CELEX: 61986CJ0045
Иск за отмяна
Правна основа

[…]
На
17 февруари 1986 г., на основание член 173, първа алинея от
Договора за ЕИО Комисията подава в секретариата на Съда жалба, имаща за
цел отмяната на Регламент № 3599/85 на Съвета от 17 декември
1985 година за прилагане на общи тарифни преференции за
1986 г. за определени промишлени продукти с произход от развиващите
се държави и на Регламент № 3600/85 на Съвета от 17 декември
1985 година за прилагане на общи тарифни преференции за
1986 г. за текстилни продукти с произход от развиващите се държави
(ОВ L 352, стр. 1 и 107).
Фактите,
правните основания и доводите на страните са изложени в доклада за
съдебното заседание. Тези обстоятелства по делото са възпроизведени
по-долу само доколкото са необходими за излагане на съображенията на
Съда.
Що
се отнася до изразените от Съвета съмнения за допустимостта на жалбата
във връзка с правния интерес на Комисията, достатъчно е да се отбележи,
че член 173 от Договора ясно разграничава правото на общностните
институции и на държавите-членки да подават жалби, от една страна, от
това на физическите и юридическите лица, от друга страна, като първа
алинея от този член предоставя на Комисията и на всяка държава-членка
правото да оспорват с жалба за отмяна законосъобразността на всеки
регламент на Съвета, без упражняването на това право да зависи от
обосноваването на правен интерес. Следователно жалбата е допустима.
Комисията
посочва две правни основания в подкрепа на жалбата си, които според нея
се обединяват в едно твърдение за нарушение: липсата на точно правно
основание, която от една страна, сама по себе си била нарушение на
член 190 от Договора, а в същото време представлявала в случая
нарушение на Договора, тъй като водела до прилагане на процедура за
гласуване с единодушие, вместо процедурата, приложима съгласно
член 113 от Договора, който според Комисията е единственото
правилно правно основание.
Член 190
от Договора предвижда, че „регламентите, директивите и решенията на
Съвета и на Комисията са мотивирани“. От практиката на Съда
(по-специално от Решение от 7 юли 1981 г. по дело Rewe,
158/80, Recueil, стр. 1805) е видно, че за да се изпълни това
задължение за мотивиране, е необходимо общностните актове да съдържат
изложение на фактическите и правните обстоятелства, на които се основава
институцията, така че Съдът да може да упражнява контрол, и както
държавите-членки, така и заинтересованите лица да познават условията,
при които общностните институции прилагат Договора.
Следователно
трябва да се провери дали обжалваните регламенти отговарят на тези
изисквания.
В
това отношение Съветът твърди, че макар правното основание да е
посочено неточно, съвкупността от съображения на регламентите
предоставяли достатъчна алтернативна информация за целите на Съвета,
които били свързани с търговската политика и политиката на помощ за
развитие.
Тези
сведения обаче не са достатъчни, за да се изясни правното основание,
въз основа на което Съветът е предприел действие. Всъщност, макар че се
позовават на подобряването на достъпа на развиващите се държави до
пазарите на държавите, предоставящи преференции, съображенията на
регламентите единствено посочват приспособяванията на системата от общи
преференции на Общността, които са се оказали необходими след
петнадесетгодишен опит. Освен това от информацията, която Съветът е
предоставил на Съда, е видно, че формулировката „предвид договора“ е
възприета поради различните виждания за избора на подходящо правно
основание. Следователно такава формулировка е имала за цел именно
създаването на неяснота по отношение на правното основание на въпросните
регламенти.
Вярно
е, че пропускът да се посочи точна разпоредба от Договора не
представлява съществен порок, стига правното основание на даден акт да
може да бъде определено въз основа на други елементи на акта. Изричното
му посочване обаче е абсолютно задължително, когато неговата липса
поражда несигурност у заинтересованите лица и Съда относно точното
правно основание.
В
отговор на въпрос на Съда Съветът посочва, че когато е приемал
обжалваните регламенти, е искал да се основе едновременно на членове 113
и 235 от Договора. Съветът обяснява, че се е отклонил от предложението
на Комисията, което посочва само член 113, тъй като е бил убеден,
че чрез спорните регламенти преследва не само цели от областта на
търговската политика, но и важни цели, свързани с политиката за
развитие. Прилагането на тази политика надхвърля рамките на
член 113 от Договора и изисква да се прибегне към член 235.
Следва
да се отбележи, че в рамките на системата от правомощия на Общността
изборът на правно основание на определен акт не може да зависи
единствено от убежденията на дадена институция относно преследваната
цел, а трябва да се основава на обективни елементи, които могат да
подлежат на съдебен контрол.
В
конкретния случай спорът за правилното правно основание не е чисто
формален, тъй като членове 113 и 235 от Договора съдържат различни
