] omtalt i præmis 96, 97 og 98 ovenfor, ikke Kommissionens konstatering i betragtning 56, fjerde punktum, til den anfægtede beslutning.
Hvad angår sagsøgernes argument om, at it-systemerne DIALOG og RDC var neutrale redskaber, der forfulgte forvaltningsmæssige og fiskale mål, skal det bemærkes, at den omstændighed, at disse systemer faktisk forfulgte sådanne mål, ikke udelukker, at sagsøgerne ligeledes udnyttede de oplysninger, de indeholdt, til at føre tilsyn med og kontrollere eksportforhandlernes aktivitet. Det er ikke alvorligt bestridt, at disse redskaber gav sagsøgerne mulighed for at identificere forhandlernes eksport, og at de blev anvendt med henblik på gennemførelse af afregningssystemet og bl.a., som Kommissionen har påpeget (betragtning 37, fjerde led, betragtning 57, første led, og betragtning 60-72 og 122 til den anfægtede beslutning), til at identificere eksporterede køretøjer og udelukke dem fra bonussystemet.
Til sagsøgernes argument om, at knapheden i forsyningen af de nederlandske forhandlere ikke skyldtes en vilje til at begrænse eksporten, er det tilstrækkeligt at svare, at Kommissionen, i betragtning 117-120 til den anfægtede beslutning, ikke har vurderet knapheden som en konkurrencebegrænsning, men kun som et fænomen, som de facto forstærkede indvirkningen af det af sagsøgerne indførte afregningssystem.
Endelig skal det påpeges, at sagsøgerne i stævningens punkt 115 har fremført en argumentation, som styrker konklusionen om, at dette system havde til formål at begrænse paralleleksport.
Sagsøgerne har således gjort gældende, at det europæiske bilmarked er grundlæggende fordrejet på grund af nationale forskelle i beskatningen ved køb af nye køretøjer, og at disse forskelle får producenterne til at forhøje prisen i lande med lav beskatning og sænke dem i lande med høj beskatning, hvilket igen medfører parallelimportstrømme. Sagsøgerne har tilføjet, at Kommissionen ved at gribe ind over for bilproducenterne i stedet for de nationale skattesystemer, løber en risiko for at tilskynde producenterne til at forhøje deres priser i lande med højt skattetryk, til ulempe for lokale forbrugere.
Hvis det var rigtigt, sådan som sagsøgerne også påstår (jf. præmis 54 ovenfor), at bonusmekanismen udelukkende havde til formål at fremme forhandlernes salg på deres aftaleområder, ville der i så fald ikke være nogen grund for sagsøgerne til at opfatte Kommissionens kritik af denne mekanisme som en omstændighed, der kunne tilskynde dem til, netop med henblik på at bekæmpe paralleleksport, at forhøje priserne i lande med højt skattetryk. Med andre ord understøtter sagsøgernes opfattelse af kritikken af bonussystemet som en omstændighed, der kunne tilskynde til at forhøje deres priser i lande, der hidtil havde haft lave priser, den konklusion, at dette system havde til formål at begrænse paralleleksporten.
Det følger af det ovenstående, at i modsætning til det af sagsøgerne hævdede har Kommissionen i den anfægtede beslutning korrekt konkluderet, at der forelå et afregningssystem, hvis konkurrencebegrænsende formål, som er åbenbart og i øvrigt ikke alvorligt bestridt for 1997’s vedkommende, ikke blev ophævet efter dette år, men derimod blev videreført af sagsøgerne. Dette anbringende må på denne baggrund forkastes, i det omfang det vedrører afregningssystemet.
Pressets konkurrencebegrænsende formål
Udtrykket »pres«, som Kommissionen har anvendt i den anfægtede beslutning, betegner for det første de initiativer, som har til formål at gøre forhandlerne opmærksomme på nødvendigheden af at begrænse eksporten, for det andet direkte pres på bestemte forhandlere, for det tredje trusler om begrænsning af leverancerne af bl.a. de mest solgte modeller og for det fjerde leverancebegrænsninger.
Sagsøgerne har bestridt, at det pres, Kommissionen har identificeret i den anfægtede beslutning, havde et konkurrencebegrænsende formål.
Hvad for det første angår de initiativer, der havde til formål at gøre forhandlerne opmærksomme på nødvendigheden af at begrænse eksporten (betragtning 74-76 til den anfægtede beslutning og fodnote 127-130 til disse betragtninger), har sagsøgerne gjort gældende, at rene overvejelser og erklæringer ikke kan betragtes som pres, og at visse af de erklæringer, Kommissionen har taget i betragtning, var formuleret i forhandlernes fravær eller ikke kunne tilskrives PNE. Den rundskrivelse, der nævnes i slutningen af betragtning 75 til den anfægtede beslutning, havde udelukkende til formål at erindre om de strenge regler, der gjaldt for mellemmænds salg.
Denne argumentation kan ikke tiltrædes.
Som Kommissionen nærmere bestemt har påpeget, har sagsøgerne således, når de påstår, at rene overvejelser og erklæringer ikke kan betragtes som pres, og at visse af de omtvistede erklæringer var formuleret uden forhandlernes tilstedeværelse, på ingen måde bestridt disse initiativers konkurrencebegrænsende formål, men har højst begrænset sig til at bestride, at disse initiativer var fastlagt i en aftale.
Det kan i øvrigt vanskeligt bestrides, at de konkrete eksempler, Kommissionen har anført i fodnote 127-130 til betragtning 75 og 76 til den anfægtede beslutning, svarer til eller i hvert fald afspejler sagsøgernes initiativer, der havde til formål at begrænse eksporten fra Nederlandene.
For det første bemærkes vedrørende dokumentet med titlen »Rapport express de mission aux Pays-Bas les 4 et 5 septembre 1996« (ekspresundersøgelsesrapport i Nederlandene den 4. og ), der er nævnt i fodnote 127 til betragtning 75, første punktum, til den anfægtede beslutning, at selv om det ganske vist er AP’s interne rapport, som givetvis ikke var rettet til forhandlerne, forholder det sig ikke desto mindre sådan, at det uddrag fra dette dokument, der citeres i den nævnte fodnote, hvorefter »det stigende antal genudførsler får [PNE] til at minimere denne mængde pr. [forhandler] under streng overholdelse af loven«, afspejler PNE-initiativer, der har til formål at modvirke de nederlandske forhandleres stigende antal genudførsler.
For det andet bemærkes vedrørende betragtning 75, næstsidste og sidste punktum, til den anfægtede beslutning, og fodnote 128 til denne betragtning, at uddraget af referatet fra mødet den 24. september 1996 mellem PNE og VPDN’s rådgivende udvalg, som er gengivet i fodnote 128, ligeledes klart er udtryk for et initiativ fra PNE’s side med sigte på at begrænse eksporten. Det fremgår nemlig af dette uddrag, at »[PNE’s] ledelse erklærer at være ærgerlig over konstateringen af, at […] der er leveringsproblemer på det nederlandske marked som følge af forhandlernes (re)eksportvirksomhed«, at »[PNE] er enig [i, at ordrer på leveringer på det nederlandske marked altid bør prioriteres], og [at] den vil udarbejde en opgørelse over afgivne bestillinger med henblik herpå«.
Stadig ifølge ovennævnte uddrag »vil [PNE] ved en rundskrivelse på ny minde forhandlerne om de strenge regler for levering uden for Nederlandene […] og har til hensigt at anvende strenge sanktioner på dette område, hvis det konstateres, at en forhandler ikke nøje har efterkommet disse regler«.
Sagsøgernes påstand om, at den af PNE bebudede sidstnævnte rundskrivelse kun havde haft til formål at sikre mellemmændenes overholdelse af salgsprocedurerne og ikke at begrænse eksporten, anfægter ikke konklusionen i præmis 121 ovenfor, som er tilstrækkelig begrundet, henset til ordlyden, jf. samme præmis, af de første punktummer i uddraget fra referatet af 24. september 1996.
Selv om genstanden for denne rundskrivelse havde været den af sagsøgerne beskrevne, er det forhold, at PNE besluttede at minde forhandlerne om de regler, der skulle overholdes i forbindelse med mellemmændenes salg, heller ikke på nogen måde uforeneligt med en vilje til at begrænse eksporten. Endvidere kunne PNE’s hensigt, formuleret i referatet fra mødet den 24. september 1996 med det åbenbart truende udtryk »anvende strenge sanktioner på dette område, hvis det konstateres, at en forhandler ikke nøje har efterkommet disse regler«, udgøre et element i en mere global strategi, som i sidste instans tog sigte på at afskrække forhandlerne fra at beskæftige sig med eksportvirksomhed.
For det tredje bemærkes vedrørende betragtning 76 til den anfægtede beslutning, at det er korrekt, og Kommissionen benægter det i øvrigt heller ikke, at de i denne betragtning omhandlede eksempler og fodnote 129 til den nævnte betragtning henviser til de meningstilkendegivelser og initiativer, der er kommet til udtryk inden for VPDN. Selv om disse konkrete eksempler faktisk ikke hidrører fra sagsøgerne selv, men fra medlemmer af VPDN, fremgår det ikke desto mindre, at, som Kommissionen med rette har påpeget (betragtning 100, andet punktum, til den anfægtede beslutning), har sagsøgerne i praksis anvendt VPDN til at lade budskabet om, at forhandlerne skulle begrænse eksporten, gå videre.
For det fjerde bemærkes vedrørende det konkrete eksempel, Kommissionen har anført i betragtning 76 in fine til den anfægtede beslutning og i fodnote 130 til denne betragtning, vedrørende producentens ønske, udtrykt af [
fortroligt
], PNE’s generaldirektør, om at der ikke skulle finde eksport sted, at dette også er et klart udtryk for sagsøgernes restriktive vilje.
For så vidt angår direkte pres på bestemte forhandlere (betragtning 77 og 78 til den anfægtede beslutning) har sagsøgerne for det andet gjort gældende, at det forhold, at en forhandler udtrykker sig om eksport over for sine Account Managers Dealernet (de ansvarlige for forhandlerkonti, herefter »AMD«), ikke nødvendigvis er ensbetydende med pres. Eksporten var en del af forhandlernes normale virksomhed, og det er følgelig logisk, at dette spørgsmål kan behandles af AMD, hvilket i øvrigt foregik i neutrale vendinger.
Dette argument er ikke overbevisende og må forkastes. Det skal understreges, at det fremgår af betragtning 77 til den anfægtede beslutning samt af undersøgelsen af fodnoterne til denne betragtning, navnlig fodnote 132-134, som henviser til AMD’s besøgsrapporter hos forhandlerne samt til et internt Peugeot-notat, at AMD ved deres besøg hos forhandlerne lagde pres på dem for at afholde dem fra at eksportere. Som Kommissionen har anført i betragtning 77 til den anfægtede beslutning, får AMD’ernes bemærkninger, som er sammenfattet i deres besøgsrapporter, kun betydning i en sammenhæng, hvor eksporten set fra sagsøgernes synspunkt fortsat skulle være en ren undtagelse.
Med hensyn til betragtning 78 til den anfægtede beslutning vedrørende det pres, der ikke blev udøvet ved hjælp af AMD’erne, er den eneste anfægtelse, der kan påvises i sagsøgernes argumentation om Kommissionens angiveligt urigtige vurdering af presset, at eksemplerne i betragtning 78 og fodnote 136-140 til denne betragtning ikke hidrører fra PNE. Det er ganske vist korrekt, at disse eksempler er fra skrivelser fra forhandlere, i dette tilfælde [
fortroligt
] (fodnote 136-138, nævnt ovenfor), [
fortroligt
] (fodnote 139, nævnt ovenfor) og [
fortroligt
] (fodnote 140, nævnt ovenfor). Det forholder sig imidlertid sådan, at disse skrivelser, hvori er nævnt frygten for »problemer med Peugeot Nederlandene« og »frygten for repressalier« i tilfælde af fortsat eksport, og det »store pres« udøvet af Peugeot og udsigten til »meget strenge sanktioner«, bl.a. »ophævelse af forhandlerkontrakten«, er et tydeligt udtryk for pres fra PNE’s side.
Med hensyn til trusler om begrænsning af leverancerne af bl.a. de mest solgte modeller (betragtning 79-81 til den anfægtede beslutning) har sagsøgerne ikke alvorligt anfægtet konstateringerne herom, som Kommissionen har foretaget på grundlag af referater fra møder mellem VPDN’s udvalg for handelsspørgsmål og PNE’s repræsentanter (jf. fodnote 141 og 142 til betragtning 79 til den anfægtede beslutning, fodnote 143 til betragtning 80 til den anfægtede beslutning, og fodnote 144 til betragtning 81 til den anfægtede beslutning).
De eneste anfægtelser fra sagsøgerne, der kan påvises i denne forbindelse, begrænser sig for det første til en påstand om, at citaterne i fodnote 142 og 144 til betragtning 79 og 81 til den anfægtede beslutning ikke kan tillægges PNE, men derimod VPDN og forhandlerne, og for det andet til en påstand om, at citatet i fodnote 143 til betragtning 80 til den anfægtede beslutning gengiver en erklæring, som PNE har fremsat i forhandlernes fravær.
Med hensyn til den første påstand fremgår det imidlertid tydeligt af referatet fra mødet i VPDN’s udvalg for handelsspørgsmål af 16. juni 1997, at det uddrag heraf, der er gengivet i fodnote 142, refererer de udtalelser, som PNE havde fremført gennem sine repræsentanter og ikke gennem forhandlerne. Med hensyn til citatet i fodnote 144, nemlig: »Man anmodes om ikke at eksportere 206-modeller, men holde dem for det nederlandske marked!«, fremgår det af referatet fra VPDN’s møde af , at dette citat er taget fra de svar, som [
fortroligt
], salgsdirektør og repræsentant for PNE, der var til stede under den anden del af dette møde, gav på de spørgsmål, der var forberedt til ham af forhandlerne og gengivet i kursiv i referatet.
Den anden påstand om, at citatet i fodnote 143 til betragtning 80 til den anfægtede beslutning, som er taget fra et »memo for netværket Nederlandene af 30. maj 1997«, og i henhold til hvilket »[PNE] overvejer at nedbringe udbuddet af 806 og skære ned på de mest eksporterede modeller«, gengiver en erklæring, fremsat af PNE i forhandlernes fravær, er dette udsagn korrekt med hensyn til de faktiske omstændigheder, men det forholder sig alligevel således, at det pågældende citat faktisk afspejler PNE’s vilje til at nedbringe sit udbud til forhandlerne for de mest eksporterede modellers vedkommende.
Det fremgår af det ovenstående, at sagsøgernes indsigelser ikke er tilstrækkelige til at rejse tvivl om Kommissionens vurderinger.
For det fjerde bemærkes, at hvad angår leverancebegrænsningen af køretøjer til eksport (betragtning 82-85 til den anfægtede beslutning) har Kommissionen anført eksempler på sådanne restriktioner. Leverancebegrænsningerne havde form af lange leveringstider (betragtning 82), særlige økonomiske betingelser (betragtning 83) og krav om, at ordren ledsages af en ansøgning om indregistrering i Nederlandene (betragtning 83-85).
Sagsøgerne har ikke alvorligt anfægtet realiteten af disse leverancebegrænsninger, som blev anvendt på forhandlernes bestillinger på køretøjer til eksport.
Sagsøgernes argument om, at de dokumenter, der er nævnt i fodnote 145-147 samt 150 til betragtning 83 og 84 til den anfægtede beslutning, og som omhandler klager fra købere og mellemmænd og svar fra forhandlere på disse klager, indeholder erklæringer, der ikke kan tilskrives PNE, kan ikke tages til følge, for så vidt som dette argument ikke anfægter realiteten af de leverancebegrænsninger, der er beskrevet i disse dokumenter.
Sagsøgernes argument, hvorefter det i fodnote 152 til betragtning 85 til den anfægtede beslutning nævnte dokument vedrører en drøftelse mellem PNE og VPDN om knapheden på køretøjer, hvilket ikke kan betragtes som udtryk for pres, må ligeledes forkastes. Det formelt korrekte forhold, at dette dokument — et referat af mødet mellem PNE’s ledelse og VPDN’s rådgivende udvalg den 2. november 1999 — vedrører en drøftelse mellem PNE og VPDN om bl.a. knapheden, anfægter på ingen måde realiteten af leverancebegrænsningerne, som beskrevet i betragtning 85 til den anfægtede beslutning, og som selektivt fandt anvendelse på køretøjer bestilt af forhandlerne med en it-kode, som svarede til ordrer til eksport.
Endelig kan sagsøgernes argumenter om den betydning, der skal tillægges skrivelsen fra forhandler [
fortroligt
] af 31. juli 1997 til Système européen promotion SARL (herefter »SEP«), fransk mellemmand for køb af køretøjer og ophavsmand til en af klagerne til Kommissionen, heller ikke tages til følge. Det er åbenbart, at de problemer, som [
fortroligt
] angav at frygte i tilfælde af supplerende eksport til SEP, skyldtes Peugeots restriktive politik og ikke, at [
fortroligt
