CELEX: 62008CJ0144
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivi 83/182/ETY
Verovapautus
Kulkuneuvojen väliaikainen maahantuonti
Pysyvä asuinpaikka

Kanteellaan Euroopan yhteisöjen komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin vahvistaa, että Suomen tasavalta ei ole noudattanut
yhteisön alueella tiettyjen kulkuneuvojen väliaikaisessa maahantuonnissa sovellettavista verovapautuksista 28.3.1983 annetun
neuvoston direktiivin 83/182/ETY (EYVL L 105, s. 59) 7 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on käyttänyt epätäydellistä
pysyvän asuinpaikan määritelmää mahdollisen verovapautuksen määrittämiseen tiettyjen kulkuneuvojen väliaikaisen maahantuonnin
yhteydessä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön säännöstö
Direktiivin 83/182 johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa todetaan, että ”yhteisön asukkaiden vapaata liikkuvuutta
yhteisön alueella haittaavat tiettyjen yksityis‑ tai ammattikäyttöön tarkoitettujen kulkuneuvojen väliaikaisessa maahantuonnissa
sovellettavat verojärjestelmät”.
Kyseisen direktiivin johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa täsmennetään, että ”näiden verojärjestelmien aiheuttamien
esteiden poistaminen on välttämätöntä erityisesti ominaisuuksiltaan kotimarkkinoita vastaavien taloudellisten markkinoiden
toteuttamiseksi”.
Mainitun direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on jäljempänä vahvistetuin edellytyksin myönnettävä moottoriajoneuvojen – näiden perävaunut mukaan lukien
[–] asuntovaunujen, huviveneiden, yksityislentokoneiden, polkupyörien ja ratsuhevosten väliaikaisessa maahantuonnissa jäsenvaltiosta
vapautus:
–        liikevaihtoveroista, valmisteveroista ja muista kulutukseen kohdistuvista veroista;
–        liitteessä mainituista veroista.”
Direktiivin 83/182 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Yksityisajoneuvot, asuntovaunut, huviveneet, yksityislentokoneet ja polkupyörät on väliaikaisesti maahantuotaessa vapautettava
1 artiklassa tarkoitetuista veroista enintään kuuden kuukauden keskeytymättömäksi tai keskeytyväksi määräajaksi kahdentoista
kuukauden ajalta seuraavin edellytyksin:
a)      nämä tavarat maahantuovan luonnollisen henkilön on
aa)      asuttava pysyvästi muussa jäsenvaltiossa kuin väliaikaisen maahantuonnin kohteena olevassa jäsenvaltiossa;
bb)      käytettävä näitä kulkuneuvoja yksityiskäyttöön;
– –”
Mainitun direktiivin 7 artiklan 1 kohdan, jossa esitetään asuinpaikan määrittämistä koskevat yleiset säännöt, sanamuoto on
seuraava:
”Tätä direktiiviä sovellettaessa ’pysyvällä asuinpaikalla’ tarkoitetaan paikkaa, jossa henkilö asuu pysyvästi eli vähintään
185 päivää kalenterivuodessa henkilökohtaisten ja ammatillisten siteidensä vuoksi, tai jos on kyse henkilöstä, jolla ei ole
ammatillisia siteitä, henkilön ja tämän asuinpaikan välisten tiiviiden henkilökohtaisten siteiden vuoksi.
Jos henkilön ammatilliset siteet ovat muualla kuin tämän henkilökohtaiset siteet ja tämä sen vuoksi joutuu oleskelemaan vuorotellen
kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa sijaitsevissa paikoissa, henkilön pysyvänä asuinpaikkana on pidettävä sitä, jossa tämän
henkilökohtaiset siteet ovat, jos tämä palaa sinne säännöllisesti. Viimeksi mainitun edellytyksen täyttymistä ei vaadita,
jos henkilö oleskelee jäsenvaltiossa määräaikaisen tehtävän suorittamiseksi. Opiskelu yliopistossa tai koulussa ei ole pysyvän
asuinpaikan muutosta.”

