CELEX: 62005CJ0187
Kolektyviniai atleidimai
Direktyva 75/129/EEB
1 straipsnio 2 dalies d punktas
Įmonės veiklos nutraukimas teismo sprendimu
Įmonės veiklos nutraukimas vien tik darbdavio valia

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra susiję su 1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyvos 75/129/EEB dėl valstybių narių
įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (OL L 48, p. 29) 1 straipsnio 2 dalies d punkto aiškinimu.
Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant ginčus tarp atleistų darbuotojų ir jų ankstesnio darbdavio dėl jų kolektyvinio atleidimo
iš darbo teisėtumo, vien šio darbdavio valia nutraukus įmonės veiklą.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Direktyva 75/129, pagrįsta EEB sutarties 100 straipsniu (po pakeitimo – EB sutarties 100 straipsnis, vėliau tapęs EB 94 straipsniu),
siekiama, remiantis jos pirma konstatuojamąja dalimi, „kad darbuotojams būtų garantuota didesnė apsauga kolektyvinių atleidimų
iš darbo atveju, atsižvelgiant į subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį Bendrijoje“. Šios direktyvos antroje
konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „nepaisant didėjančio suartėjimo, vis dar išlieka skirtumai tarp valstybėse narėse
galiojančių nuostatų dėl praktinių susitarimų ir procedūrų, susijusių su tokiais kolektyviniais atleidimais iš darbo, ir dėl
priemonių, palengvinančių atleidimo iš darbo pasekmes darbuotojams“. Dėl šios priežasties šios direktyvos penktoje konstatuojamojoje
dalyje yra įtvirtinta, kad šis valstybėse narėse galiojančių nuostatų derinimas turi būti skatinamas, kartu išlaikant padarytą
pažangą, kaip apibrėžta EEB sutarties 117 straipsnyje (po pakeitimo – EB sutarties 117 straipsnis, (EB sutarties 117–120 straipsniai
buvo pakeisti EB 136–143 straipsniais).
Direktyvos 75/129 1 straipsnis jos taikymo sritį apibrėžia taip:
„1.      Šioje direktyvoje:
a)      „kolektyvinis atleidimas iš darbo“ yra atleidimas iš darbo, kai darbdavys taip elgiasi dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių
su atitinkamais atskirais darbuotojais, jeigu pagal valstybių narių pasirinkimą atleidimų iš darbo skaičius yra:
–        per 30 dienų laikotarpį:
1.      ne mažiau kaip 10 įmonėse, kuriose paprastai dirba daugiau kaip 20 ir mažiau kaip 100 darbuotojų;
2.      ne mažiau kaip 10 % visų darbuotojų įmonėse, kuriose paprastai dirba ne mažiau kaip 100, bet mažiau kaip 300 darbuotojų;
3.      ne mažiau kaip 30 įmonėse, kuriose paprastai dirba 300 darbuotojų arba daugiau;
–        arba per 90 dienų laikotarpį — ne mažiau kaip 20, nepriklausomai nuo atitinkamose įmonėse paprastai dirbančių darbuotojų skaičiaus;
<…>
2.      Ši direktyva netaikoma:
a)      kolektyviniams atleidimams iš darbo, pasibaigus terminuotoms darbo sutartims arba darbo sutartims, sudarytoms tam tikriems
darbams atlikti, išskyrus tuos atvejus, kai darbuotojai atleidžiami iš darbo prieš pasibaigiant tokioms sutartims;
b)      asmenims, dirbantiems valstybės valdymo įstaigose arba įstaigose, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė (o valstybėse narėse,
kuriose taip apibrėžtų įstaigų nėra – dirbantiems lygiavertėse įstaigose);
c)      jūrų laivų įguloms;
d)      darbuotojams, atleistiems iš darbo įmonės veiklą nutraukus teismo sprendimu.“
Direktyvos 75/129 2 straipsnis numato tam tikras pareigas, taikomas darbdaviui, kuris numato kolektyvinius atleidimus iš darbo.