] kunne kritiseres for i strid med sine kontraktlige forpligtelser inden for rammerne af Peugeots distributionsnetværk at sælge til videreforhandlere uden for netværket. SEP, som var denne skrivelses adressat, var ikke en sådan videreforhandler uden for netværket, men en mellemmand, der handlede for endelige forbrugeres regning.
Det fremgår af betragtningerne i præmis 116-139 ovenfor, at sagsøgerne ikke har kunnet anfægte Kommissionens konstatering af, at de forskellige initiativer, der er påpeget i den anfægtede beslutning, og som Kommissionen har kvalificeret som pres, havde til formål om ikke at afskaffe, så i det mindste at begrænse paralleleksporten, og derfor havde et konkurrencebegrænsende formål.
På denne baggrund, hvor sagsøgerne ikke har kunnet imødegå Kommissionens konstateringer vedrørende det konkurrencebegrænsende formål med både afregningssystemet og de forskellige former for pres, som Kommissionen har beskrevet i den anfægtede beslutning, kan dette anbringende ikke tages til følge.
Dernæst skal der foretages en undersøgelse af det første anbringende, hvorefter der ikke har foreligget en aftale i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 81, stk. 1, EF, fordi afregningssystemet og presset ikke var genstand for forhandlernes samtykke.
2.
Om det første anbringende vedrørende manglende aftale i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 81, stk. 1, EF
Parternes argumenter
Ifølge sagsøgerne har Kommissionen tilsidesat artikel 81, stk. 1, EF ved i den anfægtede beslutning at fastslå, at de af PNE gennemførte foranstaltninger kunne kvalificeres som en aftale i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne artikel.
Begrebet aftale er karakteriseret ved, at der foreligger en samstemmende vilje, og Kommissionen skal således føre bevis for dels en opfordring, dels udtrykkeligt eller stiltiende samtykke til denne opfordring, hvad den ikke har gjort.
Hvad angår forhandlernes afregningssystem var det pålagt ensidigt af PNE. Endvidere bør rundskrivelserne, der var neutralt affattede, anses for lovlige, og en overtrædelse kunne højst bestå i PNE’s eventuelle praksis med ikke at betale bonus for eksport.
Der var imidlertid ikke indgået aftale om en sådan praksis, da forhandlernes fortsatte køb af køretøjer ikke kunne sidestilles med en sådan aftale. En sådan aftale kan ikke formodes at foreligge, eftersom den manglende betaling af bonus ikke var i forhandlerens interesse, og fordi en sådan ulovlig aftalemæssig udvikling ikke kunne anses for at være vedtaget på forhånd, nemlig på tidspunktet for underskrivelsen af forhandlerkontrakten.
Kontrollen med indregistreringer var uden forbindelse med eksporten, men skyldtes forpligtelser i henhold til den nationale skattelovgivning og havde til formål at udvikle salget til endelige forbrugere.
Den rolle, der varetages af VPDN, som ikke repræsenterer forhandlerne, gør det ikke muligt at konkludere, at der forelå en aftale mellem PNE og forhandlerne.
Det må konkluderes, at der ikke forelå nogen aftale mellem forhandlerne og PNE om en påstået udelukkelse af bonus i forbindelse med eksport. Dette fremgår af forhandlernes mange forskellige svar på de spørgsmål, som Kommissionen stillede dem på dette punkt.
Hvad angår det pres, som PNE angiveligt havde udøvet på forhandlerne, udgjorde dette, selv om det var godtgjort, højst en ensidig adfærd fra PNE’s side og ikke aftaler i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 81, stk. 1, EF. Det bedste bevis på forhandlernes manglende samtykke til det påståede pres ligger i øvrigt i omfanget af deres eksport. Endelig kan der ikke antages at foreligge samtykke til en påstået politik til begrænsning af eller forbud mod eksport fra PNE’s side, når en sådan politik er i strid med forhandlernes interesse og tydeligt konkurrencebegrænsende.
VPDN’s initiativer og udtrykte ønsker udgjorde kun lejlighedsvise meningstilkendegivelser, som, hvis det antages, at de har kunnet have nogen som helst indflydelse, ikke var bindende for forhandlerne og ikke beviste deres samtykke.
PNE’s påståede begrænsning af forsyningen af forhandlerne med køretøjer samt nedskæringen af antallet af forhandlere er ensidige foranstaltninger. Der blev i øvrigt ikke foretaget en begrænsning af forsyningen, og nedskæringen af antallet af forhandlere vedrørte ikke de største eksportforhandlere.
Den blotte forekomst af pres eller sanktioner viser forhandlernes uenighed og dermed manglende samtykke fra deres side til en hypotetisk opfordring fra PNE. Kommissionen har ikke bevist udtrykkeligt eller stiltiende samtykke fra forhandlerne individuelt betragtet.
Kommissionen har gjort gældende, at rundskrivelserne og opfordringerne fra PNE til forhandlerne, der havde til formål at øve indflydelse på dem ved gennemførelsen af distributionsaftalen, og som ingen af forhandlerne klart har gjort indsigelse imod, udgør aftaler, som er et led i en helhed af faste forretningsforbindelser, der er reguleret ved en på forhånd truffet generel aftale, og som falder ind under anvendelsesområdet for artikel 81, stk. 1, EF.
Kommissionen har identificeret et stort antal forhold, som bekræfter forhandlernes i hvert fald stiltiende accept.
I den anfægtede beslutning har Kommissionen ikke gjort VPDN’s deltagelse i de pågældende aftaler gældende, men har taget hensyn til beslutninger, meddelelser og drøftelser i denne sammenslutning, hvoraf det fremgår, at vedrørende i hvert fald direkte implicerede forhandlere i eksportforretninger, har disse udtrykt sig tydeligt om deres interesse i at følge PNE’s politik på eksportområdet og har således accepteret denne politik, som de i øvrigt har behandlet som en del af aftaleforbindelserne med producenten.
For så vidt angår argumentet om den påståede fiasko for forsøgene på at bremse paralleleksport har Kommissionen gjort gældende, at manglende efterkommelse af en opfordring fra leverandøren ikke anfægter opfattelsen af, at der forelå en aftale, idet beviset på en stiltiende accept af denne opfordring ikke alene føres ved at henvise til distributørernes adfærd i den pågældende periode. Under alle omstændigheder har Kommissionen ikke hævdet, at bonussystemet i sig selv havde til formål at hindre eksportsalg. Kommissionen vurderede, at det medførte en mærkbar nedsættelse af forhandlernes økonomiske råderum til at foretage en sådan eksport.
Selv om det er korrekt, at PNE i første omgang ensidigt traf beslutning om de nye betingelser, der blev tilbudt forhandlerne, er disse betingelser, efter at være blevet meddelt de sidstnævnte ved årlige rundskrivelser, indgået i forhandleraftalen. I perioden 2000-2003, hvor afregningssystemet udtrykkeligt bestemte, at i mangel af udtrykkelig indsigelse fra forhandleren ansås systemet for at være accepteret af ham, gav dette system kun anledning til to indsigelser fra forhandlere, og disse blev efterfølgende trukket tilbage. Man kan vanskeligt forestille sig, at det samme system kunne anvendes ensidigt i 1997-1999.
Kommissionen har gjort gældende, at rundskrivelserne fra PNE ikke var neutrale på noget tidspunkt i undersøgelsesperioden, og at den konkrete anvendelse af PNE’s afregningssystem kun bekræfter dens fortolkning af disse rundskrivelser. Med hensyn til forhandlernes anvendelse af systemet havde et overvældende flertal undladt at anmode om bonus for eksporterede køretøjer.
Det er endelig nødvendigt at sondre klart mellem en opfordring vedrørende forhandlernes endelige videresalgspris og som i den foreliggende sag en bestemmelse, der fastsætter forhandlernes pris ved køb fra producenten. Det er hovedsagelig af denne grund, at Kommissionen i denne sag kunne konkludere, at der forelå en prisaftale, på grundlag af de mange dokumenter vedrørende forhandlernes indkøb.
Forhandlernes påståede manglende interesse for en aftale kan ikke være til hinder for at fastslå, at aftalen forelå. Det er nemlig ikke tilstrækkeligt at påberåbe sig enhver forhandlers interesse i at øge sit salg på kort sigt (ved eksport), når det er åbenbart, at det at modsætte sig producentens politik risikerer at få skadelige konsekvenser for forhandleren med hensyn til pris, forsyning og tilmed fortsættelsen af kontraktforholdet. Endvidere havde PNE’s mulighed for let at opdage ethvert eksportsalg tilskyndet forhandlerne til at tilslutte sig systemet.
At PNE’s kontrolsystemer har kunnet forfølge andre mål end at afsløre eksportsalg er ikke til hinder for at antage, at de ligeledes har kunnet have denne afsløringsfunktion. Sagsøgerne, som beklager manglen på en databank over indregistreringer på fællesskabsplan, antyder på ingen måde at have gjort noget som helst på deres plan for at afhjælpe denne mangel med henblik på at sikre betaling af bonus for eksportsalg.
VPDN’s rolle havde været den at fungere som »sparringspartner« for drøftelserne om afregningssystemet. Det var kun for fuldstændighedens skyld, at den anfægtede beslutning støttede sig på denne sammenslutnings deltagelse. Rundskrivelserne eller i hvert fald ordrerne afgivet inden for rammerne af afregningssystemet er tilstrækkelige til at fastslå, at der forelå en aftale. På denne baggrund kunne Kommissionen for at bekræfte eksistensen af forhandlernes samtykke tage hensyn til at en sammenslutning, som repræsenterer deres interesse i at deltage i udarbejdelsen og ændringen af afregningssystemet. Hvis forhandlerne modsatte sig dette system, skulle dette have afspejlet sig i VPDN’s drøftelser.
Med hensyn til forhandlernes påståede divergerende fortolkning af rundskrivelserne er det tilstrækkeligt at påpege, at størstedelen af dem, herunder den vigtigste på eksportområdet, havde givet svar, der bekræftede Kommissionens opfattelse.
Presset udøvet på visse forhandlere havde blot suppleret en mere generel aftale, der begrænsede eksporten, og som næsten alle forhandlere stiltiende havde tilsluttet sig. At der forelå kontrol og pres, såvel som visse forhandleres reaktion, bekræfter troværdigheden af et sådant samtykke til afregningssystemet. Det opfattedes både fra PNE og forhandlernes synspunkt således, at manglende overholdelse af PNE’s instrukser udgjorde et tilfælde af manglende overholdelse af distributionskontrakten.
Argumentet om, at presset var blevet efterfulgt af eksportstigninger, er ikke relevant, idet det er normalt, at presset vokser i perioder, hvor der konstateres forøgelser i paralleleksporten. Af den omstændighed, at der alligevel finder eksport sted, kan det ikke udledes, at der ikke foreligger en aftale. Presset var nævnt som faktiske omstændigheder, der beviser en allerede eksisterende aftale. At eksporten gik tilbage fra 1997 og dernæst faldt stærkt fra 1999, vidner derimod om aftalens effektivitet.
I den anfægtede beslutning har Kommissionen hverken konstateret eksistensen af en generel aftale mellem forhandlere og producent om en kvotering af forsyningerne for alene at opfylde behovet på hjemmemarkedet, eller indgåelse af en aftale om udelukkelse af de forhandlere, der eksporterede mest. Den anfægtede beslutning påpeger derimod, at producenten på grund af sin magtposition med hensyn til forsyninger kunne skabe incitamenter til, at forhandlerne rettede sig efter dens generelle restriktive politik og gav afkald på at eksportere. Ifølge Kommissionen kunne politikken med en drastisk nedskæring af distributionsnettet endvidere ikke undgå at skabe frygt hos forhandlerne, navnlig hos dem, der var genstand for trusler fra PNE’s repræsentanter i marken på grund af deres eksport.
Rettens bemærkninger
Ifølge fast retspraksis er det tilstrækkeligt, for at der foreligger en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, at de pågældende virksomheder har udtrykt deres fælles vilje til at indrette deres adfærd på markedet på en bestemt måde (Rettens dom af 17.12.1991, sag
T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711
, præmis 256, af , sag
T-41/96, Bayer mod Kommissionen, Sml. II, s. 3383
, præmis 67, og af , sag
T-208/01, Volkswagen mod Kommissionen, Sml. II, s. 5141
, præmis 30; jf. i denne retning Domstolens dom af , sag
41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107, org.ref.: Rec. s. 661
, præmis 112, og af , forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125, præmis 86).
For så vidt angår den måde, hvorpå denne fælles vilje kommer til udtryk, er det tilstrækkeligt, at en bestemmelse er udtryk for parternes vilje til at indrette deres adfærd på markedet efter den pågældende bestemmelse (dommen i sagen Bayer mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 68, og dommen af 3.12.2003 i sagen Volkswagen mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 31; jf. i denne retning dommen i sagen ACF Chemiefarma mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 112, og dommen i sagen van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 86).
Det følger heraf, at aftalebegrebet i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand, som dette fortolkes i retspraksis, forudsætter, at mindst to parter har en samstemmende vilje, hvorved det ikke er afgørende, i hvilken form denne manifesterer sig, forudsat den udgør en korrekt afspejling af parternes vilje (Domstolens dom af 13.7.2006, sag
C-74/04 P, Kommissionen mod Volkswagen, Sml. I, s. 6585
, præmis 37, dommen i sagen Bayer mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 69, og dommen af i sagen Volkswagen mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 32).
Det følger ligeledes af retspraksis, at når fabrikantens beslutning udgør en ensidig adfærd fra virksomhedens side, falder beslutningen uden for det forbud, som er udtrykt i artikel 81, stk. 1, EF (dommen i sagen Bayer mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 66, dom af 21.10.2003, sag
T-368/00, General Motors Nederland og Opel Nederland mod Kommissionen, Sml. II, s. 4491
, præmis 58 og 79, og dommen af i sagen Volkswagen mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 33; jf. i denne retning Domstolens dom af , sag
107/82, AEG-Telefunken mod Kommissionen, Sml. s. 3151
, præmis 38, og af , forenede sager 25/84 og 26/84, Ford-Werke og Ford of Europe mod Kommissionen, Sml. s. 2725, præmis 21, samt Rettens dom af , sag
T-43/92, Dunlop Slazenger mod Kommissionen, Sml. II, s. 441
, præmis 56).
Under visse forhold er de foranstaltninger, som en fabrikant har truffet eller tilsyneladende påbudt ensidigt som led i sin faste forretningsforbindelse med sine forhandlere, blevet antaget at udgøre en aftale i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand (Domstolens dom af 12.7.1979, forenede sager 32/78, 36/78-82/78, BMW Belgium m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2435, præmis 28-30, dommen i sagen AEG-Telefunken mod Kommissionen, nævnt i præmis 171 ovenfor, præmis 38, dommen i sagen Ford mod Kommissionen, nævnt i præmis 171 ovenfor, præmis 21, dom af , sag
C-277/87, Sandoz prodotti farmaceutici mod Kommissionen, Sml. I, s. 45
, præmis 7-12, og af , sag
C-70/93, Bayerische Motorenwerke, Sml. I, s. 3439
, præmis 16 og 17, samt dommen i sagen Bayer mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 70).
Det følger af denne retspraksis, at der bør sondres mellem de tilfælde, hvor en virksomhed har truffet en egentlig ensidig foranstaltning, dvs. uden en anden virksomheds udtrykkelige eller stiltiende medvirken, og de tilfælde, hvor foranstaltningens ensidige karakter kun er tilsyneladende. De førstnævnte tilfælde falder ikke ind under artikel 81, stk. 1, EF, hvorimod de sidstnævnte må anses for at vise, at der foreligger en aftale mellem virksomheder, og de kan således falde ind under denne artikels anvendelsesområde. Det gælder navnlig konkurrencebegrænsende praksis og foranstaltninger, som en fabrikant tilsyneladende vedtager ensidigt som led i sin forretningsforbindelse med sine sælgere, men som dog opnår disses, i det mindste stiltiende, samtykke (dommen i sagen Bayer mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 71, og dommen af 3.12.2003 i sagen Volkswagen mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 35).