Kansallinen säännöstö
Direktiivissä 83/182 tarkoitettua verotta väliaikaisesti maahantuodun kulkuneuvon käyttöoikeutta koskevat säännöt on saatettu
osaksi Suomen oikeutta 29.12.1994 annetulla autoverolailla (1482/1994), sellaisena kuin kyseinen laki oli voimassa perustellussa
lausunnossa asetetun määräajan päättyessä (jäljempänä laki 1482/1994), ja erityisesti sen 2 §:llä, jossa säädetään seuraavaa:
”Tässä laissa tarkoitetaan käyttöönotolla Suomessa ajoneuvon käyttöä liikenteeseen Suomen alueella myös silloin, kun ajoneuvoa
ei ole rekisteröity Suomessa.
Verollisena ajoneuvon käyttönä ei kuitenkaan pidetä muussa valtiossa kuin Suomessa vakinaisesti asuvan luonnollisen henkilön
omaa tarvettaan varten väliaikaisesti maahan tuomansa muussa valtiossa kuin Suomessa rekisteröidyn ajoneuvon käyttöä yksinomaan
hänen omaan tarpeeseensa enintään kuuden kuukauden keskeytymättömänä tai keskeytyvänä määräaikana kahdentoista kuukauden ajanjaksona
tai piiritullikamarin 32 §:n nojalla antamana tätä pitempänä määräaikana, jos käyttö ei liity ajoneuvon ostoon Suomeen.”
Lain 1482/1994 32 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Piiritullikamari voi hakemuksesta määräämillään ehdoilla pidentää 2 §:n 2 momentissa väliaikaiselle käytölle säädettyä määräaikaa
enintään yhdellä vuodella. Pidennyshakemus on tehtävä ennen määräajan päättymistä.
Jos määräaikaa on 1 momentin nojalla pidennetty, ajoneuvoa voidaan uudelleen käyttää [lain 1482/1994] 2 §:n 2 momentin nojalla
verotta aikaisintaan kuuden kuukauden kuluttua pidennetyn määräajan päättymisestä.
Jos määräaikaa on 1 momentin nojalla pidennetty, ajoneuvosta ei tänä aikana kanneta veroa, vaikka ajoneuvon maahan tuoneen
henkilön olisi katsottava tänä aikana tulleen tämän lain nojalla Suomessa vakinaisesti asuvaksi. Määräajan päättyessä ajoneuvoon
sovelletaan, mitä 36 §:ssä säädetään.”
Vakinaisen asuinpaikan käsitteen määritelmä on lain 1482/1994 33 §:ssä seuraava:
”Henkilön vakinaisella asuinpaikalla tarkoitetaan paikkaa, jossa henkilö asuu vähintään 185 päivää kalenterivuodessa arvioituna
henkilökohtaisten, ammatillisten ja muiden siteidensä perusteella.
Jos henkilö oleskelee kahdessa tai useammassa valtiossa sijaitsevissa paikoissa, henkilön vakinaisena asuinpaikkana on pidettävä
sitä, jonne hän henkilökohtaisten syiden johdosta palaa säännöllisesti. Henkilökohtaisia syitä arvioitaessa voidaan ottaa
huomioon myös työskentelyn luonne ja pysyvyys muussa maassa sekä muut erityiset olosuhteet. Veroviranomainen voi määräämillään
ehdoilla antaa enintään yhdeksi vuodeksi kerrallaan päätöksen siitä, missä valtiossa henkilön asuinpaikan on esitettyjen selvitysten
mukaan katsottava sijaitsevan.
Henkilön vakinaisen asuinpaikan ei katsota muuttuvan, jos henkilö oleskelee Suomessa tai muussa maassa yliopistossa tai muussa
oppilaitoksessa opiskelua varten.”
Lain 1482/1994 34 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Vakinaisesti muussa valtiossa kuin Suomessa asuvan henkilön muussa valtiossa kuin Suomessa rekisteröityyn ajoneuvoon ei sovelleta
2 §:n 2 momentissa väliaikaiselle käytölle säädettyjä enimmäisaikoja, jos tällainen henkilö työskentelee Suomessa ja poistuu
ajoneuvolla säännöllisesti muussa valtiossa sijaitsevaan asuinpaikkaansa.”