Visų pirma, jis turi pradėti konsultuotis su darbuotojų atstovais, kokiais būdais ir priemonėmis galima išvengti atleidimų
arba sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat sušvelninti šių atleidimų padarinius. Antra, kad darbuotojų atstovai
galėtų pateikti konstruktyvius pasiūlymus, jis turi pareigą jiems pateikti visą svarbią informaciją ir kiekvienu atveju juos
raštu informuoti apie planuojamo atleidimo priežastis, darbuotojų, kurie turi būti atleisti, skaičių, paprastai dirbančių
darbuotojų skaičių ir laikotarpį, per kurį jis numato atleisti numatytus darbuotojus.
Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis nustato:
„Darbdaviai raštu informuoja kompetentingą valstybinę instituciją apie visus planuojamus kolektyvinius atleidimus iš darbo.
Tokį pranešimą sudaro visa svarbi informacija apie planuojamus kolektyvinius atleidimus bei 2 straipsnyje nurodytas konsultacijas
su darbuotojų atstovais ir ypač apie atleidimų priežastis, darbuotojų, kuriuos reikia atleisti, skaičių, paprastai dirbančių
darbuotojų skaičių ir laikotarpį, per kurį darbuotojai turi būti atleisti.“
Minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalis numato:
„Numatomi kolektyviniai atleidimai, apie kuriuos pranešama kompetentingai valstybės institucijai, gali būti vykdomi ne anksčiau
kaip praėjus 30 dienų po 3 straipsnio 1 dalyje nurodyto pranešimo pateikimo <…>
<...>“
Galiausiai, šios direktyvos 5 straipsnis nustato, kad ji „nedraudžia valstybėms narėms taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius
įstatymus ir kitus teisės aktus“.
1989 m. gruodžio 9 d. Europos Sąjungos Vadovų Tarybos susitikime Strasbūre priėmus Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių
teisių chartiją, Direktyva 75/129 buvo pakeista 1992 m. birželio 24 d. Tarybos direktyva 92/56/EEB (OL L 245, p. 3). Šis pakeitimas
iš esmės susijęs su Direktyvos 75/129 2 straipsnyje numatytos darbdavio pareigos informacijos ir konsultacijų su darbuotojų
atstovais srityje sustiprinimu bei, šią direktyvą papildęs 5a straipsniu, su valstybių narių pareiga numatyti, kad darbuotojų
atstovai ir (arba) darbuotojai galėtų naudotis administracinėmis ir (arba) teisminėmis procedūromis norint užtikrinti įsipareigojimų
pagal Direktyvą 75/129 įgyvendinimą.
Šiais pakeitimais buvo panaikintas Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punktas.
Tomis pačiomis aplinkybėmis Direktyvos 75/129 3 straipsnio 1 dalis buvo papildyta šia antrąja pastraipa:
„Tačiau valstybės narės gali numatyti, kad planuojamų kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai įmonės veikla nutraukiama
teismo sprendimu, darbdavys privalo raštu informuoti kompetentingą valstybinę instituciją tik tuo atveju, jeigu ji to prašo.“
Direktyva 92/56 taip pat numatė, kad Direktyvos 75/129 4 straipsnis papildomas ketvirta dalimi, kuri suformuluota taip:
„Valstybės narės nebūtinai turi taikyti šį straipsnį kolektyviniam atleidimui iš darbo dėl įmonės veiklos nutraukimo pagal
teismo sprendimą.“

Nacionalinės teisės aktai
Direktyva 75/129 į Graikijos teisę buvo perkelta Įstatymu Nr. 1387/1983.