Det fremgår ligeledes af retspraksis, at Kommissionen ikke er berettiget til at lægge til grund, at den tilsyneladende ensidige adfærd, som en fabrikant følger i sin forretningsforbindelse med sine sælgere, reelt udgør en aftale mellem virksomheder i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand, medmindre den godtgør, at der foreligger et udtrykkeligt eller stiltiende samtykke fra de andre medkontrahenter til fabrikantens handlemåde (dommen i sagen Bayer mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 72, og dommen af 3.12.2003 i sagen Volkswagen mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, præmis 36; jf. i denne retning dommen i sagen BMW Belgium m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 172 ovenfor, præmis 28-30, dommen i sagen AEG-Telefunken mod Kommissionen, nævnt i præmis 171 ovenfor, præmis 38, dommen i sagen Ford mod Kommissionen, nævnt i præmis 171 ovenfor, præmis 21, og dommen i sagen Sandoz prodotti farmaceutici mod Kommissionen, nævnt i præmis 172 ovenfor, præmis 7-12).
Endelig skal det bemærkes, at det påhviler Kommissionen at fremlægge beviser, der er tilstrækkeligt præcise og samstemmende til at støtte den overbevisning, at den påståede overtrædelse er blevet begået (dommen i sagen CRAM og Rheinzink mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 20, og Rettens dom af 21.1.1999, forenede sager
T-185/96, T-189/96 og T-190/96, Riviera Auto Service m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 93
, præmis 47).
I den foreliggende sag skal det bemærkes, at i modsætning til det af sagsøgerne anførte har Kommissionen for at fastslå, at der forelå en aftale, til forskel fra den sag, der gav anledning til dommen af 3. december 2003 i sagen Volkswagen mod Kommissionen, nævnt i præmis 168 ovenfor, ikke anvendt en argumentation bestående i at begrænse sig til at begrunde forhandlernes samtykke med deres tilhørsforhold til distributionsnettet.
Kommissionen har derimod, efter i den anfægtede beslutning udtrykkeligt at have erindret om nødvendigheden af forhandlernes i det mindste stiltiende samtykke til de omtvistede initiativer (jf. bl.a. betragtning 90 in fine og betragtning 91, andet punktum in fine til den anfægtede beslutning), søgt at afdække beviserne på et sådant samtykke (betragtning 94-101 til den anfægtede beslutning).
Hvad for det første angår afregningssystemet har Kommissionen, i betragtning 95 til den anfægtede beslutning, udledt dette samtykke af det forhold, at forhandlerne fortsat havde afgivet ordrer på køretøjer inden for rammerne af det system, som sagsøgerne havde indført fra 1997. Kommissionen har som indicier på aftalen påpeget eksistensen af det efterfølgende kontrolsystem og muligheden for sanktioner (betragtning 96 til den anfægtede beslutning). Kommissionen har ligeledes påpeget VPDN’s rolle, i det mindste som »spærringspartner« og redskab for information til forhandlerne, og anført, at »de detaljerede oplysninger, som VPDN udsendte til sine medlemmer, har haft til virkning at gøre PNE’s opfattelse af anvendelsen af afregningssystemet gennemsigtig for dem« (betragtning 98 til den anfægtede beslutning).
Kommissionen har konkluderet, at der forelå en aftale mellem sagsøgerne og forhandlerne fra 1997. Ifølge Kommissionen var den omstændighed, at AP i rundskrivelserne fra og med 2000 specificerede, at manglende udtrykkelig indsigelse mod disse var lig med tilslutning, blot et klart udtryk for et tilbud om aftale, som allerede havde givet anledning til en reel samstemmende vilje efter 1997 (betragtning 99 til den anfægtede beslutning).
Retten mener ikke, at Kommissionens konklusion om, at der forelå en aftale vedrørende afregningssystemet, anfægtes af sagsøgernes argumentation.
For så vidt angår argumentet om, at rundskrivelserne efter 1997 var affattet neutralt, hvilket hindrede, at de kunne kvalificeres som ulovlige, med den konsekvens, at den eneste adfærd, som kunne være genstand for en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, er en påstået ensidig praksis fra PNE’s side gående ud på ikke at betale bonus, kan det ikke tages til følge.
Det er således allerede blevet fastslået i forbindelse med undersøgelsen af det andet annullationsanbringende, at rundskrivelserne efter 1997 ikke var neutralt affattet, men derimod med et ordvalg, der havde opretholdt den i 1997 indførte konkurrencebegrænsning. Konkurrencebegrænsningen hidrører således klart fra afregningssystemet selv, som udformet af sagsøgerne og fremstillet i disse rundskrivelser, og ikke fra en praksis, hvorved PNE havde fraveget lovlige kontraktlige bestemmelser. Sagsøgernes argument, baseret på rundskrivelsernes angiveligt lovlige karakter, må således forkastes.
Under hensyn til at konkurrencebegrænsningen var et resultat af afregningssystemet selv, og at dette system i sidste instans fastlagde forhandlernes købspris for Peugeot-køretøjer, er det med føje, at Kommissionen har udledt forhandlernes samtykke til dette system af den omstændighed, at de havde fortsat med at afgive bestillinger på køretøjer inden for rammerne af dette system og på dets økonomiske betingelser.
Forhandlerne ville nemlig ikke have fortsat med at købe køretøjer uden indsigelse på de i afregningssystemet fastsatte betingelser, hvis de ikke havde været enige i disse betingelser og navnlig i, at kun salg på indenlandsk plan blev taget i betragtning ved indrømmelsen af bonus.
At udelukkelsen af bonus for eksport i sig selv var ugunstig for forhandlernes økonomiske interesser, ændrer ikke ved den kendsgerning, at forhandlerne fortsat afgav bestillinger. Som Kommissionen har anført, kan forekomsten af en aftale ikke udelukkes med den begrundelse, at den synes at gå imod visse af en parts interesser, når der som i den foreliggende sag foreligger bevis for den pågældende parts samtykke.
For så vidt angår de forskellige initiativer, der i den anfægtede beslutning er kvalificeret som pres, har Kommissionen anført, at disse initiativer, som sagsøgerne havde truffet i forhold til forhandlerne, og som tog sigte på, at eksport fortsat skulle høre til undtagelserne, havde modtaget en principiel tilslutning fra alle nettets medlemmer, idet der dog havde været behov for lejlighedsvise indgreb, hvorved producenten havde kunnet fastholde den således fastsatte disciplin (betragtning 100 in fine til den anfægtede beslutning).
Sagsøgerne har bestridt, at presset kunne give anledning til en aftale. Presset var i sagens natur ensidige handlinger, og anvendelsen af sanktioner styrkede den ensidige karakter, da den viste forhandlernes modstand mod de foranstaltninger, som blev pålagt dem. Kommissionen har ikke ført bevis for forhandlernes samtykke til sagsøgernes påståede eksportbegrænsende politik.
I betragtning 100 til den anfægtede beslutning nævner Kommissionen tre konkrete eksempler på forhandlernes stiltiende accept af sagsøgernes initiativer, der havde til formål at begrænse eksporten.
Disse tre tilfælde vedrører henholdsvis forhandler [
fortroligt
], forhandler [
fortroligt
] (jf. betragtning 100, femte og ottende punktum, til den anfægtede beslutning), og de forhandlere, der på en generalforsamling i VPDN udtalte sig til fordel for eksportforbuddet (betragtning 100, tiende punktum, til den anfægtede beslutning).
For det første er det vedrørende forhandler [
fortroligt
] korrekt, at sagsøgernes initiativer har ført til, at denne forhandler har ændret sine handelsforbindelser med sine kunder.
Det fremgår således af sagsakterne, at ved notat af 16. juli 1997 meddelte PNE, som svar på en bestilling fra forhandler [
fortroligt
], som efterfulgte en bestilling fra den franske mellemmand SEP hos den pågældende forhandler på bl.a. fire stationcar 306, forhandleren, at »stationcarmodel 306 kun leveres sammen med en ansøgning om indregistrering«, og denne ansøgning om indregistrering skulle, som AP selv har medgivet, forstås som indregistrering i Nederlandene. Dette notat af havde PNE vedlagt en liste, der over for den pågældende forhandler præciserede leveringsfristerne, men imidlertid ikke opgav nogen frist for de stationcar 306, som SEP havde bestilt.
I forlængelse af PNE’s notat af 16. juli 1997 har forhandler [
fortroligt
], langt fra at modsætte sig det, ved skrivelse af uden videre lagt de begrænsninger, der hidrørte fra PNE, over på den franske mellemmand SEP, og til den nævnte mellemmand videresendt notatet med krav om indregistrering i Nederlandene, samt den vedlagte liste, og gav derudover en henvisning fra den del af listen, der omhandlede stationcarmodel 306, til dette notat.
Den af sagsøgerne påpegede omstændighed, at alle de køretøjer, der af forhandler [
fortroligt
] var bestilt til SEP, i sidste instans var blevet leveret, kan ikke rejse tvivl om, at denne forhandler stillede sig tilfreds med at lægge de leveringsbegrænsninger, som han havde fået meddelt af PNE, over på den pågældende mellemmand.
Det bemærkes, at konfronteret med [
fortroligt
] orientering af SEP om de reelle konkurrencebegrænsende grunde, der lå til grund for leverancebegrænsningerne, kunne AP for at søge at genetablere situationen kun »[aftale] med [PNE], at der klart nok ikke var anden løsning end straks at lade forhandleren meddele en [leveringsfrist] […], for hurtigt at rette op på det ufrivilligt begåede fejlgreb« (intern PNE-skrivelse af 18.7.1997, fjerde afsnit).
For det andet nævner Kommissionen vedrørende forhandler [
fortroligt
], at »[i] 1997 var [… d]enne forhandler […] blevet pålagt at afslå levering af køretøjer til endelige forbrugere i udlandet« (betragtning 100, ottende punktum, til den anfægtede beslutning). Kommissionen henviser ligeledes til betragtning 78 til den anfægtede beslutning (tredje og fjerde punktum), hvor den har anført, at denne forhandler på grund af pres fra PNE blev nødt til at »annullere eller ikke acceptere bestillinger på nye køretøjer« fra SEP, og dernæst at »nedskære sin eksport særligt drastisk i 1998 og bringe den til ophør i 1999«.
Sagsøgerne har ikke kunnet anfægte dette eksempel. De begrænser sig til at gøre gældende, at den pågældende forhandler alligevel havde eksporteret 30 køretøjer i 1997, hvilket, som Kommissionen i det væsentlige har påpeget, ikke modsiger hverken konstateringen af, at forhandleren i stedet for at modsætte sig sagsøgernes pres valgte at afslå salg for det omhandlede år, eller realiteten af [
fortroligt
] eksportnedskæringen fra 1998 og denne aktivitets ophør i 1999.
For det tredje har Kommissionen vedrørende den anmodning, der blev fremsat inden for VPDN’s rammer, korrekt fastslået i betragtning 100, tiende punktum, til den anfægtede beslutning, at forhandlerne havde aftalt og foreslået i VPDN at sende en rundskrivelse med anmodning om ikke længere at eksportere. Det drejer sig nærmere bestemt om det forslag, der blev fremsat på VPDN’s generalforsamling den 11. november 1997 om at »sende en skrivelse til medlemmerne af forhandlernes sammenslutning, hvori det anføres, at man ikke bør beskæftige sig med reeksport«.
Dette forslag fra forhandlerne synes ikke at være blevet gennemført, idet VPDN’s formand på den nævnte generalforsamling bemærkede, at »dette er ikke muligt med den nuværende europæiske lovgivning«. Det forholder sig imidlertid således, at formuleringen på denne generalforsamling af dette forslag kunne være udtryk for forhandlernes principielle tilslutning til PNE’s eksportbegrænsende politik.
Med hensyn til den omstændighed, at dette forslag fastsatte, at forhandlerne var blevet opfordret til at kontrasignere skrivelsen for at tilkendegive deres enighed, kan det ikke heraf udledes, som sagsøgerne forsøger at gøre, at et stiltiende samtykke til den eksportbegrænsende politik ikke kan tænkes at have foreligget. Som Kommissionen har gjort gældende, kan der efter den i præmis 168-174 ovenfor nævnte fællesskabsretspraksis meget vel forekomme et stiltiende samtykke til et forslag om aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF.
Mere generelt med hensyn til VPDN’s rolle skal det, ligesom Kommissionen har gjort, bemærkes, at sagsøgerne ikke alvorligt har bestridt konstateringen, der i det væsentlige findes i betragtning 100, andet punktum, til den anfægtede beslutning, hvorefter PNE har brugt VPDN til at få budskabet om, at forhandlerne skulle begrænse eksporten, ud. Som Kommissionen har bemærket, kan det forhold, at VPDN således har tilskyndet forhandlerne til at begrænse deres eksport, uden at der i den anledning blev registreret nogen indsigelse eller afstandtagen fra forhandlerne, vise forhandlernes samtykke til PNE’s restriktive politik.
Ud over disse tre konkrete manifestationer af forhandlernes samtykke til sagsøgernes initiativer med sigte på om ikke at bringe eksporten til ophør så i det mindste at begrænse den, næver Kommissionen, ligeledes i betragtning 100 til den anfægtede beslutning (sjette punktum), foruden forhandler [
fortroligt
], forhandler [
fortroligt
] og [
fortroligt
] og henviser i denne forbindelse til betragtning 78 til den anfægtede beslutning.
For så vidt angår [
fortroligt
] fremgår det af betragtning 78, sjette punktum, til den anfægtede beslutning og denne forhandlers svar på begæringen om oplysninger af 17. november 2004, hvortil fodnote 139 til denne betragtning henviser, at den pågældende forhandler »[p]å grund af det store pres, som Peugeot har udøvet på [ham], [er] ophørt med at eksportere køretøjer af mærket Peugeot efter andet kvartal 1997«. Denne forhandler foretrak således at bringe eksportvirksomheden til ophør i stedet for at modsætte sig sagsøgernes initiativer. Det bemærkes, at vedrørende denne forhandler er argumentet om ond tro, som sagsøgerne har fremsat mod ham, ikke taget til følge.
Vedrørende [
fortroligt
] har sagsøgerne med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt denne forhandler har bøjet sig for i presset, gjort gældende, at skrivelsen fra [
fortroligt
] af 19. november 2001 til Peugeot, nævnt i betragtning 78 til den anfægtede beslutning, vidner om, at denne forhandler traf sine egne beslutninger. Dermed har sagsøgerne hævdet, at det vedrørende denne forhandler ikke er godtgjort, at han gav efter for Peugeots pres.
Som Kommissionen imidlertid med rette har gjort gældende, skal [
fortroligt
] svar tages med forbehold, når der er tale om en forhandler, der er i en forsvarsposition med hensyn til eksport, som synes at have været helt nødvendig for at styre hans udgifter. I den nævnte skrivelse af 19. november 2001 ser denne forhandler ud til på samme tid at søge at forsvare sine umiddelbare interesser, ved at gøre gældende, at eksportsalg er nødvendigt for ham, i det mindste på kort sigt, og at forsikre Peugeot om, at denne situation er en undtagelse fra hans tidligere politik og ikke indgår i hans langsigtede strategi. Det kan på baggrund af skrivelsen fra denne [
fortroligt
] således ikke konkluderes, at forhandleren reelt har været uafhængig af sagsøgernes pres, men den viser i stedet, ud over en begrundelse for eksport på kort sigt, et principielt samtykke på lang sigt til begrænsning af eller ligefrem ophør med paralleleksport.
Denne konklusion bekræftes fuldt ud af ordlyden af det interne PNE-notat af 2. november 2001, der blev fremsendt blot få dage før skrivelsen fra [
fortroligt
], og hvori [
fortroligt
], PNE’s AMD oplyser PNE om reaktionen hos »[
fortroligt
]«, en virksomhed under den samme forhandler, men beliggende i [
fortroligt
] (Nederlandene) og ikke i [
fortroligt
] (Nederlandene). Det fremgår nemlig af dette interne PNE-notat, at den ansvarlige, som AMD havde mødt på [
fortroligt
] bedrift, »langt fra er stolt af sine eksportaktiviteter[, men] imidlertid ikke kan se andre muligheder på baggrund af [
fortroligt
] meget store problemer (navnlig økonomiske)«. AMD har i dette notat tilføjet, at den ansvarlige præciserede, at »han [gjorde] det imidlertid kun i en kort periode og [håbede] hurtigt at kunne bringe disse aktiviteter til ophør næste år«, at »han [var] klar over alvoren af sine handlinger«, fordi han »stillede sine egne kunder og Peugeot generelt ugunstigt«, men »endnu en gang [havde] han imidlertid, efter hvad han selv sagde, i øjeblikket ikke andre muligheder for at tjene penge på kort sigt«.
Det følger af betragtningerne i præmis 186-205 ovenfor, at sagsøgerne ikke har kunnet anfægte de konkrete beviser på, at forhandlerne bøjede sig for presset, som Kommissionen har fremført i den anfægtede beslutning.
