CELEX: 62001CJ0240
Fördragsbrott
Punktskatter på mineraloljor
Direktiv 92/81/EEG
Mineraloljor som används som brännolja

Europeiska gemenskapernas kommission har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 21 juni 2001, med stöd av artikel 226
EG väckt talan om fastställelse av att Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 2.2
i rådets direktiv 92/81/EEG av den 19 oktober 1992 om harmonisering av strukturerna för punktskatter på mineraloljor (EGT
L 316, s. 12; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 91), i dess lydelse enligt rådets direktiv 94/74/EG av den 22 december 1994
(EGT L 365, s. 46; svensk specialutgåva, område 9, volym 3, s. 3) (nedan kallat direktiv 92/81), genom att medlemsstaten vid
tillämpningen av 4 § första stycket punkt 2 b i Mineralölsteuergesetz (lag om beskattning av mineraloljor) av den 21 december 1992
(BGBl. I, s. 2185, ber. 1993 I, s. 169) (nedan kallad MinöStG), inte har belagt samtliga mineraloljor avsedda att användas
som brännolja med punktskatt.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
I fjärde skälet i rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om
innehav, flyttning och övervakning av sådana varor (EGT L 76, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 57) klargörs
att reglerna för punktskattepliktens inträde bör vara identiska i alla medlemsstater ”[f]ör att garantera den inre marknadens
upprättande och funktion”.
I direktivet fastställs, enligt artikel 1.1 i detsamma, ”regler för varor som är belagda med punktskatt och andra indirekta
skatter, utom mervärdesskatt och skatter som fastställs av gemenskapen, och som direkt eller indirekt påförs konsumtionen
av sådana varor”. Enligt artikel 1.2 i direktivet skall ”[d]e särskilda bestämmelser som hänför sig till skattestrukturerna
och skattesatserna för punktskattebelagda varor … anges i särskilda direktiv”.
I artikel 3.1 i direktiv 92/12 föreskrivs följande:
”Detta direktiv skall på gemenskapsnivå tillämpas på följande varor, såsom de definieras i relevanta direktiv:
– mineraloljor,
…”
De särskilda direktiv som avses i artikel 1.2 i direktiv 92/12, som är antagna inom området för mineraloljor, är direktiv 92/81
och rådets direktiv 92/82/EEG av den 19 oktober 1992 om tillnärmning av punktskattesatser för mineraloljor (EGT L 316, s. 19;
svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 98), i dess lydelse enligt rådets direktiv 94/74 (nedan kallat direktiv 92/82).
I tredje skälet i direktiv 92/81 anges att det är viktigt att bestämma gemensamma definitioner för alla mineraloljeprodukter
som skall underkastas det allmänna systemet för övervakning av punktskatter, ”[f]ör att den inre marknaden skall fungera riktigt”.
I artikel 1.1 och 1.2 i samma direktiv föreskrivs följande:
”1. Medlemsstaterna skall ta ut en harmoniserad punktskatt på mineraloljor i enlighet med detta direktiv.
2. Medlemsstaterna skall bestämma sina skattesatser i enlighet med direktiv 92/82/EEG om tillnärmning av punktskattesatser
på mineraloljor.”
Artikel 2.2 i direktivet lyder som följer:
”Andra mineraloljor än sådana för vilka en skattenivå specificeras i direktiv 92/82/EEG skall vara föremål för punktskatt
om de är avsedda att användas som, utbjuds till försäljning som eller används som brännolja eller motorbränsle. Den skattesats
som uttas skall vara samma som den som gäller för motsvarande brännolja eller motorbränsle, beroende på användningen.”
I artikel 8.1 d i direktiv 92/81 föreskrivs följande:
”Förutom de allmänna bestämmelser som anges i direktiv 92/12/EEG om skattebefriade användningsområden för skattepliktiga produkter,
och utan att det påverkar tillämpningen av andra av gemenskapens bestämmelser, skall medlemsstaterna undanta följande från
den harmoniserade punktskatten, på villkor som de skall fastställa i syfte att säkerställa en riktig och okomplicerad tillämpning
av dessa undantag samt förebygga skattefusk, skatteundandragande eller missbruk:
…
d) Mineraloljor som sprutas in i masugnar för kemiska reduktionsändamål och som utgör en tillsats till den koks som är det
huvudsakliga bränslet.”
