CELEX: 62007TJ0376
Statligt stöd
Stöd till små och medelstora företag
Beslut om föreläggande att lämna upplysningar om två statliga stödordningar
Kommissionens kontrollbehörighet enligt artikel 9.2 fjärde meningen i förordning (EG) nr 70/2001

Tillämpliga bestämmelser
I artikel 3 med rubriken ”Insyn och kontroll” i rådets förordning (EG) nr 994/98 av den 7 maj 1998 om tillämpningen av artiklarna [87 EG] och [88 EG] på vissa slag av övergripande statligt stöd (
EUT L 142, s. 1
) (nedan kallad grundförordningen) föreskrivs följande:
”1.   När kommissionen antar förordningar enligt artikel 1 skall den föreskriva detaljerade regler för medlemsstaterna för att säkerställa insyn och kontroll när det gäller det stöd som har undantagits från anmälningsskyldigheten i enlighet med dessa förordningar. Dessa regler skall särskilt omfatta de krav som anges i punkterna 2–4.
2.   Redan vid införandet av stödprogram eller av enskilt stöd som har beviljats vid sidan av ett program, och där stödet är undantaget enligt dessa förordningar, skall medlemsstaterna till kommissionen överlämna en sammanfattning av uppgifterna om dessa stödprogram eller fall av enskilt stöd som inte hänför sig till ett undantaget stödprogram för att dessa skall offentliggöras i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
.
3.   Medlemsstaterna skall registrera och sammanställa alla uppgifter om tillämpningen av undantagen av vissa slag av stöd. Om kommissionen förfogar över uppgifter som ger anledning att ifrågasätta den korrekta tillämpningen av en undantagsförordning, skall medlemsstaterna meddela kommissionen alla uppgifter som den anser vara nödvändiga för att bedöma om stödet är förenligt med den aktuella förordningen.
4.   Medlemsstaterna skall åtminstone en gång om året till kommissionen överlämna en rapport, företrädesvis i elektronisk form, om tillämpningen av undantagen av vissa slag av stöd i enlighet med kommissionens särskilda krav. Kommissionen skall ge alla medlemsstater tillgång till denna rapport. En gång om året skall den rådgivande kommitté som avses i artikel 7 granska och utvärdera dessa rapporter.”
I skäl 20 i kommissionens förordning (EG) nr 70/2001 av den 12 januari 2001 om tillämpningen av artiklarna [87 EG] och [88 EG] på statligt stöd till små och medelstora företag (
EUT L 10, s. 33
), i dess vid denna tidpunkt gällande lydelse (nedan kallad SMF-undantagsförordningen), som antagits med stöd av artikel 1 i grundförordningen, angavs följande:
”I syfte att säkerställa insyn och effektiv kontroll i enlighet med artikel 3 i grundförordningen är det lämpligt att utarbeta ett standardformulär som medlemsstaterna bör använda för att förse kommissionen med sammanfattande information för offentliggörande i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
, varje gång en stödordning genomförs eller ett enskilt stöd som inte täcks av någon sådan stödordning beviljas enligt denna förordning. Av samma skäl är det lämpligt att fastställa regler för de register som medlemsstaterna bör föra över stöd som har beviljats undantag enligt denna förordning. Beträffande den årliga rapport som medlemsstaterna är skyldiga att överlämna till kommissionen, är det lämpligt att kommissionen fastställer de närmare kraven på rapportens utformning, inbegripet information i elektronisk form, då den teknik som krävs för detta är allmänt tillgänglig.”
I artikel 9.2 med rubriken ”Insyn och kontroll” i SMF-undantagsförordningen föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall föra detaljerade register över de stödordningar som undantas genom denna förordning, de enskilda stöd som beviljas enligt dessa stödordningar, och de enskilda stöd som undantas enligt denna förordning och som beviljas vid sidan om en befintlig stödordning. Dessa register skall innehålla alla uppgifter som behövs för att det skall vara möjligt att fastställa att de villkor för beviljande av undantag som anges i denna förordning har uppfyllts inbegripet uppgifter om företagets status som litet eller medelstort företag. Medlemsstaterna skall bevara ett register över ett enskilt stöd under tio år från den dag då stödet beviljades, och, när det gäller en stödordning, under tio år från den dag då det sista enskilda stödet beviljades enligt stödordningen. En berörd medlemsstat skall på skriftlig begäran inom tjugo arbetsdagar, eller inom en längre tidsfrist som anges i begäran, förse kommissionen med alla uppgifter den anser sig behöva för att kunna bedöma om villkoren i denna förordning har följts.”