Šio įstatymo 3 straipsnis numato, kad darbuotojai darbdavio išsamiai raštu informuojami apie numatomus kolektyvinius atleidimus
iš darbo ir jų priežastis bei darbdavio pareigą iš anksto konsultuotis su darbuotojų atstovais ir pastariesiems pranešti visą
informaciją, kuri jiems leistų pateikti konstruktyvius pasiūlymus. Jis taip pat numato darbdavio pareigą šią informaciją pranešti
kompetentingai valstybės institucijai. Be to, šio įstatymo 5 straipsnio 3 dalyje yra įtvirtinta darbuotojams palanki nuostata,
kuria remiantis, jei šalys nepasiekia susitarimo, atsižvelgdamas į situaciją nagrinėjamoje rinkoje ir įmonėje darbo ministras
ar prefektas gali konsultacijoms skirtą terminą pratęsti dvidešimčia dienų arba nepatvirtinti visų numatomų atleidimų iš darbo
ar jų dalies.
Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punktas į vidaus teisę buvo perkeltas Įstatymo Nr. 1387/1983 2 straipsnio 2 dalies
c punktu, kuris nustato:
„Šio įstatymo nuostatos netaikomos darbuotojams, atleistiems dėl įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimo pirmosios instancijos
teismo sprendimu.“
Direktyva 92/56 padaryti pakeitimai į nacionalinę teisę buvo perkelti Įstatymais Nr. 2736/1999 ir Nr. 2874/2000, priimtais
vėliau, negu atsirado pagrindinėse bylose nagrinėjamos faktinės aplinkybės – 1996 m. liepos mėnesį. Direktyvos 92/56 2 straipsnyje
nustatytas terminas šiems pakeitimams perkelti į vidaus teisę pasibaigė 1994 m. birželio 24 d., tai yra iki šių faktinių aplinkybių
atsiradimo.

Pagrindinės bylos ir prejudicinis klausimas
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimų matyti, kad ieškovai pagrindinėse bylose pagal neterminuotas
darbo sutartis dirbo bendrovės
Goodyear Hellas SA
gamybos padalinyje, esančiame Salonikų pramoninėje zonoje. Šios gamyklos veikla iš esmės buvo automobilių padangų ir padangų
kamerų bei padangų taisymo ir atnaujinimo medžiagų gamyba. Ši gamykla, kuri buvo organizuota žmogiškųjų ir technologinių išteklių
struktūra, buvo nagrinėjamos įmonės gamybos padalinys, atskirtas nuo Atėnuose įsteigto jos prekybos padalinio ir jo atžvilgiu
buvo ekonomiškai savarankiška.
1996 m. liepos 19 d. Jungtinėse Amerikos Valstijose įsteigtos pagrindinės bendrovės
Goodyear
visuotinis akcininkų susirinkimas nusprendė nutraukti gamybos veiklą ir nuo 1996 m. liepos 22 d. galutinai nutraukti Salonikuose
esančios gamyklos veiklą. Nuo tos pačios datos, nesilaikant dar galiojusiame Įstatyme Nr. 1387/1983 numatytų kolektyvinio
atleidimo iš darbo tvarkos ir procedūrų, buvo nutrauktos įmonės gamybos padalinio darbuotojų, tai yra apytiksliai 340 asmenų,
darbo sutartys. Šis gamybos padalinys pradėtas išmontuoti 1996 m. spalio mėnesį.
Atleistų darbuotojų ieškinius, pareikštus dėl po šio veiklos nutraukimo priimtų sprendimų, atmetė pirmosios instancijos teismas
bei bylą nagrinėjęs apeliacine tvarka
Efeteio
(Atėnų apeliacinis teismas). Pastarasis teismas laikėsi nuomonės, kad, remiantis nusistovėjusia Graikijos teismų praktika,
kadangi Graikijos teisė nenumato, jog visam laikui nutraukiant įmonės veiklą darbdavio valia turėtų būti priimtas teismo sprendimas,
darbdaviui nėra taikomos Direktyvoje 75/129 ir ją perkeliančiame nacionaliniame įstatyme numatytos pareigos.