Enligt artonde skälet i direktiv 94/74 bör en obligatorisk skattebefrielse på gemenskapsnivå gälla för mineraloljor som sprutas
in i masugnar för kemiska reduktionsändamål, ”[f]ör att undvika snedvridning av konkurrensen på grund av skilda skatteregler
i medlemsstaterna”.
De nationella bestämmelserna
I 4 § MinöStG, som har rubriken ”Skattebefrielser, definitioner”, föreskrivs följande:
”1) Med förbehåll för bestämmelserna i 12 § kan mineraloljor med befrielse från skatt användas
...
2. för andra ändamål än
a) användning som motorbränsle eller vid framställning av motorbränsle,
b) användning som brännolja, [‘Verheizen’]
c) drift av gasturbiner,
...”
Föreskrifter om tillämpningen av 4 § första stycket punkt 2 MinöStG ges i ett cirkulär av den 2 februari 1998 (III A 1 - V
0355 - 10/97, kungjort i Vorschriftensammlung Bundesfinanzverwaltung av den 6 februari 1998, N 08 98, nr 70) (nedan kallat
cirkuläret), vilket i detta avseende innehåller följande förtydligande:
”Skatt på mineraloljor och definition av användning av mineralolja som brännolja eller för andra ändamål i den mening som
avses i 4 § första stycket punkt 2 i lagen om beskattning av mineraloljor
…
II. Begreppet ’användning som brännolja’
Med utgångspunkt i denna konstruktion har Bundesfinanzhof i ett flertal domar förtydligat innebörden av begreppet ’användning
som brännolja’, och efterhand utarbetat följande principer:
–
Användning av mineraloljor som brännolja utgör produktion av värmeenergi.
–
Användning som brännolja innebär en avsiktlig användning av den värmeutvecklande förmågan hos ett material, det vill säga
förbränning (hel eller delvis) av mineralolja för produktion av värme som överförs (helt eller delvis) till ett annat material,
varvid värmeproduktionen och värmeöverföringen, utöver andra ändamål med användningen av mineraloljan, inte endast får vara
av underordnad betydelse.
–
Det material till vilket värmen överförs skall bli ny energi- eller värmekälla (värmebärare för uppvärmning).
–
Den konkreta användningen av den nya värmekällan som värmebärare för uppvärmning är grund för slutsatsen att den mineralolja
som används för att framställa denna värmekälla har använts som brännolja.
Följaktligen är överföringen av värme den avgörande faktorn då det gäller att fastslå huruvida användning som brännolja föreligger.
Exempel på värmekällor (värmebärare för uppvärmning) är: varmvatten och vattenånga (såsom vid uppvärmning av lokaler), varmluft,
förbränningsgas (rökgas), värmepannor, foder och så vidare.
III. Begreppet ’för andra ändamål’
När det gäller användningen av mineralolja som energikälla, framgår det av rättspraxis från Bundesfinanzhof att det endast
i följande fall är möjligt att utesluta att användning som brännolja föreligger:
–
Direkt kontakt mellan lågan och det material som skall behandlas, bearbetas eller förstöras (
a contrario
de förklaringar som givits ovan). Exempel: svedning av textilfibrer, ogräsbekämpning genom eldning, användning av svetsbrännare,
uppvärmning av metaller för att de skall kunna omformas, uppvärmning av bitumenpapp för att den skall bli mer lätthanterlig
och så vidare.
–
Det material som upptar förbränningsenergin blir självt uppvärmt för att kunna användas vid framställning av en viss produkt
av annan struktur, och förlorar därmed sin materiella struktur.
Med materialförändring avses det faktum att mineraloljans beståndsdelar åtminstone delvis uppgår i produkten, såsom vid framställning
av sot genom termisk sönderdelning eller vid härdning av stål genom cementering. Även i dessa fall används mineraloljor åtminstone
delvis som råmaterial, och det sker en kemisk förändring av dess molekylstruktur. En avgörande indikation på om ett sådant
fall föreligger kan exempelvis vara att det inte går att använda en annan sorts mineralolja eller andra energikällor, såsom
kol eller elektricitet, för den avsedda produktionen.