Bakgrund till tvisten
Europeiska gemenskapernas kommission begärde genom två skrivelser av den 26 juli 2006 att Förbundsrepubliken Tyskland skulle inkomma med upplysningar gällande stödordningarna XS 24/2002 respektive XS 29/2002 för att kontrollera huruvida dessa ordningar var förenliga med SMF-undantagsförordningen. Kommissionen efterfrågade särskilt förteckningen över de stödmottagare som enligt dessa stödordningar år 2005 beviljats stöd för belopp som översteg 200000 euro samt upplysningar avseende dessa mottagare. Förbundsrepubliken Tyskland efterkom begäran den vad avser stödordning XS 24/2002 samt den och den vad avser stödordning XS 29/2002.
Kommissionen påpekade i två skrivelser daterade den 30 oktober 2006 gällande stödordningarna XS 24/2002 respektive XS 29/2002 att dessa föreföll vara förenliga med bestämmelserna i SMF-undantagsförordningen. Efter att ha erinrat om den i skrivelserna av den uttryckta avsikten att granska huruvida villkoren i denna förordning hade följts vad beträffar ett begränsat antal stödåtgärder begärde kommissionen att upplysningar om de fem stödmottagare som år 2005 hade beviljats de största stödsummorna inom stödordningarna XS 24/2002 och XS 29/2002 skulle lämnas ut.
Vad beträffar stödordning XS 24/2002 förklarade Förbundsrepubliken Tyskland, genom skrivelse som kommissionen mottog den 10 november 2006, att den inte hade för avsikt att lämna nya upplysningar gällande de ifrågavarande projekten. Kommissionen sände den en ny begäran om upplysningar till Förbundsrepubliken Tyskland och sände därefter, den , en påminnelse. Den bekräftade Förbundsrepubliken Tyskland att den inte hade för avsikt att tillhandahålla de efterfrågade upplysningarna.
Vad beträffar stödordning XS 29/2002 sände kommissionen en påminnelse till Förbundsrepubliken Tyskland den 19 december 2006 eftersom den inte hade erhållit något skriftligt svar på sin skrivelse av den . Förbundsrepubliken Tyskland förklarade den att den inte hade för avsikt att tillhandahålla de efterfrågade upplysningarna. Detta beslut bekräftades den .
Den 18 juli 2007 antog kommissionen beslut K(2007) 3226 varigenom Förbundsrepubliken Tyskland ålades att inkomma med vissa upplysningar angående stödordningarna XS 24/2002 och XS 29/2002 (nedan kallat det angripna beslutet).
Förbundsrepubliken Tyskland förmedlade genom skrivelse av den 30 augusti 2007 de efterfrågade upplysningarna till kommissionen men vidhöll sin uppfattning att kommissionen saknar behörighet att ålägga medlemsstaten att tillhandahålla dessa upplysningar om den inte har några misstankar om att skyldigheterna i SMF-undantagsförordningen har åsidosatts.
Det angripna beslutet
I punkterna 14–25 i det angripna beslutet anges under rubriken ”Allmänna synpunkter” följande:
”14
De upplysningar Förbundsrepubliken Tyskland har tillhandahållit som svar på begäran om upplysningar [av den 26 juli 2006] är ofullständiga och möjliggör inte för kommissionen att kunna bedöma huruvida dessa ovannämnda stödordningar är förenliga med [SMF-undantagsförordningen].
Förbundsrepubliken Tyskland vägrar att upplysa kommissionen om tillämpningen i enskilda fall av stödordningar som är i fråga och anser att kommissionen enligt artikel 3.3 i [grundförordningen] måste ha konkreta misstankar om att [SMF-]undantagsförordningen har åsidosatts för att kunna kräva att en medlemsstat ska inkomma med upplysningar.