Šiomis aplinkybėmis
Areios Pagos
, į kurį buvo kreiptasi kasacine tvarka, nusprendė keturiose pagrindinėse bylose sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo
Teismui pateikti šį prejudicinį klausimą:
„Kadangi Graikijos teisė nenumato, kad prieš visam laikui nutraukiant įmonės ar ūkio subjekto veiklą darbdavio valia turėtų
būti priimtas teismo sprendimas, ar Direktyvos 75/129 nuostatos šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies d punkto prasme yra
taikomos kolektyviniams atleidimams iš darbo dėl įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimo visam laikui, dėl kurio sprendimas
priimtas vien darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo sprendimo?“
2005 m. birželio 9 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi šios bylos buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė
ir žodinė proceso dalys ir priimamas galutinis sprendimas.

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės norėtų sužinoti, ar kolektyvinių atleidimų iš
darbo atveju, kai tai sąlygojo įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimas visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien
darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo sprendimo, Direktyva 75/129 yra taikoma ar netaikoma ir, konkrečiai tariant,
ar šios direktyvos netaikymą gali (ar negali) pateisinti jos 1 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta išimtis.
Teisingumo Teismui pateikto klausimo esmė glūdi nusistovėjusioje Graikijos teismų praktikoje taikant Direktyvą 75/129 ir ją
perkeliantį nacionalinį įstatymą.
Pagal šią teismų praktiką, jei sprendimas dėl įmonės veiklos nutraukimo visam laikui priimamas vien darbdavio valia, remiantis
Konstitucijos garantuota ekonomine ir finansine laisve, kuria jis naudojasi, nepriklausomai nuo teismo sprendimo buvimo, Direktyva 75/129
netaikoma. Iš tiesų jos taikymas yra susijęs su sąlyga, kad atitinkama įmonė tebevykdo veiklą.
Šis aiškinimas nėra paremtas nei Direktyvos 75/129 turiniu nei ja siekiamu tikslu ar jos paskirtimi, nei su šia direktyva
susijusia Teisingumo Teismo praktika.
Pirma, Direktyvos 75/129 turinys, būtent jos 1 straipsnio 1 dalies a punktas ir 2 dalies d punktas, yra aiškūs ir todėl nelieka
jokių pagristų abejonių dėl šios direktyvos taikymo srities ir sąlygų.
Remiantis direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a punktu, „kolektyvinis atleidimas iš darbo yra atleidimas iš darbo, kai darbdavys
taip elgiasi dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių su atitinkamais atskirais darbuotojais“. Šis apibrėžimas pats savaime
yra pakankamai tikslus ir jame nėra jokio neapibrėžtumo.
Teisingumo Teismas šią „atleidimo iš darbo“ sąvoką išaiškino pažymėdamas, kad ši sąvoka turi atskirą reikšmę Bendrijos teisės
prasme ir turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma visiems atvejams, kuriais darbo sutartis nutraukiama ne darbuotojo valia
ir be jo sutikimo (2004 m. spalio 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑55/02, Rink. p. I‑9387, 49 ir 50 punktai).
Dėl Direktyvos 75/129 1 straipsnio 1 dalies a punkte įtvirtintos taisyklės reikia pažymėti, kad šios direktyvos 1 straipsnio
2 dalyje nurodyti keturi jos netaikymo atvejai turi būti laikomi ribotu ir baigtiniu sąrašu. Be to, kaip šios taisyklės išimtys,
jie turi būti aiškinami siaurai (šiuo klausimu žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Lauge ir kt.
, C‑250/97, Rink. p. I‑8737, 19 punktą).
Ketvirtoji iš šių išimčių, būtent numatyta Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punkte, kurią savo klausime nurodo prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra susijusi su šios direktyvos netaikymu atleidimams iš darbo, kuriuos lėmė
įmonės veiklos nutraukimas „teismo sprendimu“.