–
Det föreligger inte en användning av den värmealstrande förmågan hos mineraloljor som används för att producera värme, när
huvudsyftet är att avlägsna skadliga avgaser genom fullständig förbränning, och en tändlåga i detta syfte underhålls av mineralolja,
eller när mineralolja blandas i en brännkammare med de avgaser som fullständigt skall elimineras, och bränns upp tillsammans
med dem.
Dessa fall har det gemensamt att förbränningen av mineraloljan, inom ramen för en homogen process sammanfaller med bearbetningen
eller elimineringen av det material som upptar den värmeenergin. Det är inte möjligt att avleda den energi som har upptagits,
eller att överföra den till ett annat materia.
…”
Det administrativa förfarandet
Genom en formell underrättelse av den 26 maj 1999 informerade kommissionen Förbundsrepubliken Tyskland, i enlighet med artikel 226
EG, om att den tolkning som angavs i cirkuläret, avseende användningen av mineraloljor som brännolja, enligt kommissionens
mening stred emot artikel 2.2 första meningen i direktiv 92/81.
Den tyska regeringen svarade i skrivelse av den 13 oktober 1999 med att göra gällande att det i avsaknad av en uttrycklig
definition av begreppet användning som brännolja i artikel 2.2 första meningen i direktiv 92/81, ålåg medlemsstaterna att
göra en närmare tolkning. I tysk rätt hade begreppet givits den tolkning som fastslagits av Bundesfinanzhof och återgivits
i cirkuläret. Denna tolkning avviker från den rent språkliga innebörden av begreppet användning som brännolja, liksom från
det sedan länge gängse administrativa bruket. Den tyska regeringen bad dessutom kommissionen att göra en helhetsbedömning
av det uppkomna problemet, med beaktande av bruket i medlemsstaterna, i syfte att nå en klar gemensam lösning.
Den 13 mars 2000 översände kommissionen ett motiverat yttrande, i vilket Förbundsrepubliken Tyskland uppmanades att vidta
de åtgärder som krävdes för att inom en tidsfrist på två månader räknat från delgivningen efterkomma detsamma. Kommissionen
upprepade i det motiverade yttrandet de argument som hade framförts i den formella underrättelsen och tillfogade att den omständigheten
att andra medlemsstater hade gjort sin egen tolkning av begreppet användning som brännolja inte innebar att Förbundsrepubliken
Tyskland gavs rätt att vidhålla sin uppfattning, vilken stred mot gemenskapsrätten.
Eftersom Förbundsrepubliken Tyskland inte vidtog åtgärder, inom den utsatta fristen, för att bringa det brott mot gemenskapsrätten
som beskrivits i det motiverade yttrandet att upphöra, väckte kommissionen förevarande talan.
Talan
Parternas argument
Kommissionen har hävdat att Förbundsrepubliken Tyskland överträder artikel 2.2 i direktiv 92/81 genom att tillämpa 4 § första
stycket punkt 2 b MinöStG på det sätt som anges i cirkuläret, eftersom medlemsstaten inte belägger samtliga mineraloljor avsedda
att användas som brännolja med punktskatt.
I synnerhet skall användning som brännolja enligt cirkuläret endast förstås som en indirekt användning av den energikälla
som mineralolja utgör, med hjälp av en värmekälla som värmebärare för uppvärmning. Det framgår däremot av de exempel som anges
i punkt III i cirkuläret att en direkt användning av mineraloljans värmeenergi för igångsättning och upprätthållande av industriella
processer inte utgör användning som brännolja, vilket strider mot artikel 2.2 i direktiv 92/81.
Även om den sistnämnda bestämmelsen inte innehåller någon formell definition av uttrycket användning som brännolja, följer
det enligt kommissionen av harmoniseringssyftet med punktskattedirektivet att uttrycket skall ges en självständig tolkning
grundad på gemenskapsrätten. Tredje skälet i direktiv 92/81 talar för en sådan självständig tolkning.
Kommissionen anser att ordalydelsen i direktiv 92/81 inte gör det möjligt att dra slutsatsen att nämnda uttryck skall tolkas
restriktivt. På samma sätt förhåller det sig med den gängse tolkningen av begreppet ”Verheizen” i 4 § första stycket punkt 2
b MinöStG. Mineraloljor ”används” alltid då de bränns upp och den värme som därvid alstras används till uppvärmning, oavsett
ändamålet med en sådan uppvärmning.