Hvad endelig angår argumentet om, at eksportens omfang afkræfter Kommissionens konklusion om, at presset var accepteret af forhandlerne, bemærkes for det første, at Kommissionen i den anfægtede beslutning ikke har fastslået, at der forelå en aftale om afskaffelse af eksporten, men derimod en aftale om begrænsning af eksporten (betragtning 100 og 136 til den anfægtede beslutning). For det andet er det et uomtvistet faktum, at eksporten faldt efter 1997, mens — med forbehold af det særlige tilfælde i 1998, der svarede til en betydelig, men forbigående nedgang i den hjemlige efterspørgsel efter Peugeot-køretøjer (jf. fodnote 28 til betragtning 17 til den anfægtede beslutning) — det samlede salg i Nederlandene var støt stigende.
Det følger heraf, at det forhold, at eksporten fortsatte, men i mindre udstrækning, efter sagsøgernes forskellige initiativer, ikke kan anfægte realiteten, der er godtgjort ved en række præcise og samstemmende indicier, af forhandlernes samtykke til sagsøgernes politik.
Det må herefter konkluderes, at når sagsøgerne ikke har kunnet anfægte gyldigheden af Kommissionens vurderinger hverken med hensyn til forhandlernes samtykke til afregningssystemet eller med hensyn til, at de gav efter for presset, skal dette anbringende forkastes.
3.
Om det tredje anbringende vedrørende en urigtig vurdering af overtrædelsens varighed og en selvmodsigelse i beslutningens begrundelse
Parternes argumenter
Sagsøgerne har hævdet, at eftersom henvisningen til en indregistrering i Nederlandene var udgået i rundskrivelserne efter 1997, bør overtrædelsens varighed nedsættes til kun at omfatte 1997.
Endvidere forelå der ifølge sagsøgerne ikke oplysninger, der var tilstrækkelige til at godtgøre pres mellem 1998 og 2000. Kommissionen har hovedsagelig påberåbt sig sagsakter vedrørende 1997 og 2001, i øvrigt irrelevante og under alle omstændigheder vedrørende forhold med fire års mellemrum, som således ikke kunne karakterisere en sammenhængende overtrædelse. Dokumenterne vedrørende 1998 og 1999 modsiger ikke denne opfattelse, da de ikke giver udtryk for, at der forelå pres. Kommissionen har således begået en fejl ved at fastslå, at presset havde varet fra 1997 til 2001. Kommissionen burde i det mindste ikke have fastslået, at der forelå pres i årene 1998-2000.
For så vidt angår selvmodsigelsen i begrundelsen har sagsøgerne gjort gældende, at det er selvmodsigende at anføre, at overtrædelsen i alle dens dele varede fra januar 1997 til september 2003, og samtidig erkende, at presset ophørte i november 2001.
Kommissionen har gjort gældende, at i modsætning til, hvad sagsøgerne indirekte har hævdet vedrørende den påståede selvmodsigelse i begrundelsen, har den ikke i den anfægtede beslutning anført, at muligheden for at fastslå en overtrædelse afhang af muligheden for samtidig, på en given dato, at fastslå, at der forelå et diskriminerende afregningssystem vedrørende eksport og pres på forhandlerne.
For det første betød konstateringen i betragtning 175 til den anfægtede beslutning, hvorefter overtrædelsen i dens dele samlet set var begået fra primo januar 1997 til udgangen af september 2003, at overtrædelsen i den ene eller den anden af dens dele var begået i hele denne periode.
For det andet har Kommissionen ikke hævdet, at overtrædelsen kun udgjordes af sammenlægningen af to restriktive foranstaltninger (afregningspolitikken og presset). Selv om den havde sondret mellem disse to overtrædelsesaspekter af hensyn til klarheden, følger det ikke heraf, at manglende pres i en bestemt periode medførte, at der ikke forelå overtrædelse i denne periode. Overtrædelsen udgjordes derimod af selve afregningssystemets eksistens. Presset havde blot ledsaget og understøttet dette system.
Vedrørende argumentet om overtrædelsens varighed baseret på, at visse bemærkninger var fjernet fra rundskrivelserne efter 1997, har Kommissionen allerede påvist, at det af sagsøgerne indførte afregningssystem udgjorde en overtrædelse ved formål og følge, og dermed strakte sig fra januar 1997 til september 2003.
Vedrørende den påståede mangel på oplysninger til godtgørelse af presset mellem 1998 og 2000 bemærker Kommissionen, at påvisningen af afregningssystemets ulovlighed fra januar 1997 til september 2003 er tilstrækkelig til at fastslå, at der forelå en overtrædelse i hele denne periode. Forekomsten af og beviset for pres er ikke afgørende for denne konstatering, men blot et yderligere element i en allerede bestående overtrædelse.
Under alle omstændigheder er dette pres godtgjort på grundlag af beviser, der vedrører faktiske omstændigheder, som ligger tilstrækkeligt nær hinanden i tidsmæssig henseende.
Rettens bemærkninger
Det fremgår af fast retspraksis, at det dels påhviler den part eller myndighed, der gør en tilsidesættelse af konkurrencereglerne gældende, at føre bevis herfor ved på tilstrækkelig måde at føre bevis for de faktiske omstændigheder, der udgør en sådan overtrædelse, og at det dels påhviler den virksomhed, der påberåber sig retten til at bestride, at der foreligger en overtrædelse, at føre bevis for, at betingelserne for at gøre en sådan indsigelse gældende, er opfyldt, således at myndigheden herefter må anvende andre beviser (Rettens dom af 16.11.2006, sag
T-120/04, Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, Sml. II, s. 4441
, præmis 50; jf. i denne retning Domstolens dom af , sag
C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417
, præmis 58, og af , forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 78).
I øvrigt udgør overtrædelsens varighed en integreret del af overtrædelsesbegrebet i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, som det først og fremmest påhviler Kommissionen at føre bevis for. I denne henseende er det i henhold til retspraksis et krav, at i mangel af beviser, der gør det muligt at foretage en direkte fastlæggelse af en overtrædelses varighed, skal Kommissionen i det mindste støtte sig på beviser, der vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger indbyrdes så nær, at det med rimelighed kan medgives, at denne overtrædelse er forløbet uafbrudt mellem to specifikke datoer (dommen i sagen Dunlop Slazenger mod Kommissionen, nævnt i præmis 171 ovenfor, præmis 79, og dommen i sagen Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, nævnt i præmis 219 ovenfor, præmis 51).
For så vidt angår afregningssystemet har sagsøgerne inden for rammerne af dette anbringende begrænset sig til at gentage deres anfægtelse af afregningssystemets konkurrencebegrænsende formål, som allerede er blevet forkastet i forbindelse med gennemgangen af det andet annullationsanbringende. Sagsøgerne har ikke anfægtet, at dette system var i kraft i den af Kommissionen i den anfægtede beslutning anførte periode, dvs. fra januar 1997 til og med september 2003 (betragtning 151, første led, og artikel 1 til den anfægtede beslutning).
Vedrørende de initiativer, som Kommissionen har kvalificeret som pres, har sagsøgerne hovedsageligt begrænset sig til at gentage deres anfægtelse af det materielle indhold af disse initiativer. Sagsøgerne har navnlig gjort gældende, at visse dokumenter vedrørende 1998 og 1999, nemlig et referat fra VPDN’s møde den 8. juni 1998 (nævnt i fodnote 144 til betragtning 81 til den anfægtede beslutning), et referat af PNE’s og VPDN’s møde den (nævnt i fodnote 152 til betragtning 85 til den anfægtede beslutning) og en AMD-besøgsrapport hos forhandler [
fortroligt
] (nævnt i fodnote 132 til betragtning 77 til den anfægtede beslutning), ikke er udtryk for, at der forelå pres, hvilket har den konsekvens, at Kommissionen højst kunne konkludere, at der kun forelå pres i 1997 og i 2001, og ikke en sammenhængende overtrædelse fra 1997 til 2001.
Det skal imidlertid fastslås, at sagsøgernes anfægtelse af relevansen og beviskraften af disse dokumenter, som Kommissionen lagde til grund i den anfægtede beslutning, allerede er blevet undersøgt og forkastet i forbindelse med gennemgangen af det andet annullationsanbringende (jf. præmis 128, 132 og 138 ovenfor).
Heraf følger, at sagsøgernes argumenter ikke anfægter Kommissionens konstatering i betragtning 151, andet led, til den anfægtede beslutning, hvorefter sagsøgerne har lagt pres på forhandlerne fra 1997 indtil i november 2001.
Sagsøgerne har i øvrigt gjort gældende, at det er selvmodsigende at anføre, at overtrædelsen i samtlige dens dele har varet fra januar 1997 til september 2003, og samtidig erkende, at presset ophørte i november 2001.
Dette argument må forkastes. I den anfægtede beslutning har Kommissionen nemlig ikke lagt til grund, at der forelå ulovlig adfærd, hvis forekomst på ethvert tidspunkt i perioden 1997-2003 var nødvendig for at fastslå, at der forelå en overtrædelse i denne periode.
Kommissionen har dels fastslået, at der forelå dels et afregningssystem, der var tilstrækkeligt til i sig selv at vise, at overtrædelsen var realiseret, dels et pres, der ledsagede og supplerede de foranstaltninger, der anvendte forhandlernes aflønning til at begrænse paralleleksport (betragtning 151 og 177 til den anfægtede beslutning).
Der er således ingen selvmodsigelse i, som Kommissionen gør i betragtning 175 til den anfægtede beslutning, at anføre, at overtrædelsen »i dens dele samlet set«, dvs. i det mindste i en af dem, blev begået fra januar 1997 til september 2003. At presset ikke blev gennemført i hele overtrædelsesperioden, er taget i betragtning i forbindelse med vurderingen af overtrædelsens grovhed (betragtning 172, næstsidste punktum, til den anfægtede beslutning).
Det følger af ovenstående overvejelser, at Kommissionen ikke har vurderet overtrædelsens varighed fejlagtigt eller behæftet den anfægtede beslutning med en selvmodsigelse i begrundelsen. Følgelig bør dette anbringende forkastes.
4.
Om det fjerde anbringende vedrørende fejlagtig bedømmelse af virkningerne af den påståede konkurrencebegrænsende aftale
Parternes argumenter
Sagsøgerne har indledningsvis erindret om, at det europæiske bilmarked er fordrejet på grund af nationale skattemæssige forskelle, som har drevet fabrikanterne til at tilpasse deres priser for at kompensere for de skattemæssige byrder, der hviler på forbrugerne i visse lande. Denne prisdifferentiering medfører parallelimportstrømme. Ved at bekæmpe fabrikanterne og ikke skattesystemerne risikerer Kommissionen at tilskynde fabrikanterne til at forhøje deres priser i lande med høj beskatning, til ulempe for de lokale forbrugere.
Kommissionen har ikke med hensyn til virkningerne af den påståede praksis fulgt en økonomisk fremgangsmåde, men derimod en formel fremgangsmåde. Den har undladt en økonomisk analyse og konkluderet, at den kritiserede overtrædelse i væsentlig grad har begrænset forbrugernes frihed til at drage fordel af det indre marked. Virkningerne af de omhandlede foranstaltninger er imidlertid ifølge sagsøgerne ikke væsentlige, men ubetydelige i modsætning til, hvad Kommissionen i overdrevne vendinger har gjort gældende i den anfægtede beslutning.
Eksporten er passivt og accessorisk salg i forhold til forhandlernes hovedaktivitet, som er aktivt salg på deres område. Kommissionen kan ikke kritisere VPDN for at foretrække salg i Nederlandene i forhold til eksport.
Eksport udgør i øvrigt rentable supplerende salg uafhængigt af bonussen. Den gennemsnitlige margen pr. enhed ved eksport er sammenlignelig med den, der opnås på lokalt salg på grund af de mindre omkostninger i forbindelse med eksportsalg. Kommissionen hævder med urette, at det kun er ved investeringer på forhandlerens område, at han opnår tilstrækkelig kendthed og størrelse til at tiltrække kunder med bopæl i andre lande. Endvidere arbejder mellemmændene, som står for den væsentligste del af eksporten, oftest sammen med forhandlerne og er lidet følsomme over for disse investeringer.
Forbindelsen mellem tilkendelse af bonus og mulighed for at øge rabatterne og dermed salget er ganske vist mulig i teorien, men er ikke noget, der foregår automatisk og er ikke påvist. Bonusbeløbet er og bliver beskedent i forhold til prisen på en bil, og det er således lidet sandsynligt, at denne marginale forskel kan indvirke på eksportstrømmen. Sagsøgerne har i øvrigt påvist, at rabatniveauet ved eksport svarer til rabatniveauet ved lokalt salg. Alting taler for, at den eventuelle prisforskel under alle omstændigheder absorberes af mellemmanden. Der er intet, der begrunder den opfattelse, som Kommissionen har hævdet, og hvorefter det drejer sig om en »væsentlig« virkning.
Det er ifølge sagsøgerne med urette, at Kommissionen har ment, at nedgangen i eksporten kunne tilregnes afregningssystemets egenskaber. Eksportens udvikling skyldes i realiteten andre grunde, nemlig udviklingen i Peugeot-køretøjers tiltrækningskraft samt udsving i prisforskellene i tidens løb. Der var således ikke noget unormalt ved faldet i eksporten efter 1997. Det er de store eksportmængder i 1997 og i 1998, som er atypiske, da de var forbundet med kombinationen af meget efterspurgte Peugeot-modellers markedsadgang og de store prisforskelle på daværende tidspunkt. Bonusbeløbet kunne ikke mindske interessen for eksportsalg, henset til dette beløbs beskedne størrelse, sammenlignet med prisforskellene af skattemæssig oprindelse.
Vedrørende PNE’s interne notat af 14. oktober 2002, som Kommissionen nævner i betragtning 134 til den anfægtede beslutning, havde PNE begrænset sig til at vurdere de budgetmæssige følger af en eventuel indførelse af en automatisk bonusbetalingsprocedure. Dette notat beviser således ikke, at der forelå en væsentlig virkning af afregningssystemet på eksporten.
Endelig har Kommissionen bedømt forhandlernes svar på dens spørgsmål af 17. november 2004 fejlagtigt. Tre forhandlere, som havde varetaget næsten 72% af samtlige forhandleres samlede eksport, havde givet svar, der bestyrkede, at bonus var af sekundær betydning for eksporten. Kommissionens undersøgelse drejede sig i øvrigt kun om en lille del af forhandlerne.
Kommissionen, som hævder, at presset havde direkte negative virkninger på eksporten, forklarer ikke, hvordan det, når presset angiveligt forelå i 1997 og 1998, kunne være i disse to år, at eksporten havde været størst, for først at falde i 1999. To forhandlere havde øget deres eksport betydeligt i forlængelse af det påståede pres.
Kommissionen har følgelig på ingen måde påvist, at afregningssystemet eller presset havde haft virkninger på eksporten, eller i det mindste, at sådanne virkninger havde været væsentlige.
Kommissionen tager fejl, når den hævder, at bonus betales året efter salget, idet den i realiteten betales i det kvartal, der følger efter det kvartal, hvor salget er sket.
Generelt har Kommissionen ikke alvorligt anfægtet sagsøgernes påvisning af, at bonussens påståede indvirkning på eksporten kun kunne være ubetydelig.
Kommissionen erindrer for det første om, at påvisning af virkningerne af en aftale, hvis formål er konkurrencebegrænsende, ikke kræves for at fastslå, at der foreligger en aftale. Selv om det skulle vise sig, at virkningerne af den i den foreliggende sag konstaterede konkurrencebegrænsende aftale ikke er godtgjort, påvirker det ikke konstateringen af overtrædelse. Der findes imidlertid beviser på afregningssystemets og pressets virkninger på eksporten, selv om det er vanskeligt nøjagtigt at kvantificere disse virkninger.
De skattemæssige forskelle mellem medlemsstaterne er irrelevante, da sagen drejer sig om bonussystemet og ikke prisforskellen før skat. Gennemførelsen af et bonussystem, som uden forskel ligeledes aflønner eksport, risikerer således ikke at blive en tilskyndelse for fabrikanterne til at øge deres pris i lande med høj beskatning.
PNE’s interne notat af 14. oktober 2002 kvantificerer virkningen af en eventuel udbetaling af bonus for eksport i 2003 til et beløb af [
fortroligt
] supplerende eksportsalg. Det er med urette, at sagsøgerne for at begrænse dette notats beviskraft hævder, at det drejede sig om indførelse af automatisk bonus, og søger at begrænse dets rækkevidde til en lineær projektion, som tilmed skulle korrigeres. I dette notat påtænktes klart indførelsen af bonus for eksporterede biler, og ikke alene indførelse af automatisk behandling af bonus. Notatet godtgjorde med beviskraft, at ikke alene betaltes der ikke bonus for eksport, men ligeledes og navnlig, at sagsøgerne forventede en betydelig virkning af denne ændring af eksportpolitikken.