Šią nuostatą galima aiškinti tik taip, kad šios direktyvos netaikyti yra leidžiama tik tada, kai įmonės veikla yra nutraukiama
teismo sprendimu, pavyzdžiui, sprendimu, kuriuo skelbiamas įmonės bankrotas ar likvidavimas.
Visais kitais atvejais, pavyzdžiui, tada, kai sprendimas dėl atitinkamos įmonės veiklos nutraukimo visam laikui yra priimamas
vien darbdavio valia ir kai jis pagrįstas ekonominio pobūdžio ar kitokiais sumetimais, iš Direktyvos 75/129 kylančios darbdavio
pareigos tebegalioja. Tai, kad nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas, nenumato, jog iki įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimo visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio
valia, turi būti priimtas teismo sprendimas, šiuo atžvilgiu yra nesvarbu.
Reikia priminti, kad Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punkte įtvirtinta išimtis nuo 1994 m. birželio 24 d. buvo panaikinta
Direktyva 92/56, kuri taip sustiprino siekiamą tikslą. Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu visais
kolektyvinio atleidimo iš darbo nutraukus įmonės veiklą atvejais, netgi tada, kai tai buvo teismo sprendimo pasekmė, darbdavys
turėjo pareigą informuoti darbuotojus ir su jais konsultuotis.
Antra, kalbant apie Direktyva 75/129 siekiamą tikslą, reikia priminti, jog, kaip tai nurodyta jos pirmoje konstatuojamojoje
dalyje, šia direktyva siekiama darbuotojams garantuoti didesnę apsaugą kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju. Teisingumo
Teismas ne kartą priminė šį darbuotojų apsaugos tikslą (žr. 1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
Rockfon
, C‑449/93, Rink. p. I‑4291, 29 punktą ir minėto sprendimo
Lauge ir kt.
19 punktą).
Teisingumo Teismas pabrėžė, jog Direktyva 75/129 nekelia pavojaus darbdavio laisvei vykdyti kolektyvinius atleidimus iš darbo
ar jų nevykdyti ir kad vienintelis jos tikslas yra tas, kad prieš šiuos atleidimus iš darbo būtų konsultuojamasi su profesinėmis
sąjungomis bei informuojama kompetentinga valstybės institucija (1985 m. vasario 12 d. Sprendimo
Nielsen & Søn
, 284/83, Rink. p. 553, 10 punktas).
Be jokių abejonių, taip yra ir tada, kai dėl darbdaviui svarbių priežasčių pastarasis numato nutraukti savo įmonės veiklą.
Kaip tai teisingai pažymi Europos Bendrijų Komisija, Direktyva 75/129 suderinami ne įmonės veiklos nutraukimo visam laikui
būdai, tai yra ne situacijos, kai teismo sprendimas yra reikalingas ar nereikalingas, o vykdant kolektyvinius atleidimus iš
darbo taikytina procedūra.
Atsižvelgdamas į Direktyva 75/129 siekiamą tikslą, Teisingumo Teismas pateikė labai platų šioje direktyvoje įtvirtintos sąvokos
„įmonė“ apibrėžimą, siekdamas kuo labiau apriboti kolektyvinių atleidimų iš darbo, kuriems dėl šios sąvokos teisinio kvalifikavimo
nacionaliniu lygmeniu negali būti taikoma ši direktyva, atvejus (žr. minėto sprendimo
Rockfon
31 ir 32 punktus).
Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad Direktyva 75/129 buvo priimta EEB sutarties 100 ir 117 straipsnių pagrindu, pastarajai
nuostatai esant susijus su būtinumu, kad valstybės narės skatintų darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygų gerinimą, kad palaikant
jų gerėjimą būtų galima siekti jų suderinimo (žr. minėto sprendimo
Rockfon
29 punktą).