Syftet med punktskatten på mineraloljor såsom en konsumtionsskatt talar även för en vid tolkning av uttrycket användning som
brännolja, däri inbegripet all slags direkt och indirekt konsumtion av mineraloljor.
Likaså överensstämmer en sådan tolkning med det system som inrättades genom direktiv 92/81. Den omständigheten att gemenskapslagstiftaren
har undantagit det särskilda fall som beskrivs i artikel 8.1 d i direktivet från den harmoniserade punktskatten visar enligt
kommissionen klart att den anser att artikel 2.2 första meningen i direktiv 92/81 omfattar all slags användning av mineraloljor
för produktion av värmeenergi. Det hade inte varit meningsfullt att anta artikel 8.1 d i direktiv 92/81 om uttrycket användning
som brännolja skulle ha förståtts så som anges i cirkuläret.
Likväl kan inte alla de undantag från skattskyldigheten som har föreskrivits i punkt III i cirkuläret motiveras med hänvisning
till det undantag som avses i den sistnämnda bestämmelsen i direktiv 92/81. Skattebefrielserna skall, såsom undantag från
den generella principen om beskattning, tolkas restriktivt (se, för ett liknande resonemang inom området för mervärdesskatt,
dom av den 15 juni 1989 i mål 348/87, Stichting Uitvoering Financiële Acties, REG 1989, s. 1737, punkterna 12 och 13).
Den tyska regeringen har bestridit det påstådda fördragsbrottet. Enligt denna har kommissionen felaktigt betraktat begreppen
förbränna (Verbrennen) och använda som brännolja (Verheizen) som analoga.
Formuleringarna ”är avsedda”, ”utbjuds till försäljning” och ”används” i artikel 2.2 första meningen i direktiv 92/81 visar
tydligt att det måste föreligga en subjektiv och konkret användning av mineraloljan från slutkonsumentens eller handlarens
sida, det vill säga en avsikt att använda mineraloljan för uppvärmning (heizen) av en annan substans. När denna subjektiva
del av användningen saknas, kan det inte anses att mineraloljan används som brännolja, trots att det föreligger uppvärmning
av andra material genom den värme som frigörs vid förbränningsprocessen. Detta är den tolkning som har etablerats i Bundesfinanzhofs
rättspraxis och som har antagits i punkt II andra strecksatsen i cirkuläret.
Vad gäller användningen av mineraloljans värmeenergi för igångsättning och vidhållande av industriella processer, är det,
i motsats till vad kommissionen har hävdat, endast de fall som avses i punkt III i cirkuläret som inte anses utgöra användning
som brännolja och som således inte beläggs med punktskatt. Förutom i dessa fall förekommer det inte någon skattebefrielse.
Tredje skälet i direktiv 92/81 medför enligt den tyska regeringen inte något krav på en enhetlig tolkning av alla juridiska
begrepp som används i direktivet. Tvärtom har man där endast beaktat artikel 3.1 första strecksatsen i direktiv 92/12, enligt
vilken definitionen av begreppet mineraloljor återfinns i det relevanta direktivet, det vill säga direktiv 92/81. Definitionen
framgår av artikel 2.1 i direktiv 92/81, i vilken en uppräkning görs av de produkter som betraktas som mineraloljor i den
mening som avses i direktiv 92/81.
Om gemenskapslagstiftaren hade avsett att tredje skälet i sistnämnda direktiv skulle förstås så som kommissionen har hävdat,
skulle gemenskapslagstiftaren själv ha definierat begreppet användning som brännolja i detta direktiv. Det faktum att gemenskapslagstiftaren
har avstått talar för tesen att begreppet skall definieras i inhemsk rätt.
Den tolkning som har förordats av kommissionen utgår från en fullständig harmonisering inom området för beskattning av mineraloljor,
i likhet med den som föreligger avseende systemet för omsättningsskatt. Det följer emellertid av själva ordalydelsen i direktiv 92/12
att en sådan harmonisering inte har föreskrivits avseende skatter på mineraloljor.