Sagsøgerne har bestræbt sig på at minimere virkningerne af overtrædelsen og anklaget Kommissionen for at overdrive dem, men samtidig kan de ikke nægte enhver virkning og anerkender virkninger, »som bedst kan kvalificeres som værende meget begrænsede«.
Deres påstand, hvorefter eksport er rentabel uafhængigt af bonus og ikke er forbundet med forhandlernes investeringer, er ikke underbygget. På grund af at bonussystemet ikke belønner eksport, mindsker det objektivt interessen for eksport i forhold til lokalt salg. Det kan ikke benægtes, at for at kunne sælge til eksport, må forhandleren foretage investeringer i personale, markedsføring og logistik. Selv hvis en del af disse investeringer ligeledes er relevant for det lokale salg, påvirker dette ikke det forhold, at de faste omkostninger i forbindelse med eksporten ikke er nul. Det er alene dette, som Kommissionen har villet udtrykke i betragtning 115 til den anfægtede beslutning, og ikke fremsætte en teori om en direkte og lineær forbindelse mellem indenlandsk salg og eksportsalg.
Argumentet om, at bonussen er for beskeden til at indvirke på eksporten, er ikke overbevisende. Hvis bonussen er effektiv på nationalt plan, er det næppe sandsynligt, at den ikke har nogen indvirkning på eksporten. Det er ikke troværdigt at hævde, at bonussen er uden virkning på størrelsen af de indrømmede rabatter eller at antage, at ydelsen af en eventuel bonus var blevet absorberet af mellemmændene.
Sagsøgernes argumenter om årsagerne til faldet i eksporten fra Nederlandene bygger på en fejlagtig fortolkning af den anfægtede beslutning. Kommissionen har ikke hævdet, at manglende betaling af bonus var den afgørende faktor for eksportens udvikling, eller at virkningen var umiddelbar, men den har anført, at bonussen spillede en rolle. Kommissionen har anerkendt, at tidsintervallet for betalingen af bonus ikke er et år, men et kvartal, samtidig med, at den angiver, at dette ikke udelukker et vist tidsinterval for afregningssystemets restriktive virkninger, under hensyn til det tidsrum, der medgår, før forhandlerne bliver opmærksomme på dette systems implikationer for handelsstrategien.
Under alle omstændigheder kan sagsøgerne ikke nægte det store fald i eksporten. Kommissionen havde på grundlag af talrige indicier (vidnesbyrd fra forhandlere og sagsøgernes interne dokumenter) vurderet, at afregningssystemet og presset var en af grundene til faldet, uden nødvendigvis at være den eneste årsag.
Med hensyn til betydningen af faserne i markedsføringen af nye modeller og disse fasers virkninger på eksporten, synes den ikke at være af særlig relevans for eksporten, da disse faser fulgte efter hinanden i Nederlandene som i udlandet, og sagsøgernes argumentation på dette punkt er under alle omstændigheder yderst selektiv. Med hensyn til prisforskellen fjernede den omstændighed, at den blev mindre efter 1997 og 1998, ikke dens meget betydningsfulde karakter efter 1999, i en sådan grad, at den tilskyndede visse forbrugere til at ønske at købe i Nederlandene.
Kommissionen bemærker med hensyn til sin undersøgelse hos forhandlerne i Nederlandene, at sagsøgernes argument om, at de største forhandlere havde ment, at bonussen var af sekundær betydning, indebærer, at en del af forhandlerne omvendt tilkendte den en afgørende betydning. Denne undersøgelse havde vist, at samtlige forhandlere var klar over, at de ikke havde ret til automatisk betaling af bonus, at størsteparten havde forstået, at de ikke havde ret til bonus, og at det ikke var lykkedes at opnå bonus for størsteparten af de forhandlere, der havde forsøgt herpå. Endelig havde Kommissionen, for hvem det ikke var praktisk muligt at stille spørgsmål til alle forhandlerne, med føje begrænset sin undersøgelse til en repræsentativ stikprøve, i dette tilfælde 16 forhandlere, der var identificeret som aktive på eksportområdet, og som repræsenterede ca. 40% af eksporten i referenceperioden.
Kommissionen bemærker med hensyn til virkningerne af presset, at dette pres blev gennemført over en periode, som ikke var begrænset til 1997, og at det forhold, at den store nedgang i eksporten fandt sted i 1999, ikke rejser tvivl om, at presset havde en vis virkning. Andre eksempler end de af sagsøgerne selektivt anførte, påviser pressets effektivitet. Under alle omstændigheder er beviset for pressets konkrete effektivitet ikke nødvendigt for at fastslå overtrædelsen, når der er tale om en adfærd, der er en overtrædelse ved sit formål.
Kommissionen gør gældende, at spørgsmålet om bonus, for at blive forstået rigtigt, bør ses — ikke som foreslået af sagsøgerne inden for rammerne af en problematik om tilskyndelse til eksport — men inden for rammerne af en problematik om afskrækkelse fra eksport, i forbindelse med hvilken de objektive virkninger af manglende betaling af bonus fremstår klart.
Da bilforhandlernes margener er lave, kan det ikke gøres gældende, at manglende betaling af bonus for eksport ikke har nogen virkning på eksporten eller kun en ubetydelig virkning.
I modsætning til, hvad sagsøgerne hævder, bør udenlandske og lokale kunder inden for rammerne af det indre marked behandles på lige fod i forhold til forhandleren. Den omstændighed, at den udenlandske kundes motivation til at købe i Nederlandene kan være prisforskellen, bør være sagsøgernes overvejelser helt uvedkommende, da det ellers erkendes, at disse netop tilsigter at opdele markederne.
Trods sagsøgernes afvisning giver det sig selv, at bonussystemet indvirker på forhandlernes økonomiske beslutninger til ugunst for eksporten. Sagsøgerne ser problematikken ud fra den udenlandske købers synspunkt for at gøre gældende, at manglende bonus angiveligt er ligegyldig for den sidstnævnte. Bortset fra at denne opfattelse er fejlagtig og ikke godtgjort, mener Kommissionen, at man skal se problematikken ud fra forhandlerens synspunkt for at fastslå, at alt andet lige er forhandleren frataget bonus for eksport og er dermed på den ene eller den anden måde tilskyndet af afregningssystemet til at prioritere lokalt salg.
Rettens bemærkninger
Det følger af fast retspraksis, at det ved anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF ikke er nødvendigt at tage hensyn til en aftales faktiske følger, såfremt aftalen har til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen i Fællesskabet (jf. Domstolens dom i sagen Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 136, og dom af 25.1.2007, sag
C-407/04 P, Dalmine mod Kommissionen, Sml. I, s. 829
, præmis 84 og den deri nævnte retspraksis, samt Rettens dom i sagen General Motors Nederland og Opel Nederland mod Kommissionen, nævnt i præmis 171 ovenfor, præmis 104, og af , sag
T-322/01, Roquette Frères mod Kommissionen, Sml. II, s. 3137
, præmis 201 og den deri nævnte retspraksis).
Heraf følger, at eftersom Kommissionen med rette i den anfægtede beslutning har konkluderet, at der forelå en aftale med konkurrencebegrænsende formål (jf. præmis 113, 140 og 141 ovenfor), må dette anbringende, for så vidt som det har til formål at anfægte eksistensen af en overtrædelse i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, forkastes som irrelevant.
I det omfang dette anbringende imidlertid indeholder en anfægtelse af Kommissionens bedømmelse af overtrædelsens grovhed, skal denne anfægtelse undersøges i forbindelse med behandlingen af det femte annullationsanbringende vedrørende beregningen af bøden.
5.
Om det femte anbringende, der vedrører tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1/2003 samt retningslinjerne og tager sigte på nedsættelse af bøden
Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at overtrædelsen ikke kan anses for »meget alvorlig«, henset til ordlyden i retningslinjerne (præmis 29 ovenfor), når afregningssystemet ikke havde en opdeling af markederne til formål.
Systemet havde udelukkende distributionssystemets effektivitet og udviklingen af Peugeots markedsandel i Nederlandene til formål. Endvidere indeholdt det ikke et formelt forbud mod eksport til forskel fra andre sager vedrørende bilsektoren. PNE havde derimod udsendt rundskrivelser til sine forhandlere vedrørende den procedure, der skulle følges i tilfælde af salg til mellemmænd, og havde ikke sanktioneret de forhandlere, der foretog eksport. Selv hvis det antages, at afregningssystemet anses for at have mindsket tilskyndelsen til at eksportere, skal det tilføjes, at en begrænsning af eksporten ikke er ensbetydende med opdeling af markederne. Det er i strid med retningslinjerne ikke at tage hensyn til denne forskel. Den overtrædelse, der foreholdes sagsøgerne, kan højst kvalificeres som »lidet alvorlig« eller »alvorlig«. Kommissionen har i øvrigt stærkt overdrevet virkningerne af den påståede overtrædelse.
Forskellen mellem opdeling af markederne og nedsættelse af eksporten er ikke kunstig i modsætning til det af Kommissionen hævdede. I den sag, der gav anledning til dommen i sagen General Motors mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, og i sagen General Motors Nederland og Opel Nederland mod Kommissionen, nævnt i præmis 171 ovenfor, sigtede overtrædelsen direkte mod et forbud mod eksport, som klart viste en vilje til at opdele markedet, hvilket ikke er tilfældet i denne sag.
Sagsøgerne har anført, at efter en langvarig analyse af følgerne af overtrædelsen med henblik på at kvalificere dem som væsentlige har Kommissionen påstået, at en sådan kvalifikation var unødig eller uden indvirkning på kvalifikationen som en meget alvorlig overtrædelse og på fastsættelsen af bøden. Bødens størrelse bør således tages op til revurdering, eftersom visse af de grundelementer, der blev anvendt til beregningen, mangler, idet sagsøgerne har påvist, at afregningssystemet ingen følger havde for eksporten.
Kommissionen har overdrevet overtrædelsens varighed. De beviser, som Kommissionen har påberåbt sig, godtgør ikke en overtrædelse, der har varet i perioden fra 1998 til september 2003, for så vidt angår det, der hører ind under afregningssystemet, eller i perioden mellem 1998 og 2000 for det, der hører ind under presset. Sagsøgerne har subsidiært gjort gældende, at selv om der måtte anerkendes en varighed på seks et halvt års overtrædelse for afregningssystemets vedkommende og fire et halvt års overtrædelse for pressets vedkommende, kan den af Kommissionen anvendte forhøjelse ikke være ensartet i hele perioden under hensyn til variationen i overtrædelsens intensitet. Kommissionen burde have taget hensyn til denne variation i intensitet i forbindelse med vurderingen af overtrædelsens varighed.
Retten bør ifølge sagsøgerne følgelig nedsætte bøden.
Kommissionen har gjort gældende, at den har anvendt retningslinjerne på passende vis. Der er intet, der i disse retningslinjer udelukker, at vertikale begrænsninger kan kvalificeres som »meget alvorlige«.
Afregningssystemet havde til formål og følge at begrænse eksporten. Den påståede omstændighed, at det ligeledes havde effektiviteten af distributionsnettet i Nederlandene og penetration på dette marked til formål, kan ikke rejse tvivl om den oprindelige konstatering eller dermed gøre den fastslåede overtrædelses grovhed mindre.
Argumentet om, at den pågældende praksis ikke indeholdt et formelt forbud mod at eksportere, må forkastes. Denne omstændighed ændrer nemlig intet ved den konstatering, at det pågældende system havde en begrænsning af eksporten til formål, og dermed opdeling af markederne, og at det derfor kunne kvalificeres som en meget alvorlig overtrædelse. Det er kunstigt at sondre mellem begrænsning af salget til ikke-hjemhørende købere i Nederlandene og opdeling af markederne. At det kun drejer sig om en begrænsning, er ikke til hinder for at kvalificere overtrædelsen som meget alvorlig.
Med hensyn til følgerne af overtrædelsen, hvor bevis i øvrigt ikke er nødvendigt for at fastslå overtrædelsen, er det godtgjort, at de har været betydelige. Under alle omstændigheder har Kommissionen fastslået den meget alvorlige karakter ifølge overtrædelsens art. Kommissionen har navnlig fastslået sagsøgernes subjektive hensigt om at begrænse samhandelen mellem medlemsstater, mens den efter 1988 har præciseret sit synspunkt vedrørende politikker, der består i at udelukke salg af nye biler til endelige forbrugere med bopæl i en anden medlemsstat.
Kommissionen har bemærket, at dens beslutningspraksis ikke tjener som retlig ramme for bøderne på konkurrenceområdet, og at den har et skøn til, henset til den pågældende sags omstændigheder, at fastslå, om den berørte overtrædelse er meget alvorlig.
Kommissionen har tilføjet, at når den ifølge retningslinjerne ved bedømmelsen af overtrædelsens alvor kun må tage hensyn til dens faktiske indvirkning, når den kan måles, hvilket er vanskeligt i denne sag, er den ikke forpligtet til nøjagtigt at påvise indvirkningen af aftalen på markedet og kvantificere den, men kan begrænse sig til et skøn over en sådan følge. Sagsøgerne har derfor ikke grundlag for at påberåbe sig manglende eller begrænset karakter af følgerne af aftalen.
For så vidt angår vurderingen af overtrædelsens varighed gentager Kommissionen, at den har godtgjort, at der forelå en overtrædelse i hele den anførte varighed. Med hensyn til argumentet om, at forhøjelsen af bøden skulle have varieret i forhold til overtrædelsens intensitet i tidens løb, påpeger Kommissionen, at intensiteten ikke vedrører overtrædelsens varighed, men dens grovhed. Kommissionen har netop taget hensyn til overtrædelsens varierende intensitet i sin bedømmelse af grovheden.
Rettens bemærkninger
Det bemærkes indledningsvis, at der ifølge fast retspraksis tilkommer Kommissionen et skøn ved fastsættelsen af den enkelte bøde (Rettens dom af 6.4.1995, sag
T-150/89, Martinelli mod Kommissionen, Sml. II, s. 1165
, præmis 59, og af , sag
T-352/94, Mo och Domsjö mod Kommissionen, Sml. II, s. 1989
, præmis 268, hvilken dom blev stadfæstet ved Domstolens dom af , sag
C-283/98 P, Mo och Domsjö mod Kommissionen, Sml. I, s. 9855
, præmis 47). Dens vurdering skal imidlertid udøves under overholdelse af fællesskabsretten, som ikke alene udgøres af traktatens bestemmelser, men også omfatter almindelige retsprincipper (Domstolens dom af , sag
C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, Sml. I, s. 6677
, præmis 38).
Det bemærkes, at der ved fastsættelsen af en overtrædelses grovhed i henhold til fast retspraksis tages hensyn til mange elementer, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning (Domstolens dom af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P — C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 241, og af , sag
C-328/05 P, SGL Carbon mod Kommissionen, Sml. I, s. 3921
, præmis 43).
Det skal ligeledes fremhæves, at vurderingen af, om den pålagte bøde står i forhold til overtrædelsens grovhed og varighed, hvilke kriterier tidligere fandtes i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og fremover i artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, er omfattet af den fulde prøvelsesret, som er tillagt Retten i medfør af samme forordnings artikel 31 (jf. i denne retning Rettens dom af 4.7.2006, sag
T-304/02, Hoek Loos mod Kommissionen, Sml. II, s. 1887
, præmis 69).
I den foreliggende sag fremgår det af den anfægtede beslutning, at Kommissionen, selv om den ikke udtrykkeligt har nævnt retningslinjerne i den anfægtede beslutning, har fastsat den sagsøgerne pålagte bøde på grundlag af den generelle metode, som Kommissionen i retningslinjerne har forpligtet sig til at anvende, og hvori det bestemmes i punkt 1, første afsnit, at for beregningen af bøden fastsættes »[g]rundbeløbet […] på grundlag af overtrædelsens grovhed og dens varighed, der er de eneste kriterier, der er anført i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17«.
Anfægtelsen af Kommissionens bedømmelse af overtrædelsens grovhed med henblik på beregning af bøden