правила за формиране на волята на Съвета и следователно изборът на
правно основание може да окаже влияние върху определянето на
съдържанието на обжалваните регламенти.
От
самата редакция на член 235 е видно, че позоваването на този член
като правно основание на даден акт е обосновано само когато няма друга
разпоредба на Договора, която да предоставя на общностните институции
необходимото правомощие за приемането на този акт.
Следователно
трябва да се провери дали в конкретния случай Съветът е имал правомощие
да приеме обжалваните регламенти само по силата на член 113 от
Договора, както твърди Комисията.
Безспорно
тарифните преференции, предоставени от спорните регламенти,
представляват „промени в тарифните ставки“ по смисъла на член 113.
Съветът твърди обаче, че преследваните с регламентите цели в областта на
политиката на помощ за развитие надхвърлят рамките на общата търговска
политика.
На
първо място, както Съдът вече е постановил, следва да се отбележи, че
понятието за търговска политика има едно и също съдържание, независимо
дали се прилага в международната сфера на действие на дадена държава или
в сферата на действие на Общността (Становище 1/75 от 11 ноември
1975 г., Recueil, стр. 1355).
Връзката
между търговия и развитие постепенно се утвърди в съвременната
международна общност; тя е призната в рамките на ООН, по-специално от
Конференцията на ООН за търговия и развитие (ЮНКТАД), и в рамките на
ГАТТ, по-специално чрез включването в общото споразумение на част IV,
озаглавена „Търговия и развитие“.
В
тази перспектива е замислен и моделът, от който се вдъхновява системата
от общи преференции на Общността, приложена частично от спорните
регламенти. Тази система е израз на нов възглед за международните
търговски отношения, който отделя значително място на целите за
развитие.
Договорът
отчита възможните промени, като определя в член 110 и сл.
характеристиките и инструментите на общата търговска политика. Така
член 110 изброява сред целите на търговската политика тази да се
допринася „за хармоничното развитие на световната търговия“ — цел,
която предполага тази политика да се приспособява към възможните промени
на възгледите на международната общност. Освен това членове 113—116
предвиждат не само актовете на институциите и сключването на
споразумения с трети държави, но и общо действие „в рамките на
международните организации с икономически характер“, достатъчно широк
израз, за да обхване международните организации, които могат да се
занимават с търговските проблеми от гледна точка на политиката за
развитие.
Съдът
вече е признал, че връзката на даден акт с проблемите на развитието не
води до изключването му от областта на общата търговска политика,
определена от Договора. Съдът счита, че общата търговска политика не
може да се води успешно, ако Общността не разполага с начини на
действие, които надхвърлят инструментите, предназначени да оказват
влияние само върху традиционните аспекти на външната търговия.
„Търговска политика“, разбирана в този смисъл, е обречена постепенно да
загуби значението си (Становище 1/78 от 4 октомври 1979 г.,
Recueil, стр. 2871).
Следователно
спорните регламенти са актове, което спадат към областта на общата
търговска политика, и Съветът, който е имал правомощие да ги приеме по
силата на член 113 от Договора, не е имал основание да се позовава
на член 235.
От
изложеното по-горе следва, че от една страна, обжалваните регламенти не
отговарят на изискванията за мотивиране на член 190 от Договора, а
от друга страна, не са приети въз основа на правилното правно
основание. Следователно те трябва да се отменят.
Въпреки
това предвид обстоятелствата в конкретния случай и изискванията за
правна сигурност, по силата на член 174, втора алинея от Договора
правните последици от отменените регламенти следва да се обявят за
окончателни.

По съдебните разноски
По
силата на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник
загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски. Тъй
като изтъкнатите от Съвета правни основания не са приети, той трябва да
бъде осъден да заплати съдебните разноски.
По изложените съображения
СЪДЪТ
реши:
1)
Отменя
Регламент № 3599/85 на Съвета от 17 декември 1985 година
за прилагане на общи тарифни преференции за 1986 г. за определени
промишлени продукти с произход от развиващите се държави и Регламент
№ 3600/85 на Съвета от 17 декември 1985 година за
прилагане на общи тарифни преференции за 1986 г. за текстилни
продукти с произход от развиващите се държави (ОВ L 352, стр. 1 и
107).
2)
Правните последици от отменените регламенти да се считат за окончателни.
3)
Осъжда Съвета да заплати съдебните разноски.
Mackenzie Stuart
Galmot
Kakouris
O’Higgins
Schockweiler
Bosco
Koopmans
Everling
Bahlmann
Joliet

Rodríguez Iglesias
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 26 март 1987 година.
Секретар

Председател
P. Heim

A. J. Mackenzie Stuart
*
Език на производството: френски.