Enligt den tyska regeringen grundas dessutom behovet av fullständiga och självständiga gemenskapsrättsliga definitioner inom
området för omsättningsskatt på behovet av att finansiera gemenskapen och på en skälig fördelning mellan medlemsstaterna av
de finansiella bördorna. Några sådana uppgifter ingår däremot inte i direktiven avseende beskattning av mineraloljor.
Tillkomsthistorian till direktiv 92/81 visar att det eftersträvade målet endast var att inrätta en tillräcklig samordning
för att säkerställa att jämförbara produkter generellt beskattades på samma sätt, och att skatterelaterade skillnader i priserna
på dessa produkter inte var så stora att de kunde utgöra incitament till bedrägliga eller konstlade inköp. Ett betydande utrymme
för skönsmässig bedömning har därför lämnats åt medlemsstaterna, även om det sker till priset av bestående skillnader i konkurrensvillkoren
på nationell nivå.
Kommissionens hänvisning till det undantag som avses i artikel 8.1 d i direktiv 92/81 är inte relevant. Enligt den tyska regeringen
skall i detta särskilda fall en del av mineraloljan även användas som brännolja. Följaktligen krävs en reglering för att klargöra
det särskilda fallet, med avseende på den tolkning av begreppet förbränning som tillämpas i tysk rätt.
Domstolens bedömning
För att kunna avgöra målet, måste domstolen först pröva huruvida uttrycket användning som brännolja i artikel 2.2 första meningen
i direktiv 92/81 skall tolkas självständigt eller om definitionen av detta, i enlighet med vad den tyska regeringen har hävdat,
omfattas av medlemsstaternas behörighet.
Vid denna prövning skall syftet med, och omfattningen av, den harmonisering som genomförts genom direktiven inom området för
punktskatter på mineraloljor beaktas.
Det skall i detta avseende påpekas att direktiven 92/12, 92/81 och 94/74 samtliga har antagits med stöd av artikel 99 i EG-fördraget
(nu artikel 93 EG). Enligt denna bestämmelse har rådet befogenhet att genomföra en harmonisering av nationell lagstiftning
om bland annat punktskatter, i den mån en sådan harmonisering är nödvändig för att säkerställa att den inre marknaden upprättas
och fungerar.
I första och fjärde skälen i direktiv 92/12 anges att den inre marknadens inrättande och funktion kräver fria varurörelser,
även för varor belagda med punktskatt, och att reglerna för punktskattepliktens inträde därför bör vara identiska i samtliga
medlemsstater.
I femte och sjätte skälen i direktiv 92/81 anges att det är nödvändigt att lägga fast vissa obligatoriska regler om skattebefrielse
på gemenskapsnivå, och att det är lämpligt att tillåta medlemsstater som så önskar att tillämpa vissa andra regler om skattebefrielse,
såvida detta inte leder till konkurrenssnedvridningar.
Slutligen bör, enligt artonde skälet i direktiv 94/74, en obligatorisk skattebefrielse på gemenskapsnivå gälla för mineraloljor
som sprutas in i masugnar för kemiska reduktionsändamål, för att undvika snedvridning av konkurrensen på grund av skilda skatteregler
i medlemsstaterna.
Av vad ovan angivits följer att syftet med de tre direktiven är att säkerställa den fria rörligheten för mineraloljor på den
inre marknaden, samt att undvika en sådan snedvridning av konkurrensen som skulle kunna bli följden av skiljaktiga strukturer
för punktbeskattning.
Således är den harmonisering som för närvarande har genomförts endast partiell (se, för ett liknande resonemang, dom av den
24 februari 2000 i mål C‑434/97, kommissionen mot Frankrike, REG 2000, s. I‑1129, punkt 17).
Harmoniseringens partiella karaktär innebär emellertid inte nödvändigtvis att medlemsstaterna är behöriga att definiera de
begrepp som används i direktiv 92/81. Detta är helt beroende av huruvida de berörda begreppen rör ett område som redan har
harmoniserats.
I detta sammanhang anges i tredje skälet i direktiv 92/81 att det, för att den inre marknaden skall fungera tillfredsställande,
är viktigt att bestämma gemensamma definitioner för alla mineraloljeprodukter som skall underkastas det allmänna systemet
för övervakning av punktskatter. I direktivets fjärde skäl anges att det är praktiskt att grunda sådana definitioner på den
Kombinerade nomenklaturen.