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Koska komissio katsoi, että Suomen säännöstö ei taannut direktiivin 83/182 täysimääräistä täytäntöönpanoa Suomen oikeudessa,
se päätti aloittaa EY 226 artiklan mukaisen menettelyn ja esitti Suomen tasavallalle 4.4.2006 päivätyllä kirjeellä virallisen
huomautuksen.
Koska komissio katsoi edelleen Suomen tasavallan 9.6.2006 päivätyn vastauksen saatuaan, että kyseisessä vastauksessa esiin
tuodut säännökset eivät taanneet direktiivin 83/182 täysimääräistä täytäntöönpanoa, se lähetti 15.12.2006 Suomen tasavallalle
perustellun lausunnon, jossa se kehotti Suomen tasavaltaa toteuttamaan kyseisen lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet
kahden kuukauden kuluessa lausunnon vastaanottamisesta.
Suomen tasavalta vastasi perusteltuun lausuntoon 15.2.2007 päivätyllä kirjeellä. Koska komission ei ollut mahdollista todeta,
että kaikki direktiivin 83/182 täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet oli todella toteutettu, se päätti nostaa nyt käsiteltävänä
olevan kanteen.

Kanne

Asianosaisten lausumat
Komissio moittii Suomen tasavaltaa lähinnä siitä, että tämä ei ole pannut oikein täytäntöön direktiivin 83/182 7 artiklan
1 kohtaa, ja erityisesti siitä, ettei Suomen tasavalta ole pannut oikein täytäntöön kyseisen säännöksen toisen alakohdan toisessa
virkkeessä olevaa sääntöä, joka koskee työntekijöitä, jotka suorittavat määräaikaista tehtävää. Komission mukaan laissa 1482/1994
pysyvän asuinpaikan luokitteluedellytyksenä oli säännöllinen palaaminen lähtöjäsenvaltioon eikä siinä säädetty sellaisia työntekijöitä
koskevasta poikkeuksesta, jotka suorittavat määräaikaista tehtävää toisessa jäsenvaltiossa, joten mainitunlaista tehtävää
Suomessa suorittavan työntekijän, joka ei palaa säännöllisesti lähtöjäsenvaltioonsa, katsottiin asuvan Suomessa pysyvästi
ja häntä siis estettiin saamasta verovapautusta.
Komissio väittää, että Suomen lainsäädännön mukaan sellaisista lähtöjäsenvaltioista, jotka ovat maantieteellisesti kaukana
Suomesta, olevat työntekijät velvoitetaan palaamaan säännöllisesti lähtöjäsenvaltioonsa säilyttääkseen siellä pysyvän asuinpaikkansa
ja että heitä kohdellaan näin ollen huonommin kuin naapurijäsenvaltioiden kansalaisia, joille kyseinen velvoite ei ole yhtä
raskas, mikä muodostaa sellaisen vapaan liikkuvuuden esteen, joka on mainittu direktiivin 83/182 johdanto-osan ensimmäisessä
perustelukappaleessa.
Komissio toteaa myös, että vaikka laissa 1482/1994 on säädetty piiritullikamareille mahdollisuus pidentää vuodella alkuperäistä
kuuden kuukauden verovapausaikaa, se, ettei määräaikaista tehtävää suorittavien henkilöiden pysyvän asuinpaikan määrittämistä
koskevasta säännöstä ole säädetty, johtaa siihen, että tällaisia henkilöitä estetään hyötymästä verovapaudesta koko heidän
sopimuksensa ajan, jos sopimuksen kesto on yli 18 kuukautta, tai ainakaan kyseiset henkilöt eivät voi olla varmoja tällaisesta
verovapaudesta heti sopimuksen alusta lukien.
Lopuksi komissio tuo esiin sen, että lakiin 1482/1994 perustuva määräajan pidennyskäytäntö ei tee kyseisestä laista direktiivin
mukaista, koska määräajan pidennystä ei saa automaattisesti, vaan tulliviranomaisilla on sen suhteen laaja harkintavalta.
