CELEX: 61994CJ0043
Tjenestemænd
dagpenge
kumulation

Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 1. februar 1994 har Europa-Parlamentet (herefter benaevnt "Parlamentet") i medfoer af artikel 49 i EF-statutten og de tilsvarende bestemmelser i EKSF-statutten og Euratom-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af dom af 30. november 1993 (sag T-15/93, Vienne mod Parlamentet, Sml. II, s. 1327), i hvilken Retten i Foerste Instans annullerede Parlamentets afgoerelse af 2. februar 1993 om afvisning af den af sagsoegeren indbragte klage, hvorved han kraevede dagpenge i sin proevetid, forlaenget med en maaned i henhold til artikel 10 i bilag VII til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, og doemte Parlamentet til at betale sagsoegeren et beloeb paa 170 239 BFR med renter.
2 Ifoelge den appellerede dom er de faktiske forhold, der har givet anledning til sagen, foelgende:
"1) Den 1. november 1990 blev sagsoegeren ° dengang bosiddende i Bruxelles-Anderlecht ° ansat i Europa-Parlamentet ... som hjaelpeansat med kontrakt paa ubestemt tid og med tjenestested i Luxembourg. Han fik i henhold til artikel 69 i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i Faellesskaberne (herefter benaevnt 'AOEA' ) udbetalt dagpenge i henhold til artikel 10 i bilag VII til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt 'vedtaegten' ). Allerede ved ansaettelsen bosatte han sig i Messancy, naer den belgisk-luxembourgske graense, af hensyn til bopaelsforpligtelsen i artikel 54 i AOEA og artikel 20 i vedtaegten, mens hans kone og boern forblev i Anderlecht.
2) Den 1. januar 1991 blev sagsoegeren ansat i Parlamentet med status som midlertidigt ansat med kontrakt paa ubestemt tid, der indeholdt en proevetid paa seks maaneder. I henhold til artikel 25 i AOEA modtog han fortsat de ovennaevnte dagpenge, som blev udbetalt fra denne dato og under hele proevetiden, dvs. i seks maaneder.
3) Den 16. december 1991 blev sagsoegeren ansat i Parlamentet som tjenestemand paa proeve i loenklasse B5 med fortsat tjenestested i Luxembourg. Efter fastansaettelsen i oktober 1992 har sagsoegeren forberedt sig paa at opgive familiens bopael i Anderlecht.
4) Den 16. december 1991 fik sagsoegeren i sin egenskab af tjenestemand paa proeve paa ny tildelt de ovennaevnte dagpenge i en periode paa 128 dage, dvs. indtil den 21. april 1992. I denne forbindelse har Parlamentets administration begraenset de samlede tildelingsperioder til tolv maaneder (eller 365 dage), idet den har anvendt foelgende beregning:
° perioder med dagpenge forud for sagsoegerens udnaevnelse i alt
° som hjaelpeansat fra den 5. november 1990 til den 31. december 1990 (to maaneder eller 57 dage)
° som midlertidigt ansat fra den 1. januar 1991 til den 30. juni 1991 (seks maaneder eller 180 dage)
dvs. otte maaneder eller 237 dage
° rest i forhold til maksimum paa tolv maaneder (eller 365 dage):
365 dage ° 237 dage = 128 dage.
5) Paa sagsoegerens loenseddel for juni 1992 er det for foerste gang anfoert, at udbetalingen af dagpenge var blevet standset med tilbagevirkende gyldighed til den 22. april 1992. Da sagsoegeren anmodede Regnskabsafdelingen om en mundtlig forklaring herpaa, fik han det svar, at Parlamentets Generalsekretariat fulgte en administrativ praksis, hvorefter den kumulerede de forskellige perioder, som modtageren havde gennemloebet som hjaelpeansat, midlertidigt ansat og tjenestemand paa proeve; paa den maade udbetalte administrationen kun dagpenge for en maksimumsperiode paa tolv maaneder.
6) Ved skrivelse af 7. juli 1992, der blev registreret i Parlamentets Generalsekretariat den 13. juli s.aa., indgav sagsoegeren en klage over sin loenseddel for juni 1992 med henblik paa at faa udbetalt dagpenge indtil den 15. oktober 1992 (proevetiden plus en maaned). I denne sammenhaeng paaberaabte sagsoegeren sig bl.a. artikel 10 i bilag VII til vedtaegten og gjorde gaeldende, at Parlamentets praksis med at begraense udbetalingen af dagpenge til en samlet kumuleret periode paa et aar paa grundlag af de forskellige ansaettelsesformer hverken respekterede ordlyden af eller aanden i vedtaegten. Han gjorde dernaest gaeldende, at dagpenge tildeles for at give tjenestemanden mulighed for at daekke de saerlige omkostninger, der er forbundet med samtidig opretholdelse af to bopaele. Han tilfoejede, at da den kritiserede begraensning ikke anvendes i andre faellesskabsinstitutioner, er Generalsekretariatets praksis paa omraadet diskriminerende i forhold til Parlamentets tjenestemaend.