De tyska myndigheterna har anfört att bestämmelserna om insyn och kontroll i artikel 9 i [SMF-]undantagsförordningen, enligt vilka kommissionen ges behörighet att begära att få all information denna anser vara nödvändig för att kunna avgöra huruvida det finns förutsättningar för undantag, inte ger kommissionen en allmän kontrollrätt, utan begränsar denna rätt till fall där misstankar förekommer.
De tyska myndigheterna anser att artikel 9 i [SMF-]undantagsförordningen inte innebär att kommissionen ges någon annan behörighet än den som följer av artikel 3.3 i [grundförordningen]. Av den anledningen bör misstankefaktorn anses utgöra en begränsning av kommissionens kontrollbehörighet.
Kommissionen har invänt att kontrollen inte kan anses vara slutförd innan flera enskilda stödåtgärder som har beviljats enligt den utvalda stödordningen har granskats.
Kommissionen tillägger att artikel 3.3 i [grundförordningen] endast definierar de allmänna minimikraven vad avser insyn och kontroll, och inte innebär att kommissionens kontrollbehörighet begränsas till fall där misstanke föreligger.
Kommissionens skyldighet att fastställa regler för att säkerställa kontrollen enligt artikel 3.1 i [grundförordningen] ska tolkas i ljuset av skäl 10 i denna förordning, enligt vilket ’[k]ommissionen är … skyldig att i samarbete med medlemsstaterna fortlöpande granska alla stödprogram som förekommer’, vilket även anges i artikel 88.1 EG.
Det är av denna anledning som artikel 9 i [SMF-]undantagsförordningen inte kan anses strida mot [grundförordningen].
Härav följer att Förbundsrepubliken Tyskland, genom att inte tillhandahålla den efterfrågade informationen, åsidosätter sin skyldighet enligt artikel 9 i [SMF-undantags]förordningen, som antagits i enlighet med artikel 3 i [grundförordningen] och artikel 88.1 EG.
Det bör erinras om att domstolen har fastställt att kommissionen har rätt att vidta skyddsåtgärder för att bevara status quo eftersom vissa medlemsstaters praxis medför att det system som föreskrivs genom artiklarna [87 EG] och [88 EG] snedvrids eller kringgås.
En nödvändig förutsättning för att stöd ska undantas från anmälningsskyldigheten enligt artikel 88.3 EG är nämligen att det uppfyller villkoren i [SMF-]undantagsförordningen vad avser insyn och kontroll. Det är av denna anledning som kommissionen, under dessa förhållanden, inte alltid är i stånd att avgöra huruvida varje stöd som kan beviljas enligt denna stödordning uppfyller samtliga villkor i [SMF-]undantagsförordningen såsom krävs enligt artikel 3.2 a i förordningen.
Kommissionen har därför beslutat att rikta ett åläggande mot Förbundsrepubliken Tyskland för att erhålla de upplysningar som redan har efterfrågats med stöd av artikel 9 i [SMF-]undantagsförordningen. De efterfrågade upplysningarna ska vara kommissionen tillhanda inom en frist på 20 dagar.”
Förfarande och parternas yrkanden
Förbundsrepubliken Tyskland väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 26 september 2007.
Förbundsrepubliken Tyskland har yrkat att förstainstansrätten ska
—
ogiltigförklara det angripna beslutet, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten ska
—
ogilla talan, och
—
förplikta Förbundsrepubliken Tyskland att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Förbundsrepubliken Tyskland har till stöd för sin talan åberopat två grunder. Den första grunden avser att kommissionen saknade behörighet att anta det angripna beslutet. Den andra grunden avser åsidosättande av principen ”
non venire contra factum proprium
”.
Den första grunden: Huruvida kommissionen saknade behörighet
Parternas argument
Förbundsrepubliken Tyskland har anfört att kommissionen saknade behörighet att anta det angripna beslutet eftersom artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen, tolkad i enlighet med artikel 3.3 andra meningen i grundförordningen, inte innebär att kommissionen ges behörighet att efterfråga upplysningar angående de stödordningar som omfattas av SMF-undantagsförordningen om det inte finns anledning att misstänka att villkoren i denna har åsidosatts.
Artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen måste tolkas i enlighet med artikel 3.3 andra meningen i grundförordningen på grund av denna bestämmelses oklarhet. Förbundsrepubliken Tyskland har erinrat om att det i artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen endast anges att kommissionen kan begära att den berörda medlemsstaten ska inkomma med upplysningar för att kontrollera att villkoren för undantag har följts. Denna bestämmelse kan emellertid inte, tagen för sig, ge någon ledning i frågan huruvida en begäran om upplysningar endast är tillåten om det föreligger skäl som rättfärdigar den eller om den är tillåten oavsett anledning.
Förbundsrepubliken Tyskland anser emellertid att artikel 3.3 andra meningen i grundförordningen endast ger kommissionen befogenhet att begära att en medlemsstat ska inkomma med upplysningar ifall kommissionen har kännedom om omständigheter som ger anledning att betvivla att villkoren i en undantagsförordning har följts.
Mot bakgrund av ordalydelsen i artikel 3.3 andra meningen i grundförordningen gäller kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning enligt artikel 9.2 fjärde meningen följaktligen endast kvantiteten av de upplysningar som ska tillhandahållas och inte de skäl som kan rättfärdiga denna begäran om upplysningar.
Förbundsrepubliken Tyskland har dessutom anfört, med hänvisning till skäl 20 i SMF-undantagsförordningen, att syftet med artikel 9 i denna förordning inte är att underlätta genomförandet av en effektiv kontroll i allmänhet, utan snarare att underlätta genomförandet av en effektiv kontroll i den mening som avses i artikel 3 i grundförordningen. Medlemsstaten bedömer härvid att omfattningen av kommissionens kontrollbehörighet ska bedömas utifrån det enda verkliga kriterium som fastställs i artikel 3 i denna förordning.
Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten ska ogilla talan i denna del.
Förstainstansrättens bedömning
Inledningsvis bör påpekas att de argument som Förbundsrepubliken Tyskland har framfört gällande kommissionens bristande behörighet att anta det angripna beslutet varken uttryckligen eller implicit innehåller någon invändning om att artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen är rättsstridig på grund av att den står i strid med artikel 3.3 andra meningen i grundförordningen. Detta har Förbundsrepubliken Tyskland vidgått under förhandlingen och förstainstansrätten antecknat i förhandlingsprotokollet. Förbundsrepubliken Tyskland har således enbart grundat sin argumentation på den påstådda tvetydigheten i artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen och på nödvändigheten av att tolka denna i ljuset av grundförordningen.
Enligt fast rättspraxis ska en rättsakt som tillhör gemenskapens sekundärrätt och som behöver tolkas visserligen i den mån det är möjligt tolkas i överensstämmelse med bestämmelserna i fördraget. En tillämpningsförordning ska på samma sätt tolkas i överensstämmelse med bestämmelserna i grundförordningen där så är möjligt (domstolens dom av den 10 september 1996 i mål
C-61/94, kommissionen mot Tyskland, REG 1996, s. I-3989
, punkt 52, och av den i mål
C-90/92, Dr. Tretter, REG 1993, s. I-3569
, punkt 11). Denna rättspraxis kan emellertid inte tillämpas vad gäller en bestämmelse i en tillämpningsförordning vars innebörd är klar och otvetydig och som därför inte behöver tolkas.
Ordalydelsen av artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen innehåller inga tvetydigheter vad avser dess exakta innebörd. Av denna lydelse framgår klart att kommissionen är behörig att begära att en medlemsstat ska förse den med alla upplysningar den anser sig behöva för att kunna bedöma om villkoren i SMF-undantagsförordningen har följts.
Av den klara och otvetydiga lydelsen av artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen framgår således nödvändigtvis att kommissionen med stöd av denna bestämmelse har rätt att begära att en medlemsstat tillhandahåller upplysningar under alla omständigheter.
Vad avser Förbundsrepubliken Tysklands hänvisning till skäl 20 i SMF-undantagsförordningen föranleder denna ingen annan bedömning. Av denna bestämmelses ordalydelse framgår nämligen ingen motsägelse med artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen av den beskaffenheten att den skulle kunna skapa tvetydigheter avseende denna bestämmelses innebörd. Härvid bör framhållas att det i detta skäl inte sägs något om under vilka omständigheter kommissionen har rätt att begära att en medlemsstat tillhandahåller upplysningar angående stödordningar som beviljats undantag.