Yhteisöjen oikeuskäytännössä on kuitenkin todettu, että hallintokäytännön ei voida katsoa olevan keino, jota käyttäen jäsenvaltiot,
joille direktiivit on osoitettu, voivat pätevästi täyttää niillä olevan täytäntöönpanovelvoitteen (ks. asia C‑354/99, komissio
v. Irlanti, tuomio 18.10.2001, Kok., s. I‑7657, 28 kohta).
Suomen tasavalta puolestaan väittää ensinnäkin, että toisin kuin komissio väittää, direktiivin 83/182 7 artiklasta ei seuraa
oikeutta ajoneuvon verottomaan käyttöön koko määräaikaisen työsopimuksen voimassaoloajaksi, vaan siinä vain määritellään vakinaista
asuinpaikkaa koskeva arviointiperuste.
Mainitun jäsenvaltion mukaan maahantuoduille kulkuneuvoille myönnetyn verovapauden kestoa koskevaa erillistä kysymystä on
käsitelty yksinomaan direktiivin 83/182 3–5 artiklassa. Mainitun direktiivin 4 ja 5 artikla ovat nimittäin vain poikkeuksia
mainitussa 3 artiklassa esitetystä periaatteesta, jonka mukaan väliaikainen verovapaus myönnetään kaikenlaisille kulkuneuvoille
enintään kuuden kuukauden keskeytymättömäksi tai keskeytyväksi määräajaksi kahdentoista kuukauden ajalta. Kun sitä paitsi
otetaan huomioon yhteisön oikeuden poikkeussäännösten suppean tulkinnan periaate ja se, ettei määräaikaisia tehtäviä suorittavia
henkilöitä koskevaa erityispoikkeusta ole, mainitunlaisessa tilanteessa oleviin henkilöihin on sovellettava mainitussa 3 artiklassa
olevaa sääntöä.
Suomen tasavallan mukaan mainitut väitteet saavat lisäksi vahvistusta ajoneuvojen yhteisönsisäisiin siirtoihin sekä niiden
rajatylittävään käyttöön liittyvää verotusta sekä Euroopan kansalaisten oikeuksia ja velvollisuuksia koskevasta 9.9.2002 päivätystä
komission tausta-asiakirjasta TAXUD/255/02 (Taxation of cars transferred within the Community or used regularly on cross-border
journeys, Information document from the Commission on the rights and duties of the European citizens), jossa mainitaan vain
kyseiset kaksi edellä mainittua poikkeusta.
Suomen tasavalta vetoaa toiseksi siihen, että vaikka vakinaisen asuinpaikan käsitettä ei ole määritelty aivan täsmällisesti
samoin sanoin kuin direktiivin 83/182 7 artiklan 1 kohdassa, kaikki Suomessa määräaikaisen tehtävän suorittamiseksi oleskelevat
henkilöt saattoivat tosiasiassa saada verovapautuksen. Mainittu jäsenvaltio on nimittäin suullisessa käsittelyssä ilmoittanut,
että lain 1482/1994 2 §:n 2 momentin mukaan verovapautuksen saamiseksi ei edellytetty, että mainitunlainen henkilö palaa säännöllisesti
lähtöjäsenvaltioonsa. Lain 1482/1994 soveltaminen ei siis johda siihen, että Suomessa määräaikaisen tehtävän suorittamiseksi
oleskelevia henkilöitä kohdeltaisiin direktiivissä 83/182 vahvistettuihin sääntöihin verrattuna epäedullisemmin, eikä kyseinen
laki myöskään estä mainittuja henkilöitä saamasta väliaikaista verovapautusta mainitun direktiivin 3 artiklassa tarkoitetun
ajanjakson ajan.
Päinvastoin Suomen järjestelmä on Suomen tasavallan mukaan vapaampi kuin direktiivissä 83/182 säädetty järjestelmä siltä osin
kuin toimivaltaisen tullipiirin myöntämä verovapauden pidennys vuodella mahdollistaa verotta maahantuodun kulkuneuvon käytön
yhteensä 18 kuukauteen saakka ja määräaikaisen tehtävän suorittaminen on käytännössä hyväksytty päteväksi syyksi pidennykselle.