7) Ved skrivelse af 3. december 1992 meddelte Parlamentets generalsekretaer sagsoegeren, at hans klage var under behandling, og at det rejste spoergsmaal var blevet forelagt administrationscheferne med henblik paa at opnaa en ensartet loesning, idet han hos de forskellige institutioner havde faaet forskellige besvarelser af spoergsmaalet.
8) Efter at have sendt en rykkerskrivelse den 28. januar 1993 til Parlamentets generalsekretaer fik sagsoegeren den 2. februar 1993 tilstillet en udtrykkelig afvisning af klagen. I denne afgoerelse anfoerte generalsekretaeren, at han endnu ikke havde modtaget de andre institutioners holdning til en faelles loesning, men at han ville gaa ud fra, at artikel 10 i bilag VII til vedtaegten i henhold til artikel 25 i AOEA ligeledes fandt anvendelse paa ansatte, der er omfattet af AOEA, og at reglerne om udbetaling af dagpenge derfor burde fortolkes og anvendes paa en ensartet og sammenhaengende maade. En begraensning af dagpenge til hoejst et aar foelger baade af artikel 25 i AOEA for midlertidigt ansatte og af artikel 65 i AOEA for hjaelpeansatte, dvs. i de saavel ud fra et juridisk synspunkt som ud fra et sagligt synspunkt mest usikre beskaeftigelsesforhold ved Faellesskaberne. Endelig fremgaar det af disse bestemmelser, set under ét, at dagpenge er taenkt som en foerstehjaelpsforanstaltning, der netop er af midlertidig karakter, og som dernaest er udtryk for en formodning, da man ikke kraever, at den ansatte fremlaegger bevis for afholdte udgifter. Det beloeb, der saaledes tildeles, bliver heller ikke udbetalt i forhold til modtagerens vedtaegtsmaessige forhold; derfor kan den heller ikke forlaenges ud over den mest favorable graense i bestemmelserne paa grund af en simpel aendring af den form, hvorved modtageren er bundet til institutionen."
3 Da Parlamentet afviste klagen, anlagde Vienne den 9. februar 1993 sag ved Retten med paastand om, Parlamentets afgoerelse af 2. februar 1993 annulleres, og at Parlamentet doemmes til at betale et beloeb paa 170 239 BFR med renter.
4 Retten gav i den appellerede dom sagsoegeren medhold.
5 Parlamentet har til stoette for appellen gjort gaeldende, at Retten i flere henseender har overtraadt faellesskabsretten. For det foerste mener Parlamentet, at den afsagte dom indeholder en retlig fejl for saa vidt angaar fortolkningen af vedtaegtens artikel 71, og for det andet paaberaaber det sig flere retlige fejl vedroerende anvendelsen af artikel 10 i bilag VII til vedtaegten.
Anbringendet om fejlagtig fortolkning af vedtaegtens artikel 71
6 Vedtaegtens artikel 71 bestemmer:
"Tjenestemanden har i henhold til de i bilag VII fastlagte betingelser krav paa godtgoerelse af de udgifter, han har haft i forbindelse med sin tiltraedelse ..."
7 Parlamentet har anfoert, at Retten fejlagtigt har fortolket begrebet "tiltraedelse" i vedtaegtens artikel 71 "saaledes, at det kun omfatter tiltraedelse som foelge af en formel udnaevnelse i en tjenestemandsstilling" (dommens praemis 32).
8 Parlamentet anfoerer, at ikke alene tjenestemaend i forbindelse med deres formelle udnaevnelse, men ogsaa midlertidigt ansatte og hjaelpeansatte har en "tiltraedelse", og at dagpenge saaledes maa vaere betinget af den paagaeldendes foerste tiltraedelse ved Faellesskaberne, saaledes at den samme ydelse ikke kan udbetales to gange til den samme person i samme anledning.