Retningslinjerne præciserer i punkt 1 A, at »[v]ed vurderingen af overtrædelsens grovhed skal der tages hensyn til overtrædelsens art, overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet — når den kan måles — og det berørte markeds udstrækning«. Overtrædelserne klassificeres herefter i tre kategorier, hvortil er knyttet påregnelige sanktionsbeløb, nemlig lidet alvorlige overtrædelser (fra 1000 til 1 mio. EUR), alvorlige overtrædelser (fra 1 mio. til 20 mio. EUR) og meget alvorlige overtrædelser (20 mio. EUR og derover).
— Kriteriet om vurdering af overtrædelsens grovhed i forhold til overtrædelsens art
Sagsøgerne har gjort indsigelse mod kvalifikationen af overtrædelsen som »meget alvorlig«, som omhandlet i retningslinjernes punkt 1 A, idet det formål, de forfulgte, udelukkende var at fremme Peugeots salg i Nederlandene, og under alle omstændigheder kunne blot en begrænsning af eksporten ikke udgøre en markedsopdeling. Sagsøgerne har ligeledes gjort gældende, at i denne sag og til forskel fra den sag, der gav anledning til dommen i sagen General Motors mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, og dommen i sagen General Motors Nederland og Opel Nederland mod Kommissionen, nævnt i præmis 171 ovenfor, havde der ikke været konkurrencebegrænsninger med sigte på direkte at forbyde eksport og således ikke en klar vilje til markedsopdeling.
For så vidt angår argumentet om sagsøgernes handlingers angiveligt udelukkende konkurrencefremmende formål bemærkes, for så vidt som det gentager anfægtelsen af forekomsten af en overtrædelse i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, at dette argument blev forkastet i forbindelse med undersøgelsen af det andet annullationsanbringende. Kommissionen har nemlig med føje konkluderet, at afregningssystemet og sagsøgernes forskellige initiativer havde udgjort foranstaltninger med konkurrencebegrænsende formål (jf. præmis 113, 140 og 141 ovenfor).
I det omfang dette argument skal forstås således, at sagsøgerne under alle omstændigheder har handlet i god tro, fremgår det både af den anfægtede beslutning (jf. navnlig betragtning 58, 73-84, 145, 170 og 171) og af undersøgelsen af den foreliggende sag (jf. navnlig præmis 54-68 og 116-140 ovenfor), at sagsøgerne, langt fra at være uvidende om deres initiativers konkurrencebegrænsende rækkevidde i realiteten handlede med fuldt kendskab til sagen.
Argumentet om, at der kun kan være tale om markedsopdeling i tilfælde af en aftale, der indeholder et formelt forbud mod at eksportere, må forkastes. Den omstændighed — som i den foreliggende sag — at søge, uden at gå så langt som til at udtrykke et formelt forbud mod at eksportere, at modsætte sig så meget som muligt paralleleksport gennem et afregningssystem og pres, udgør et initiativ, der tager sigte på opdeling af det indre marked, og ifølge sin art er lige så alvorlig og forkastelig som et forbud mod at eksportere. En sådan modstand udgør, helt ligesom et forbud (jf. i denne retning dommen i sagen General Motors Nederland og Opel Nederland mod Kommissionen, nævnt i præmis 171 ovenfor, præmis 191), en åbenbar overtrædelse af konkurrencereglerne. Den er egnet til at modvirke de mest grundlæggende virkninger af Det Europæiske Fællesskab og i særdeleshed gennemførelsen af det indre marked.
Sagsøgernes argument om, at den i den foreliggende sag begåede overtrædelse ikke kan kvalificeres som meget alvorlig med hensyn til dens art som omhandlet i retningslinjerne, fordi den ikke indeholdt noget formelt forbud mod at eksportere, er følgelig urigtigt og må derfor forkastes.
Det skal tilføjes, at selv om det system, der gennemførtes i denne sag, ikke indeholdt et rent forbud mod eksport, var dette på ingen måde på grund af konkurrencefremmende overvejelser fra sagsøgernes side, men var derimod begrundet med overvejelser i tilknytning til ønsket om at undgå at indføre et system, som, fordi det ville have været alt for udtrykkeligt konkurrencebegrænsende, ville have været lettere at afsløre. Som det er blevet fastslået (jf. præmis 51-68 og 113 ovenfor), sørgede sagsøgerne for, efter i 1997 at have indført et afregningssystem, hvis konkurrencebegrænsende karakter var åbenbar, fra og med 1998, mens de samtidig fra da af undgik enhver for åbenbart konkurrencebegrænsende formulering, at opretholde det konkurrencebegrænsende system, der var indført i 1997, idet de ledsagede det af forskellige initiativer, som hovedsageligt havde til formål at sikre, at eksport fortsat var noget exceptionelt.
Det bemærkes, at overtrædelsen med hensyn til sin art har en særligt markeret karakter i betragtning af de særligt skjulte former, hvorunder afregningssystemet blev stadfæstet indtil 2003, i en sammenhæng, hvor, som Kommissionen nævner (betragtning 171, andet punktum, til den anfægtede beslutning), og som Retten har påpeget i dommen i sagen General Motors Nederland og Opel Nederland mod Kommissionen, nævnt i præmis 171 ovenfor (præmis 192), Kommissionens tidligere beslutningspraksis og den faste retspraksis vedrørende parallelimport, specielt inden for bilsektoren, udgjorde en klar advarsel om et sådant systems ulovlighed.
Det bemærkes i lighed med Kommissionens opfattelse, at sagsøgerne er medlemmer af en stor industrikoncern, der har en væsentlig stilling på de omhandlede markeder (jf. i denne retning betragtning 167 til den anfægtede beslutning), og at de rådede over juridiske tjenester, som fuldt ud var i stand til at måle — som de i øvrigt også gjorde — den konkurrencebegrænsende karakter af den pågældende adfærd (jf. i denne retning betragtning 170 til den anfægtede beslutning).
Det følger af det ovenstående, at Kommissionen ved udøvelsen af sit skøn ikke har begået en fejl ved at kvalificere overtrædelsens art som meget alvorlig.
— Kriteriet om vurdering af overtrædelsens grovhed ud fra overtrædelsens faktiske indvirkning på markedet
Sagsøgerne har anfægtet den måde, hvorpå der i den anfægtede beslutning tages hensyn til overtrædelsens faktiske indvirkning på markedet. De har gjort gældende, at Kommissionen har overdrevet følgerne af overtrædelsen, når den har betegnet dem som væsentlige. Overtrædelsen har i realiteten ikke haft følger eller højst ubetydelige følger.
Kommissionen har bestridt denne kritik og under alle omstændigheder fundet, at overtrædelsens meget alvorlige karakter var fastslået i tilstrækkelig grad i den anfægtede beslutning, på grundlag af overtrædelsens art, og at selv om den har nævnt en indvirkning i sin begrundelse for bedømmelsen af overtrædelsens grovhed, har den under ingen omstændigheder udtrykkeligt bygget på følgerne af overtrædelsen for at konkludere, at den skulle klassificeres som »meget alvorlig«.
For så vidt angår Kommissionens sidstnævnte argument kræver selve den anfægtede beslutnings ordlyd, at det forkastes.
Hvad Kommissionen end måtte have fremført herom under retssagen, har den ikke i den anfægtede beslutning betegnet overtrædelsen som meget alvorlig alene på grund af dens art. I betragtning 166 til den anfægtede beslutning har den fastslået, at virksomheden ved sine handlinger har hindret gennemførelsen af det traktatfastsatte formål med det indre marked, og at »overtrædelsens art må betegnes som meget alvorlig alene af denne grund«. Dermed betegnede Kommissionen på dette stadium ikke selve overtrædelsen, men dens art som meget alvorlig, idet overtrædelsens art udgør det første kriterium, der er fastsat i retningslinjerne for vurderingen af overtrædelsens grovhed, jf. præmis 277 ovenfor.
Det var først efter en undersøgelse, der også tog hensyn til andre elementer, herunder overvejelser vedrørende overtrædelsens følger, som Kommissionen kvalificerede som »væsentlige« (jf. i særdeleshed betragtning 166, tredje punktum, og betragtning 168, andet punktum, til den anfægtede beslutning), at Kommissionen i betragtning 172 til den anfægtede beslutning udtrykte den opfattelse, at »i betragtning af det ovenstående må overtrædelsen af artikel 81 [EF], som er begået af [sagsøgerne], kvalificeres som meget alvorlig«.
Det skal derfor undersøges, om Kommissionen i den anfægtede beslutning har konstateret omstændigheder, der giver den mulighed for i sin bedømmelse af overtrædelsens grovhed at gøre gældende, at der forelå væsentlige følger.
I betragtning 131 til den anfægtede beslutning har Kommissionen påpeget en nedgang i eksporten efter 1997 og dernæst et fald på 50% efter 1999. Som svar på AP’s argumentation, hvorefter dette fald ikke var forårsaget af afregningssystemet, men af en reduktion af prisforskellene, som havde mindsket udenlandske køberes interesse i at erhverve deres bil i Nederlandene, har Kommissionen bl.a. anført, at prisforskellene var forblevet betydelige i den omhandlede periode (betragtning 132 til den anfægtede beslutning).
Kommissionen har ligeledes anført, at under alle omstændigheder havde begrænsningen af retten til bonus for eksportsalg fjernet en del af de nederlandske forhandleres fleksibilitet, uafhængigt af eventuelle variationer i prisforskellene (betragtning 133 in fine til den anfægtede beslutning).
I betragtning 134 til den anfægtede beslutning tilføjede Kommissionen, efter at have bemærket, at »generelt er det vanskeligt nøjagtigt at kvantificere virkningen af sådanne foranstaltninger og umuligt at fastslå antallet af eksportforretninger, som de faktisk har forhindret«, at »[i] det foreliggende tilfælde gør de faktiske forhold, der er indhentet som led i undersøgelsen […], det muligt at bevise, at der forelå en betydelig virkning af det pågældende afregningssystem på udviklingen af paralleleksportstrømmene fra Nederlandene«.
Kommissionen har navnlig gjort et internt PNE-notat gældende, affattet af [
fortroligt
], »Responsable Dealer Support« (ansvarlig for forhandlerstøtte), og vedlagt den anfægtede beslutning, hvoraf det fremgik, at hvis betalingen af bonus for eksport var blevet indført for år 2003, ville dette have medført en meget betydelig forøgelse af eksportmængden (betragtning 134, første led, til den anfægtede beslutning).
For det første skal Kommissionens konstatering, jf. præmis 293 ovenfor, af en nedgang i eksporten efter 1997 og dernæst et fald på 50% efter 1999 undersøges.
Sagsøgerne har i det væsentlige gjort gældende i forbindelse med deres fjerde annullationsanbringende (jf. præmis 235 ovenfor), at det var de store eksportmængder i 1997 og 1998, der var atypiske. Disse mængder skyldtes nemlig kombinationen af for det første meget efterspurgte Peugeot-modellers markedsadgang og for det andet de store prisforskelle på daværende tidspunkt, forskelle, hvis nedbringelse de efterfølgende år var den væsentligste årsag til eksportnedgangen.
For så vidt angår det første af disse anbringender om, at eksporten i 1997 og 1998 havde været usædvanlig høj på grund af nye modellers tiltrækningskraft for køberne (hvilket ifølge sagsøgerne var til hinder for at drage en brugbar konklusion af eksportnedgangen de efterfølgende år), mener Retten ligesom Kommissionen, at for så vidt som indførelsen af nye modeller skete både i Nederlandene og i udlandet, var virkningen af disse nye modellers tiltrækningskraft på salgsmængden principielt den samme i Nederlandene og de øvrige medlemsstater. Selv om tiltrækningskraften ganske vist kan øge fabrikantens salgsmængde både på indenlandsk plan og — for så vidt som forskellen i listeprisen og udsigten til rabat gør dem interessante — til eksport, indebærer denne tiltrækningskraft ikke i sig selv en forøgelse af paralleleksportens andel i forhold til det indenlandske salg. Under alle omstændigheder har sagsøgerne ikke fremlagt noget materiale, som i den foreliggende sag indebærer en modsat konklusion.
Med hensyn til det forhold, at en ny model kan være mere attraktiv for forbrugerne i andre lande end for de nederlandske forbrugere, skal det fastslås, at dette heller ikke synes at kunne indebære en forøgelse for de nederlandske forhandlere af paralleleksportens andel i forhold til indenlandsk salg. Den af sagsøgerne påståede omstændighed, at dieselmotorer er lidet efterspurgte af de nederlandske forbrugere, men meget efterspurgte af de franske forbrugere, kan ganske vist medføre, at størsteparten af de eventuelle paralleleksportforretninger til Frankrig vedrører dieselmotorer, men synes imidlertid ikke at kunne resultere i en forøgelse af nederlandsk paralleleksport i forhold til nederlandsk indenlandsk salg. Intet ligger a priori til grund for at antage, og sagsøgerne har under alle omstændigheder ikke gjort beviser gældende i denne retning, at den franske forbrugers påståede præference for dieselmotorer specielt skulle tilskynde ham til at opgive at købe sit køretøj hos en fransk forhandler. Denne forbrugers køb i udlandet afhænger i sidste instans af den økonomiske fordel, han kan opnå ved en sådan forretning.
Vedrørende sagsøgernes andet anbringende om, at reduktionen af prisforskellene — og ikke udelukkelsen af bonus for eksport — var den væsentligste grund til eksportnedgangen efter 1997, bemærkes, at Kommissionen ikke i den anfægtede beslutning har gjort gældende, at udelukkelsen af bonus var den eneste grund til eksportnedgangen. Kommissionen har kun anført, at det var vanskeligt at antage, at eksportnedgangen fra 1997 alene skyldtes en reduktion af prisforskellene (betragtning 132 in fine til den anfægtede beslutning).
Det bemærkes imidlertid, at Kommissionen, da den i betragtning 131, første punktum, til den anfægtede beslutning som den første indholdsmæssige betragtning vedrørende virkningerne af afregningssystemet henviste til en »nedgang i eksporten fra 1997 og dernæst et fald på omkring 50% efter 1999«, ikke i sit efterfølgende ræsonnement, og i særdeleshed i betragtning 132 til den anfægtede beslutning, i tilstrækkelig grad tog hensyn til AP’s indsigelse om, at denne udvikling i eksporten hovedsageligt havde været forårsaget af de varierende prisforskelle.
Kommissionen har således nævnt denne indsigelse i betragtning 131 til den anfægtede beslutning og begrænset sig til i betragtning 132 at anføre, at »prisforskellene mellem Nederlandene og de dyreste markeder var forblevet betydelige i den omhandlede periode«, hvilket i det væsentlige betyder, at hvordan det så end måtte forholde sig med udviklingen af disse prisforskelle, havde incitamentet for udenlandske forbrugere til at købe deres bil i Nederlandene varet ved i hele den omhandlede periode.
Selv om denne sidstnævnte betragtning om forbrugernes vedvarende interesse for paralleleksport i hele den omhandlede periode er korrekt, forholder det sig imidlertid således, at Kommissionens understregning i begyndelsen af sin undersøgelse af afregningssystemets virkninger på konkurrencen, af den betydelige eksportnedgang i den omhandlede periode, uden at der i det efterfølgende ræsonnement udvises tilstrækkelig opmærksomhed med hensyn til den rolle, der spilledes af udviklingen i prisforskellene for denne nedgang, resulterede i en beskrivelse af de faktiske omstændigheder, som i praksis bagatelliserede denne udviklings rolle for eksportnedgangen.
Det må derfor antages, at den omstændighed, at Kommissionen i sine udtalelser i betragtning 131 og 132 til den anfægtede beslutning vedrørende nedgangen i eksporten ikke har udvist tilstrækkelig opmærksomhed med hensyn til udviklingen af prisforskellenes rolle i eksportnedgangen, afspejler en vis bagatellisering af denne rolle fra Kommissionens side.
Hvad for det andet angår Kommissionens konstatering, nævnt i præmis 294 ovenfor, hvor den denne gang ikke længere ser sagen fra køberens, men fra forhandlerens synspunkt, har den i betragtning 133 til den anfægtede beslutning udtalt, at »begrænsningen af retten til bonus for eksport har frataget de nederlandske forhandlere en del af deres fleksibilitet, uafhængigt af eventuelle udsving i prisforskellene«.
Sagsøgerne har bestridt denne udtalelse og gjort gældende, at eksportsalg var rentabelt salg uafhængigt af bonussen, at bonussen var ubetydelig i forhold til bilers salgspris og i forhold til prisforskellen, og at den derfor ikke kunne have spillet nogen rolle (jf. i forbindelse med det fjerde annullationsanbringende præmis 233 og 234 ovenfor).