På så sätt har de mineraloljor som omfattas av direktivet definierats i artikel 2.1 i detta genom hänvisning till varunummer
i Kombinerade nomenklaturen. I artikel 2.2 i direktivet klargörs det dessutom att mineraloljor skall vara föremål för punktskatt
om de är avsedda att användas som, utbjuds till försäljning som eller används som brännolja eller motorbränsle.
Lagstiftaren har på så sätt på gemenskapsnivå enhetligt fastställt vid vilken slags användning av mineraloljor punktskatt
skall utgå, det vill säga den användning som leder till skattskyldighetens inträde. Lagstiftaren har därvid avsett undvika
att de fall där mineraloljorna är föremål för en punktskatt varierar från en medlemsstat till en annan beroende på mineraloljornas
användning, vilket skulle kunna leda till en snedvridning av konkurrensen i handeln inom gemenskapen, vilket är precis vad
gemenskapens harmoniseringsbestämmelser är avsedda att förhindra (se punkt 39 i förevarande dom).
Under dessa omständigheter kan inte slutsatsen dras att det faktum att gemenskapslagstiftaren inte har definierat den användning
som nämns i ovannämnda artikel 2.2, skulle innebära att gemenskapslagstiftaren avsett att överlåta ansvaret att definiera
denna användning på medlemsstaterna, såsom den tyska regeringen har påstått. Risk finns nämligen för att en sådan möjlighet
skulle utmynna i skiljaktiga definitioner, vilket skulle innebära ett hot mot den i artikeln avsedda enhetliga bestämningen
av punktskatteskyldighetens inträde.
Följaktligen skall uttrycket användning som brännolja i artikel 2.2 första meningen i direktiv 92/81 tolkas självständigt.
Det skall vidare prövas huruvida Förbundsrepubliken Tyskland har åsidosatt artikel 2.2 första meningen i direktiv 92/81 genom
att tolka begreppet användning som brännolja i 4 § första stycket punkt 2 b MinöStG på det sätt som anges i cirkuläret.
Enligt cirkuläret skall man med användning som brännolja endast förstå en avsiktlig användning av den värmeutvecklande förmågan
hos ett material, det vill säga förbränning, hel eller delvis, av mineralolja för produktion av värme som överförs, helt eller
delvis, till ett annat material, vilket skall bli ny energi- eller värmekälla. Den konkreta användningen av den nya värmekällan
som värmebärare för uppvärmning är grund för slutsatsen att den mineralolja som har använts för att framställa denna värmekälla
har använts som brännolja. När däremot förbränningen av mineralolja inom ramen för en homogen process sammanfaller med bearbetningen
eller elimineringen av det material som upptar den värmeenergi som frigörs vid förbränningen, används mineraloljan enligt
cirkuläret inte som brännolja utan används för andra ändamål och skall således inte beläggas med punktskatt.
Kommissionen har hävdat att mineraloljor alltid används som brännolja i den mening som avses i artikel 2.2 första meningen
i direktiv 92/81 då de bränns upp och den värme som därvid alstras används till uppvärmning, oavsett ändamålet med en sådan
uppvärmning.
För att kunna slita tvisten mellan parterna, måste systematiken i direktiv 92/81 beaktas, liksom det mål som eftersträvas
med punktskatten på mineraloljor i dess egenskap av konsumtionsskatt.
Vad gäller, för det första, systematiken i nämnda direktiv, skall det påpekas att det i artikel 8.1 d i direktivet föreskrivs
en obligatorisk skattebefrielse som särskilt gäller mineraloljor som sprutas in i masugnar för kemiska reduktionsändamål och
som utgör en tillsats till den koks som är det huvudsakliga bränslet.