9 Retten har i praemis 32 i dommen anfoert:
"... vedtaegtens artikel 71 bestemmer, at tjenestemanden i henhold til de i bilag VII fastlagte betingelser har krav paa godtgoerelse af de udgifter, han har haft bl.a. i forbindelse med sin 'tiltraedelse' . Der maa, retligt set, sondres mellem de opgaver, der udfoeres af en tjenestemand, og de opgaver, der udfoeres af en midlertidigt ansat eller en hjaelpeansat, idet de paagaeldende i forhold til vedtaegten har forskellig status (jf. ovennaevnte dom i sagen Sperber mod Domstolen, praemis 8). Det ovenfor naevnte begreb 'tiltraedelse' maa derfor fortolkes saaledes, at det kun omfatter tiltraedelse som foelge af en formel udnaevnelse i en tjenestemandsstilling ..."
10 I denne sammenhaeng bemaerkes, at godtgoerelse af udgifter til henholdsvis tjenestemaend, midlertidigt ansatte og hjaelpeansatte reguleres af forskellige bestemmelser. Artikel 71 i vedtaegten omhandler saaledes kun godtgoerelse af udgifter til tjenestemaend. AOEA indeholder bestemmelserne vedroerende godtgoerelser til midlertidigt ansatte og hjaelpeansatte. Artikel 22 i AOEA bestemmer udtrykkeligt, at den midlertidigt ansatte har ret til "godtgoerelse af de udgifter, han har haft ved tiltraeden af tjenesten" og henviser bl.a. til artikel 10 i bilag VII til vedtaegten. Ifoelge artikel 69 i AOEA har den hjaelpeansatte ligeledes ret til dagpenge i henhold til artikel 10. Hver af de tre former for tiltraedelse giver saaledes ret til dagpenge paa de betingelser, der fremgaar af hver af bestemmelserne. Retten har derfor med rette fundet, at den i artikel 71 i vedtaegten omhandlede tiltraedelse kun er en tjenestemands tiltraedelse.
11 Parlamentet kan ikke stoette sig til Domstolens dom af 15. juli 1960 (forenede 27/59 og 39/59, Campolongo mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 193, org. ref.: Rec. s. 795). Princippet om Faellesskabernes funktionelle enhed, som fremgaar af denne dom, kan ikke anvendes paa flere paa hinanden foelgende beskaeftigelsesforhold inden for samme institution. I Campolongo-sagen afviste Domstolen at imoedekomme et krav om ansoegning om bosaettelsespenge efter fratraeden med den begrundelse, at denne bosaettelse efter fratraeden paa samme tid udgjorde en bosaettelse ved en anden institution, som allerede havde tildelt den paagaeldende en godtgoerelse for samme begivenhed. I den foreliggende sag udgoer derimod de forskellige tiltraedelser flere paa hinanden foelgende begivenheder, som hver isaer berettiger til godtgoerelse af udgifter.
12 Dette anbringende maa saaledes forkastes.
Anbringenderne om retlige fejl ved anvendelsen af artikel 10 i bilag VII til vedtaegten
13 I artikel 10 i bilag VII til vedtaegten bestemmes:
"Den tjenestemand, der godtgoer, at han er noedt til at skifte bopael for at opfylde betingelserne i artikel 20 i vedtaegten, er for et i stk. 2 fastsat tidsrum berettiget til dagpenge ..."
14 Parlamentet har for det foerste anfoert, at Retten har begaaet en retlig fejl ved som betingelse for dagpenge at kraeve, at der ikke maa vaere ydet bosaettelsespenge, eller ved ikke at have anvendt denne betingelse. Efter Parlamentets opfattelse har Retten enten med rette fundet, at en saadan betingelse foelger af artikel 10 i bilag VII til vedtaegten og har undladt at anvende den paa Vienne' s situation, idet denne i modsaetning til oplysninger i dommen og i sagens akter har modtaget bosaettelsespenge; eller Retten har med urette fundet, at denne betingelse foelger af artikel 10 i bilag VII. Parlamentet henviser i denne sammenhaeng til den afsagte doms praemis 27.
15 Retten har i dommens praemis 27 anfoert:
"Indledningsvis bemaerkes, at denne sags genstand er begraenset til spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren som tjenestemand paa proeve, der endnu ikke er flyttet eller har oppebaaret bosaettelsespenge, har ret til for den sidste del af proevetiden plus en maaned, at faa udbetalt de i artikel 10, stk. 2, litra b), i bilag VII til vedtaegten omhandlede dagpenge. Artikel 25 og 69 i AOEA ° navnlig for saa vidt angaar de deri indeholdte tidsmaessige graenser ° er ikke anvendelige i denne sag; disse bestemmelser er nemlig grundlaget for dagpenge i perioder, der laa forud for den periode, denne sag drejer sig om ..."