For så vidt angår argumenterne vedrørende bonussens angiveligt ubetydelige karakter i forhold til køretøjets salgspris og prisforskellen skal det fastslås, at disse argumenter sammenblander køberens og forhandlerens synspunkt. Selv om det er rigtigt fra køberens synspunkt, at bonussen i absolut værdi kun udgjorde en beskeden del af køretøjets salgspris og af prisforskellen, forholder det sig ikke desto mindre sådan, at fra forhandlerens synspunkt kan bonusbeløbet ikke anses for ubetydeligt, da det udgjorde et betydeligt element i forhandlerens margen i forbindelse med salget af køretøjet, og den manglende bonus i forbindelse med eksportsalg spillede derfor en ikke ubetydelig rolle til ulempe for dette salg (jf. i denne retning betragtning 116 til den anfægtede beslutning).
Endvidere skal det fastslås, at sagsøgernes indsigelser, som alle i det væsentlige har til formål at fremstille bonussen som et økonomisk element uden reel indvirkning på forhandleren, er i direkte modstrid med deres anbringende om, at bonussystemet netop havde til formål at fremme salget af Peugeot-køretøjer i Nederlandene (jf. i denne retning et tilsvarende ræsonnement i generaladvokat Tizzanos forslag til afgørelse i forbindelse med dommen i sagen General Motors mod Kommissionen, nævnt i præmis 55 ovenfor, punkt 76). Det er således af Kommissionen med føje anført i betragtning 112 til den anfægtede beslutning, at hvis, »som [Peugeot] har præciseret, dette afregningssystem for forhandlerne havde til formål at tilskynde de nederlandske forhandlere til at bestræbe sig på at fremme salget på det område, de har fået tildelt«, indebar dette, at afregningssystemet og dermed bonussen »var tilstrækkelig til, at afslag herpå afskrækker fra visse eksportsalg«.
Med hensyn til argumentet i det fjerde annullationsanbringende (jf. præmis 237 ovenfor) om, at tre forhandlere, der havde stået for mere end 72% af de adspurgte forhandleres eksport, havde givet svar, der bestyrkede det forhold, at bonussen var af sekundær betydning for eksporten, skal det fastslås, at denne påstand på ingen måde er underbygget hverken ved henvisning til bestemte forhandlere eller ved henvisning til eksporttallene, og at det derfor, alene af denne grund, må forkastes.
Under alle omstændigheder og hvis det antages, at denne påstand indirekte drejede sig om forhandler [
fortroligt
], [
fortroligt
] og [
fortroligt
], som er genstand for en tilsvarende påstand fra AP’s side, jf. præmis 91 ovenfor, er det vedrørende [
fortroligt
] fastslået, at denne forhandler, som har erklæret at have eksporteret [
fortroligt
] køretøjer i undersøgelsesperioden, ikke havde tilkendegivet manglende interesse for bonussen, men kun havde forstået, at bonussen ikke fandt anvendelse på eksport (jf. præmis 95 ovenfor). Sagsøgernes påstand, hvis det antages, at den omhandlede de tre forhandlere, der er nævnt i den foregående præmis, kan derfor højst dreje sig om to af dem, som med deres [
fortroligt
] kumulerede eksport (jf. svar på begæringen om oplysninger af 17.11.2004) — og med sagsøgernes eget anbringende som grundlag for beregningen vedrørende procentsatsen på [
fortroligt
]% — kun udgør [
fortroligt
]% af de adspurgte forhandleres eksport.
Med hensyn til betragtningen i forbindelse med det fjerde annullationsanbringende (jf. præmis 237 ovenfor), hvorefter begæringen om oplysninger af 17. november 2004 kun var blevet tilsendt en lille del af forhandlerne, er der intet, der tyder på, og sagsøgerne har ikke gjort beviser gældende i denne retning, at gruppen af forhandlere, der var adressater for begæringen om oplysninger og bestod af virksomheder, der ifølge Kommissionen havde gennemført 40% af eksporten i løbet af undersøgelsesperioden, ikke havde udgjort en repræsentativ stikprøve, i særdeleshed ikke ved en undersøgelse af overtrædelsens faktiske indvirkning på markedet.
Det følger af det ovenstående, at sagsøgernes argumenter om, at bonussen var for beskeden til at indvirke på eksportniveauet, skal forkastes.
For det tredje skal der foretages en prøvelse af Kommissionens udtalelser (jf. præmis 295 og 296 ovenfor), hvori den, efter at have erindret om vanskeligheden ved nøjagtigt at kvantificere virkningen af foranstaltninger som afregningssystemet (betragtning 134 til den anfægtede beslutning), alligevel har redegjort for faktuelle forhold, der kan bevise, at dette system havde en betydelig virkning på eksporten, og i særdeleshed påberåbt sig et internt notat fra PNE af 14. oktober 2002, affattet af [
fortroligt
] (betragtning 134, første led, til den anfægtede beslutning).
Sagsøgerne har i forbindelse med deres fjerde annullationsanbringende anfægtet (jf. præmis 236 ovenfor), at dette notat havde den betydning, som Kommissionen tillægger det. Langt fra at indeholde overvejelser over en indholdsmæssig ændring af afregningssystemet, således at det fremover ligeledes omhandlede betaling af bonus for eksport, havde dette notat kun indeholdt overvejelser over en rent proceduremæssig ændring af et system, som allerede havde fastsat denne betaling, en ændring, som bestod i at erstatte betaling efter forelæggelse af bilag for indregistrering i udlandet med en automatisk betaling med efterfølgende efterprøvelse af de nævnte bilag.
Det skal fastslås, at forudsætningen for sagsøgernes anfægtelse, hvorefter afregningssystemet allerede havde fastsat betaling af bonus for eksport, er urigtig. Det er blevet fastslået i forbindelse med undersøgelsen af det andet annullationsanbringende, at dette system, som beskrevet i rundskrivelserne til forhandlerne, ikke fastsatte betaling af bonus for eksport, og endnu mindre en procedure i denne henseende (jf. præmis 62 ovenfor).
Det interne notat af 14. oktober 2002, hvori [
fortroligt
] tilrådede »på baggrund af ændringen af bestemmelserne […] at tage alle biler (herunder indregistreringer, som finder sted i andre EU-lande) i betragtning for en bonus næste år«, kan kun forstås som et internt forslag til PNE, der i sidste instans havde til formål at bringe udelukkelsen af eksport med bonus til ophør, en udelukkelse, der hidtil var blevet opretholdt af sagsøgerne ifølge de betingelser, som Kommissionen har beskrevet i den anfægtede beslutning og undersøgt i præmis 60-65 ovenfor.
Der rejser sig imidlertid det spørgsmål, om dette notat, ud over dets anvendelsesområde, gav Kommissionen mulighed for at fastslå, som den har gjort i betragtning 134, første led, til den anfægtede beslutning, at ifølge PNE havde indvirkningen af indførelse af bonus for eksportsalg for 2003 ført til et mersalg på [
fortroligt
].
For at nå frem til dette tal har Kommissionen sondret mellem den i dette notat nævnte forventede stigning i eksportsalget som fastsat i den industrielle og kommercielle plan (PIC) 2003 ved uændret afregningssystem ([
fortroligt
] salg), og den forventede stigning i eksportsalget som skønnet af [
fortroligt
] ved en ændring af afregningssystemet ([
fortroligt
] salg).
Sagsøgerne påstår, at Kommissionen har taget fejl, og de har fremført to indsigelser i denne henseende. Dels er det af [
fortroligt
] skønnede salg kun en lineær projektion, som han har foretaget af den stadige stigning i eksportmængderne siden 2000. Dels var det [
fortroligt
] salg ifølge PIC 2003, nævnt i notatet af 14. oktober 2002, kun en foreløbig opgørelse, baseret på eksporten i 2001 og med udelukkelse af de køretøjslagre, der allerede fandtes hos forhandlerne. PIC 2003, som ikke havde været endeligt fastsat ved affattelsen af dette notat, havde til sidst forudset en eksportmængde, der på samme tid var større ([
fortroligt
] køretøjer) og nærmere virkeligheden, eftersom [
fortroligt
] køretøjer var blevet eksporteret i 2003.
Med hensyn til den første indsigelse om, at tallet [
fortroligt
] salg blot var en af ophavsmanden til notatet foretaget lineær projektion af den stadige stigning i eksportmængden siden 2000, skal det fastslås, at det indirekte, men nødvendigvis hviler på den fejlagtige opfattelse (jf. præmis 314-317 ovenfor), at den af denne ophavsmand foreslåede ændring var en rent proceduremæssig ændring af et afregningssystem, som fra begyndelsen havde indført betaling af bonus for eksport.
I øvrigt og for fuldstændighedens skyld skal det i lighed med Kommissionen påpeges for det første, at denne indsigelse hidrører fra en påstand fra sagsøgerne, idet disses fremlæggelse af en tabel med en sådan projektion på ingen måde betyder, at dette har været den fremgangsmåde, der er fulgt af [
fortroligt
] i notatet, og for det andet, at hvis det havde været [
fortroligt
] fremgangsmåde, forekommer den omstændighed, at PIC 2003’s foreløbige prognoser ([
fortroligt
] salg) og endelige ([
fortroligt
] salg) var blevet fastsat langt under denne påståede projektion, uforståelig.
For så vidt angår den anden indsigelse, hvorefter [
fortroligt
] salg ifølge PIC 2003, nævnt i notatet af 14. oktober 2002, var et foreløbigt tal, der senere blev forhøjet, og at der i stedet skulle tages hensyn til et tal på [
fortroligt
] salg, ændrer den intet ved, at ophavsmanden til dette notat i det væsentlige på grundlag af PIC 2003 vurderet til [
fortroligt
] eksportsalg påregnede en større eksport på [
fortroligt
] køretøjer i tilfælde af indførelse af bonus for eksport. At PIC 2003 blev forhøjet, forpligter på ingen måde til, at [
fortroligt
] som var prognosen vedrørende indvirkningen af indførelse af bonus for eksport ([
fortroligt
] køretøjer), nødvendigvis skulle sænkes.
Det følger af det ovenstående, at sagsøgerne ikke har godtgjort, at Kommissionen har begået en fejl, da den byggede på PNE’s interne notat af 14. oktober 2002 og udledte, at en indførelse af bonussystemet for eksportsalg for 2003 ville have medført en meget betydelig forøgelse af eksportmængden til andre medlemsstater.
Hvad endelig hvad angår de initiativer, som Kommissionen generelt har betegnet som pres, fremgår det tydeligt af Kommissionens konstateringer i den anfægtede beslutning (jf. i særdeleshed betragtning 126-128, 135 og 166), som ikke er alvorligt anfægtet i den foreliggende sag, at dette pres havde en betydelig indvirkning på forhandlernes adfærd på eksportområdet.
Med hensyn til navnlig sagsøgernes argument i forbindelse med det fjerde annullationsanbringende (jf. præmis 238 ovenfor), hvorefter to forhandlere, nemlig [
fortroligt
] og [
fortroligt
], havde forøget deres eksport »væsentligt« i forlængelse af presset, må det i det mindste relativiseres. Det fremgår faktisk af [
fortroligt
] notat af 2. november 2001, at ifølge [
fortroligt
] hvilede stigningen i eksporten i realiteten på en enkelt eksporttransaktion. Endvidere fremgår det af dette notat, at for disse to forhandlere var eksport kun en kortsigtet løsning, der var nødvendig for at varetage deres umiddelbare økonomiske forpligtelser (jf. vedrørende [
fortroligt
] præmis 204 og 205 ovenfor). Det fremgår endelig af sagens akter, at disse to forhandleres eksport faktisk aftog stærkt i 2003.
Det følger i det hele af ovenstående betragtninger vedrørende Kommissionens undersøgelse af overtrædelsens faktiske indvirkning på markedet, at Kommissionen ikke har anlagt et urigtigt skøn, da den set ud fra forhandlernes synspunkt i det væsentlige fandt, at udelukkelsen af bonus for eksport havde haft en meget betydelig indvirkning på forhandlernes kapacitet til at sælge til eksport (betragtning 169 til den anfægtede beslutning), en indvirkning, som notatet af 14. oktober satte tal på for 2003, og at presset havde bidraget til at begrænse det grænseoverskridende salg af køretøjer (betragtning 135 til den anfægtede beslutning).
Det følger imidlertid ligeledes af disse betragtninger (jf. præmis 302-305 ovenfor), at Kommissionen i betragtning 131 og 132 til den anfægtede beslutning har fremlagt en beskrivelse og analyse af de faktiske omstændigheder, der resulterede i en bagatellisering af udviklingen i prisforskellenes rolle for nedgangen i eksporten, med den følge, at Kommissionen har overvurderet overtrædelsens indvirkning på markedet i denne henseende.
Under hensyn til ovenstående betragtninger vedrørende Kommissionens vurdering af overtrædelsens grovhed finder Retten under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret — samtidig med at den bekræfter kvalifikationen af overtrædelsen som meget alvorlig, som det er lagt til grund af Kommissionen i den anfægtede beslutning — at det er nødvendigt at ændre den anfægtede beslutning af de grunde, der er angivet i præmis 302-305 og 328 ovenfor, og at nedsætte den bøde, der er fastsat i betragtning 173 til den anfægtede beslutning for overtrædelsens grovhed, med 10%.
Anfægtelsen af Kommissionens bedømmelse af overtrædelsens varighed med henblik på beregning af bødens størrelse
Retningslinjerne præciserer i punkt 1 B, at overtrædelsens varighed må tages i betragtning, således at der skelnes mellem overtrædelser af kort varighed (almindeligvis under et år), for hvilke der ikke fastsættes et bødetillæg, overtrædelser af mellemlang varighed (almindeligvis mellem et og fem år), hvor tillægsbeløbet kan andrage op til 50% af det beløb, der fastlægges for overtrædelsens grovhed, og overtrædelser af lang varighed (almindeligvis over fem år), for hvilke der kan fastsættes et bødetillæg, der for hvert år kan andrage 10% af det beløb, der fastlægges for overtrædelsens grovhed.
For så vidt angår sagsøgernes anfægtelse af Kommissionens bedømmelse af overtrædelsens varighed er det allerede blevet fastslået i forbindelse med undersøgelsen af det tredje annullationsanbringende (jf. præmis 228 ovenfor), at Kommissionen ikke har begået en fejl ved at fastslå, at »overtrædelsen i dens dele samlet set blev begået [af sagsøgerne] fra primo […] januar 1997 til udgangen af september 2003, dvs. i seks år og ni måneder« (betragtning 175 til den anfægtede beslutning).
Sagsøgerne har imidlertid gjort gældende, at det ensartede bødetillæg, der er anvendt for hele denne varighed, ikke er berettiget, henset til, at overtrædelsen varierede i intensitet i tidens løb. Denne varierende intensitet skulle der være taget hensyn til i forbindelse med bedømmelsen af overtrædelsens varighed.
Det bemærkes, at i henhold til retspraksis sker forhøjelsen af bøden for overtrædelsens varighed ved anvendelse af en bestemt procentdel af udgangsbeløbet, som fastsættes på grundlag af hele overtrædelsens alvor og således allerede afspejlede overtrædelsens forskellige grader af intensitet. Det er således ikke logisk i forbindelse med forhøjelsen af dette beløb for overtrædelsens varighed at tage hensyn til overtrædelsens forskellige grader af intensitet i den pågældende periode (Rettens dom af 8.7.2008, sag
T-53/03, BPB mod Kommissionen, Sml. II, s. 1333
, præmis 364).
Heraf følger, at Kommissionen ikke kan kritiseres for, efter at den inden for rammerne af dens bedømmelse af overtrædelsens grovhed havde taget hensyn til dennes variation i intensitet i tidens løb (betragtning 172, tredje punktum, til den anfægtede beslutning) og havde konstateret, at overtrædelsen var begået i en periode på seks år og ni måneder (betragtning 175 til den anfægtede beslutning), anvendte tillægget for varigheden for overtrædelser på over fem år som fastsat i retningslinjerne.
Sagsøgernes anfægtelse af bedømmelsen i den anfægtede beslutning af overtrædelsens varighed med henblik på beregningen af bøden må derfor forkastes.
På baggrund af det ovenstående og navnlig præmis 329 ovenfor fastsættes den endelige bøde, der er pålagt sagsøgerne, til 44,55 mio. EUR. I øvrigt frifindes Kommissionen.
Sagens omkostninger
Ifølge artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Ifølge artikel 87, stk. 3, første afsnit, kan Retten fordele sagens omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter.
Eftersom Kommissionen er blevet frifundet i det væsentlige, finder Retten under hensyn til sagens omstændigheder, at sagsøgerne bør bære ni tiendedele af deres egne omkostninger og betale ni tiendedele af Kommissionens omkostninger, og at Kommissionen bør bære en tiendedel af sine egne omkostninger og betale en tiendedel af sagsøgernes omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling):