Det framgår följaktligen av den klara ordalydelsen i artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen dels att det inte finns anledning att tolka denna bestämmelse i ljuset av artikel 3.3 andra meningen i grundförordningen, dels att kommissionen inte har överskridit sina befogenheter enligt denna bestämmelse genom att anta det angripna beslutet.
Förstainstansrätten bedömer således att talan inte kan bifallas såvitt avser den första grunden. Det saknas härvid anledning att pröva omfattningen av kommissionens befogenheter enligt artikel 3.3 andra meningen i grundförordningen.
Den andra grunden: Huruvida principen ”non venire contra factum proprium” har åsidosatts
Parternas argument
Förbundsrepubliken Tyskland har anfört att kommissionen vid reformen av lagstiftningen gällande statligt stöd har offentliggjort flera ändringsförslag och att det av dessa förslag framgår att kommissionen inte var behörig att genomföra kontroller utan rättfärdigande skäl.
Det framgår för det första av punkterna 52 och 54 i den handlingsplan för statligt stöd som kommissionen hänvisade till i sina skrivelser av den 26 juli 2006 att dess syfte var att ge kommissionen befogenhet att ”vid tveksamheter eller klagomål … kontrollera om stödåtgärderna är förenliga med reglerna”.
Förbundsrepubliken Tyskland har för det andra hänvisat till ett förslag om ändring av grundförordningen vars syfte är att möjliggöra för kommissionen att genomföra slumpmässiga kontroller utan att ha kännedom om omständigheter som tyder på att villkoren i förordningen har frångåtts. Härav följer nödvändigtvis att en sådan möjlighet inte medges av gällande rätt.
Samma slutsats bör för det tredje dras av det utkast till allmän gruppundantagsförordning inom området statligt stöd som kommissionen presenterade år 2007 (
EUT C 210, s. 14
). Förbundsrepubliken Tyskland har påpekat att kommissionen där nämligen har föreslagit att en ny punkt 7 ska införas i artikel 9 där det ska förtydligas att ”kommissionen regelbundet [ska] kontrollera stödåtgärder som den har informerats om i enlighet med punkt 1”.
Mot bakgrund av det ovanstående anser Förbundsrepubliken Tyskland att kommissionen har åsidosatt principen ”
non venire contra factum proprium
”. I svarsinlagan tillägger Förbundsrepubliken Tyskland att kommissionen kränker principen om berättigade förväntningar genom att avvika från detta tidigare ställningstagande. Under förhandlingen har medlemsstaten även åberopat kommissionens praxis att endast genomföra kontroller i fall där det finns misstankar om att villkoren i SMF-undantagsförordningen har frångåtts.
Som svar på kommissionens påstående att principen ”
non venire contra factum proprium
” inte utgör en gemenskapsrättslig princip har Förbundsrepubliken Tyskland anfört att gemenskapsdomstolarna vid ett flertal tillfällen har hänvisat till denna ”princip”. Medlemsstaten har även erinrat om att principen i sak ligger nära principen om skydd för berättigade förväntningar och även rättssäkerhetsprincipen.
Förbundsrepubliken Tyskland har vidare bestritt kommissionens påstående att det till stöd för denna grund inte har anförts något som visar att det föreligger berättigade förväntningar.
Vad beträffar kommissionens argument att principen om skydd för berättigade förväntningar inte kan ha åsidosatts eftersom kontroller enligt artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen tillåts även om misstankar inte föreligger, har Förbundsrepubliken Tyskland hänvisat till sina argument i samband med den första grunden avseende vilken innebörd denna bestämmelse ska tillmätas. Medlemsstaten anser härvid att förändringen av kommissionens praxis mycket väl kan utgöra ett åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar.
Vad vidare beträffar kommissionens påstående att syftet med dess utkast till ändring av grundförordningen endast var att förtydliga att kommissionen har rätt att genomföra kontroller oavsett om det föreligger misstankar, anser Förbundsrepubliken Tyskland att detta inte är övertygande. Behovet av ett sådant förtydligande innebär att kommissionen inte ansåg att artikel 3 i grundförordningen medgav denna rätt att tillgripa sådana kontroller.
Vad slutligen beträffar den slutsats som kommissionen har dragit av omständigheten att utkastet till allmän gruppundantagsförordning har stöd av grundförordningen menar Förbundsrepubliken Tyskland i huvudsak att denna slutsats vilar på en felaktig tolkning av den sistnämnda förordningen.
Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten ska ogilla talan i denna del.
Förstainstansrättens bedömning
Förbundsrepubliken Tyskland har till stöd för denna grund huvudsakligen framfört att kommissionens egen tolkning av artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen innebär att denna bestämmelse inte medger behörighet att genomföra kontroller om det inte finns några misstankar om att de angivna villkoren har frångåtts, vilket skulle återspeglas i dess beslutspraxis. Kommissionen skulle följaktligen inte ha rätt att avvika från denna tolkning. Det är nämligen detta som kan utläsas av medlemsstatens påståenden vad avser åsidosättandet av maximen ”
non venire contra factum proprium
” och därefter, i repliken, vad avser åsidosättandet av principen om skydd för berättigade förväntningar.
En sådan argumentation är inte övertygande. Mot bakgrund av den klara ordalydelsen i artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen kan nämligen inte Förbundsrepubliken Tyskland hysa några tvivel om den exakta omfattningen av kommissionens behörighet med stöd av denna bestämmelse. Medlemsstaten kan således inte åberopa något åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar för att begränsa den behörighet kommissionen ges genom denna bestämmelse.
De olika omständigheter som framhålls av Förbundsrepubliken Tyskland kan i vart fall inte ge upphov till någon berättigad förväntan när det gäller hur kommissionen avser att använda sina befogenheter enligt artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen.
Vad först beträffar de argument som Förbundsrepubliken Tyskland framfört under förhandlingen till stöd för att kommissionen, mellan SMF-undantagsförordningens ikraftträdande och den begäran om upplysningar som gett upphov till det angripna beslutet, skulle ha en beslutspraxis som innebar att den endast genomförde kontroller om det förelåg misstankar om att villkoren i förordningen frångåtts, bör det påpekas att enligt fast rättspraxis kan företag inte ha berättigade förväntningar på att ett rättsläge inte ska förändras, när kommissionen har ett bedömningsutrymme på detta område (se, för ett liknande resonemang och analogt, domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-5425, punkt 171 och där angiven rättspraxis).
Förbundsrepubliken Tyskland har vidare hänvisat till den omständigheten att kommissionen i punkt 52 i sin handlingsplan för statligt stöd skrev att ”medlemsstaterna bör arbeta mer aktivt för att se till att villkoren för undantagen iakttas fullt ut och att nödvändig information bevaras … så att kommissionen vid tveksamheter eller klagomål kan kontrollera om stödåtgärderna är förenliga med reglerna”. Såsom Förbundsrepubliken Tyskland själv vidgått ska detta stycke emellertid läsas i förbindelse med punkt 54 i handlingsplanen, där kommissionen understryker att dess bevakning ska förstärkas. Av dessa två punkter sammantagna framgår följaktligen ingen klar yttring av en vilja från kommissionens sida att begränsa sin kontrollbehörighet vad avser villkoren i SMF-undantagsförordningen enbart till förhållanden där misstankar föreligger.
Den omständigheten att kommissionen, i sitt utkast till allmän gruppundantagsförordning, avsåg att på ett annat sätt förtydliga vilka befogenheter den har vid kontrollen av undantagna stöd påverkar inte den klara innebörden av artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen, som är den enda bestämmelse som är tillämplig på omständigheterna i förevarande fall.
Vad slutligen beträffar omständigheten att kommissionens förslag om ändring av grundförordningen syftade till att kommissionen skulle ges behörighet att genomföra slumpmässiga kontroller med stöd av denna förordning bör det påpekas att den avser tolkningen av artikel 3.3 andra meningen i grundförordningen och således inte kan beaktas. Då någon invändning om att artikel 9.2 fjärde meningen i SMF-undantagsförordningen är rättsstridig inte har framförts, och mot bakgrund av den klara ordalydelsen i denna bestämmelse, saknar innebörden av artikel 3.3 andra meningen relevans för utgången i det aktuella målet.
Sökanden kan därför inte heller vinna framgång med den andra grunden. Talan ska således ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Förbundsrepubliken Tyskland har tappat målet ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Förbundsrepubliken Tyskland ska ersätta rättegångskostnaderna.

Vilaras
Prek
Ciucă
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 25 november 2009.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.