16 Den fortolkning, Parlamentet soeger at give dommens praemis 27, er forkert, idet Retten ikke deri fastsaetter betingelser for ydelse af dagpenge. Den del af saetningen, hvori bosaettelsespenge naevnes, og som kun refererer faktiske omstaendigheder, der ikke kan behandles under en appel, har en rent konstaterende karakter. Det eneste retlige spoergsmaal, som praemis 27 vedroerer, er spoergsmaalet om, hvilken bestemmelse der finder anvendelse paa ydelse af dagpenge til tjenestemaend ansat paa proeve.
17 Dette anbringende kan derfor ikke tages til foelge.
18 Parlamentet har for det andet anfoert, at Retten har begaaet en retlig fejl ved at afvise, at Vienne ikke kan faa dagpenge, naar han ikke opfylder betingelsen i artikel 10 i bilag VII til vedtaegten, hvorefter han skal kunne godtgoere, at han har vaeret noedt til at skifte bopael. Efter Parlamentets opfattelse havde Vienne allerede skiftet bopael i forbindelse med hans oprindelige tiltraedelse.
19 Retten har i den appellerede doms praemis 31 anfoert:
"..., at denne opfattelse har som konsekvens, at man tilsidesaetter den fortsatte og varige karakter af forpligtelsen til godtgoerelse, som bestemmelsen paalaegger institutionerne i forhold til deres tjenestemaend".
20 Denne vurdering fra Retten kan ikke bestrides.
21 Den bopael, der skal tages i betragtning i forbindelse med artikel 10 i bilag VII, er bopaelen, hvor den paagaeldende opretholder midtpunktet for sine interesser. For at have ret til dagpenge er det tilstraekkeligt, at han ikke fortsat kan bebo den tidligere bopael. Denne fortolkning skyldes hensynet til, at formaalet med dagpenge er at kompensere for de ulemper, som hidroerer fra den paagaeldendes usikre beskaeftigelsesforhold. Retten har med rette anfoert, at denne usikkerhed bestaar i hver af de tre perioder, som vedtaegten og AOEA skelner mellem.
22 Det andet anbringende vedroerende artikel 10 kan saaledes heller ikke tages til foelge.
23 Endelig har Parlamentet anfoert, at Retten har begaaet en retlig fejl ved i forbindelse med vurderingen af formaalet med dagpengene at anvende artikel 9 i bilag VII til vedtaegten som argument.
24 Retten har i den appellerede doms praemis 34 anfoert:
"... det er fornuftigt at tilskynde den paagaeldende til at afstaa fra at gennemfoere en flytning, som, saafremt han ikke udnaevnes, viser sig at vaere forhastet og i henhold til artikel 9, stk. 1 og 2, i bilag VII til vedtaegten, medfoerer dobbelt godtgoerelse af flytteudgifter, saafremt den paagaeldende fratraeder tjenesten ..."
25 Ifoelge Parlamentet er denne dobbelte godtgoerelse allerede udelukket paa grund af foelgende betingelse, der fremgaar af artikel 9, stk. 3, foerste afsnit, i bilag VII til vedtaegten:
"Flytter en fastansat tjenestemand, skal dette ske inden for et aar efter udloebet af hans proevetid."
26 Parlamentet fortolker denne bestemmelse saaledes, at tjenestemanden skal afvente sin fastansaettelse for at kunne foretage en flytning, hvortil udgifterne kan godtgoeres. Rettens fortolkning af artikel 9 giver derfor artikel 10 et formaal, som den ikke har.
27 Det bemaerkes, at anvendelsen af artikel 9 i bilag VII til vedtaegten ikke indgaar i denne sag. Ikke desto mindre foerer fortolkningen til et resultat, der er det modsatte af det resultat, som Parlamentet kommer frem til. Bestemmelsens stk. 3, foerste afsnit, indebaerer klart, at den paagaeldendes beskaeftigelsesforhold forbliver usikre indtil proevetidens udloeb. Tjenestemandens situation er nemlig ikke befaestet foer efter hans fastansaettelse.
28 Den korrekte fortolkning af artikel 9, stk. 3, i bilag VII til vedtaegten giver saaledes kun et yderligere argument for fortsat at yde dagpenge i hele denne usikre periode.
29 Dette anbringende kan derfor heller ikke tages til foelge.
30 Appellen boer derfor forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
31 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Parlamentet har tabt sagen og boer derfor tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Foerste Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Parlamentet betaler sagens omkostninger.