1)
Den bøde, som Automobiles Peugeot SA og Peugeot Nederland NV blev pålagt ved artikel 3 i Kommissionens beslutning K(2005) 3683 endelig udg. af 5. oktober 2005 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] (sag F-2/36.623/36.820/37.275 — SEP m.fl./Automobiles Peugeot SA), fastsættes til 44,55 mio. EUR.

2)
I øvrigt frifindes Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber.

3)
Automobiles Peugeot og Peugeot Nederland bærer ni tiendedele af deres egne omkostninger og betaler ni tiendedele af Kommissionens omkostninger.

4)
Kommissionen bærer en tiendedel af sine egne omkostninger og betaler en tiendedel af Automobiles Peugeots og Peugeot Nederlands omkostninger.

Vilaras
Prek
Ciucă
Underskrifter
Indhold

Tvistens baggrund

Retsforhandlinger og parternes påstande

Retlige bemærkninger

1. Om det andet anbringende vedrørende afregningssystemets og pressets manglende konkurrencebegrænsende formål

Parternes argumenter

Rettens bemærkninger

Afregningssystemets konkurrencebegrænsende formål

Pressets konkurrencebegrænsende formål

2. Om det første anbringende vedrørende manglende aftale i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 81, stk. 1, EF

Parternes argumenter

Rettens bemærkninger

3. Om det tredje anbringende vedrørende en urigtig vurdering af overtrædelsens varighed og en selvmodsigelse i beslutningens begrundelse

Parternes argumenter

Rettens bemærkninger

4. Om det fjerde anbringende vedrørende fejlagtig bedømmelse af virkningerne af den påståede konkurrencebegrænsende aftale

Parternes argumenter

Rettens bemærkninger

5. Om det femte anbringende, der vedrører tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1/2003 samt retningslinjerne og tager sigte på nedsættelse af bøden

Parternes argumenter

Rettens bemærkninger

Anfægtelsen af Kommissionens bedømmelse af overtrædelsens grovhed med henblik på beregning af bøden

— Kriteriet om vurdering af overtrædelsens grovhed i forhold til overtrædelsens art

— Kriteriet om vurdering af overtrædelsens grovhed ud fra overtrædelsens faktiske indvirkning på markedet

Anfægtelsen af Kommissionens bedømmelse af overtrædelsens varighed med henblik på beregning af bødens størrelse

Sagens omkostninger
(
*1
) – Processprog: fransk.
(
) – Udeladte fortrolige oplysninger.