Av denna skattebefrielse, vilken införts genom artikel 2 punkt 4 i direktiv 94/74, framgår att uttrycket användning som brännolja
i artikel 2.2 första meningen i direktiv 92/81 enligt gemenskapslagstiftaren inte endast avser de fall då den värmeenergi
som produceras genom förbränning av mineraloljan används för uppvärmning, så som denna term förstås i cirkuläret, utan det
omfattar även de fall där den värmeenergi som på så sätt produceras används för andra syften. Det hade nämligen inte funnits
något behov av att inrätta denna skattebefrielse om det fall som den avser ändå hade kunnat undgå en tillämpning av artikel 2.2
första meningen i direktiv 92/81 av det skälet att mineralolja som används till kemisk reduktion inte anses använd som brännolja.
Den tyska regeringen har emellertid hävdat att i enlighet med den tolkning som görs av begreppet förbränning i cirkuläret
har en del av mineraloljan använts som brännolja i de fall där mineraloljorna sprutas in i masugnar för att påskynda den kemiska
reduktionen. Bestämmelser krävs följaktligen för att klarlägga detta särskilda fall.
Såsom generaladvokaten har angivit i punkt 62 i sitt förslag till avgörande, är det betecknande att gemenskapslagstiftaren
inte har nöjt sig med att begränsa räckvidden av artikel 2.2 första meningen i direktiv 92/81, utan den har genom att inrätta
ifrågavarande skattebefrielse infört ett uttryckligt undantag från den beskattningsprincip som föreskrivs i bestämmelsen.
Vad gäller lagstiftningstekniken används en sådan lösning när den situation som avses med undantaget i princip omfattas av
grundregeln, och inte när det gäller att klarlägga den sistnämnda. Dessutom, även om man antog att gemenskapslagstiftaren
ville göra ett ”klarläggande” genom att anta ifrågavarande skattebefrielse, är det ändå obestritt att den användning av mineraloljor
som enligt punkt III i cirkuläret inte skall beläggas med punktskatt inte omfattas av artikel 8.1 i direktiv 92/81.
Följaktligen motsägs inte den slutsats som dragits i punkt 52 i förevarande dom av den tyska regeringens argument.
Såsom kommissionen har hävdat talar dessutom syftet med punktskatten på mineraloljor såsom en konsumtionsskatt för, att uttrycket
användning som brännolja i artikel 2.2 första meningen i direktiv 92/81 skall omfatta samtliga fall där mineraloljor bränns
upp och den värmeenergi som därvid produceras används till uppvärmning, oavsett ändamålet med uppvärmningen, däri inbegripet
bearbetning eller eliminering av det material som upptar denna värmeenergi i en kemisk eller industriell process. I samtliga
dessa fall konsumeras mineraloljorna och skall således beläggas med punktskatt.
Det uttryck som i cirkuläret motsvarar användning som brännolja i 4 § första stycket punkt 2 b MinöStG, har definierats på
ett restriktivt sätt, med följden att de fall som avses i punkt III i cirkuläret, i vilka förbränningen av mineralolja inom
ramen för en homogen process sammanfaller med bearbetningen eller elimineringen av det material som upptar den värmeenergi
som frigörs vid förbränningen, har undantagits från punktskatt, trots att dessa fall omfattas av artikel 2.2 första meningen
i direktiv 92/81. Förbundsrepubliken Tyskland har därigenom åsidosatt denna bestämmelse i direktiv 92/81.
Det skall följaktligen fastställas att Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 2.2
första meningen i direktiv 92/81, genom att den vid tillämpningen av 4 § första stycket punkt 2 b MinöStG inte har belagt
samtliga mineraloljor avsedda att användas som brännolja med punktskatt.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen
har yrkat att Förbundsrepubliken Tyskland skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Förbundsrepubliken
Tyskland har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
följande dom:
1)
Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 2.2 första meningen i rådets direktiv 92/81/EEG
av den 19 oktober 1992 om harmonisering av strukturerna för punktskatter på mineraloljor, i dess lydelse enligt rådets direktiv 94/74/EG
av den 22 december 1994, genom att den vid tillämpningen av 4 § första stycket punkt 2 b i Mineralölsteuergesetz, (lag om
beskattning av mineraloljor) av den 21 december 1992, inte har belagt samtliga mineraloljor avsedda att användas som brännolja
med punktskatt.
2)
Förbundsrepubliken Tyskland skall ersätta rättegångskostnaderna.
Skouris
Cunha Rodrigues
Puissochet
Schintgen
Macken
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 29 april 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk: tyska.