Trečia, reikia pabrėžti, kad prieš tai pateiktas aiškinimas ir su juo susijusios išvados išplaukia iš jau esamos Teisingumo
Teismo praktikos.
1985 m. kovo 28 d. Sprendime
Komisija prieš Belgiją
(215/83, Rink. p. 1039, 13–19 punktai) Teisingumo Teismas aiškiai konstatavo, kad atitinkama valstybė narė pažeidė įsipareigojimus
tuo pagrindu, kad ji neužtikrino Direktyva 75/129 numatytos apsaugos visais atvejais, kai kolektyviniai atleidimai iš darbo
buvo vykdomi įmonių veiklą nutraukus ne teismo sprendimu. Bent jau nuo šio sprendimo priėmimo dienos Direktyvos 75/129 1 straipsnio
2 dalies d punkte numatytos išimties prasmė neturėjo kelti jokių abejonių.
Direktyvos 75/129 3 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje ir 4 straipsnio 4 dalyje įtvirtintos išimtys, nustatytos Direktyva 92/56,
Teisingumo Teismo buvo išaiškintos minėtame sprendime
Lauge ir kt.
(18 punktas), kuriuo remiantis, tam, kad nagrinėjamos išimtys būtų taikytinos, įmonės veikla neturi būti nutraukta ir kolektyviniai
atleidimai iš darbo neturi būti vykdomi iki bankrotą skelbiančio teismo sprendimo paskelbimo.
Be to, minėtame sprendime
Komisija prieš Portugaliją
(66 punktas ir rezoliucinė dalis) Teisingumo Teismas nusprendė, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal
Direktyvą 75/129, nes ji susiaurino kolektyvinių atleidimų iš darbo sąvoką, taikydama ją tik atleidimams iš darbo dėl struktūrinių,
technologinių arba konjunktūrinių priežasčių ir netaikydama šios sąvokos atleidimams iš darbo dėl kitų nesusijusių su darbuotojais
priežasčių.
Galiausiai reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybių narių pareiga pasiekti direktyvoje
numatytą tikslą, kad būtų laikomasi EB 249 straipsnio trečiosios dalies, taikoma visoms nacionalinės valdžios institucijoms,
įskaitant ir teismus. Pastarieji, kai jie turi aiškinti ir taikyti nacionalinės teisės aktus, turi juos aiškinti, kiek įmanoma,
atsižvelgdami į šios direktyvos formuluotę ir į jos tikslą, kad būtų pasiektas direktyvoje numatytas rezultatas (šiuo klausimu
kaip vieną paskutinių sprendimų žr. 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
, C‑397/01–C‑403/01, Rink. p. I‑8835, 113 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tačiau tokio Graikijos teismų požiūrio atveju Direktyva 75/129 siekiama apsauga buvo netaikoma daugeliu įmonių veiklos nutraukimo
atvejų, dėl kurių buvo vykdomi masiniai darbuotojų atleidimai iš darbo ir kuomet šių darbuotojų apsaugos užtikrinimas yra
tikrai labai svarbus, taip pažeidžiant šia direktyva siekiamą tikslą. Toks požiūris, kuris taip pat kelia pavojų vienodo Direktyvos 75/129
taikymo reikalavimui, gali žymiai paneigti šios direktyvos prasmę.
Iš to, kas buvo išdėstyta, išplaukia, kad į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Direktyva 75/129 turi būti aiškinama taip,
kad ji yra taikytina kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai tai lėmė įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimas visam
laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo sprendimo, ir šios direktyvos netaikymo
jos 1 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta išimtis pateisinti negali.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyva 75/129/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo,
suderinimo turi būti aiškinama taip, kad ji yra taikytina kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai tai lėmė įmonės ar ūkio
subjekto veiklos nutraukimas visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo
sprendimo, ir šios direktyvos netaikymo jos 1 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta išimtis pateisinti negali.
Parašai.
*
Proceso kalba: graikų.