Lopuksi Suomen tasavalta lisää, että lain 1482/1994 33 §:ssä olevaa vakinaisen asuinpaikan käsitettä täsmennetään hallituksen
esityksessä, joka on lähetetty eduskunnalle 19.9.2008 ja jossa ehdotetaan säädettäväksi, että säännölliset paluut lähtöjäsenvaltioon
eivät ole välttämättömiä, jotta Suomessa määräaikaista tehtävää suorittava henkilö voi säilyttää vakinaisen asuinpaikkansa
lähtöjäsenvaltiossaan. Suomen tasavalta täsmentää kuitenkin, että mainitulla lakiehdotuksella ei tule olemaan minkäänlaista
vaikutusta verovapauden enimmäiskestoon, joka on 18 kuukautta.
Komissio väittää vastauskirjelmässään, että tausta-asiakirjalla TAXUD/255/02 ei ole esillä olevassa asiassa merkitystä, ja
vetoaa siihen, että mainitussa asiakirjassa olevan alaviitteen 33 mukaan kyseinen asiakirja ei koske sellaisten henkilöiden
pysyvän asuinpaikan määrittämistä, jotka oleskelevat jäsenvaltiossa määräaikaisen tehtävän suorittamiseksi.

Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komissio moittii Suomen tasavaltaa siitä, että Suomen tasavalta on sisällyttänyt lainsäädäntöönsä epätäydellisen määritelmän
direktiivin 83/182 7 artiklan 1 kohdassa esitetystä pysyvän asuinpaikan käsitteestä, kun Suomen tasavalta ei ole pannut täytäntöön
sääntöä, jonka mukaan henkilöillä, jotka oleskelevat jäsenvaltiossa määräaikaisen tehtävän suorittamiseksi, ei ole velvollisuutta
palata säännöllisesti siihen jäsenvaltioon, johon heillä on henkilökohtaiset siteet, säilyttääkseen siellä pysyvän asuinpaikkansa.
Esillä olevassa asiassa on kiistatonta, että lain 1482/1994 33 §:ssä, jolla direktiivin 83/182 7 artiklan 1 kohta on pantu
täytäntöön, tai missään muussakaan kyseisen lain säännöksessä ei ole mitään erityissäännöstä sellaisen henkilön vakinaisen
asuinpaikan määrittämisestä, joka suorittaa Suomessa määräaikaista tehtävää.
Vaikka Suomen tasavalta on suullisessa käsittelyssä väittänyt, että lain 1482/1994 2 artiklan 2 momentista seuraa, että kyseinen
laki ei sisällä kyseisiä henkilöitä koskevaa velvollisuutta säännöllisiin paluisiin ja että se siis suo heille verovapauden,
on kuitenkin niin, että direktiivin 83/182 7 artiklan 1 kohdan säännöstä, joka koskee pysyvää asuinpaikkaa määräaikaista tehtävää
suoritettaessa, ei ole saatettu osaksi kansallista oikeutta.
Suomen tasavalta ei sitä paitsi vastineessaan kiistä sitä, että vakinaisen asuinpaikan käsitteen määritelmä on epätäydellinen,
ja se myöntää epäsuorasti tarpeen täydentää lainsäädäntöään. Suomen tasavalta ilmoittaa siis, että Suomen hallitus on 19.9.2008
antanut eduskunnalle esityksen laiksi, jolla lain 1482/1994 33 §:ssä olevaa vakinaisen asuinpaikan määritelmää täsmennetään
niin, ettei Suomessa määräaikaista tehtävää varten oleskelevan henkilön ole tarpeen palata säännöllisesti lähtöjäsenvaltioonsa
säilyttääkseen vakinaisen asuinpaikkansa siellä.
Tältä osin on muistutettava siitä, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta
jäsenyysvelvoitteitaan, on otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin se oli perustellussa lausunnossa asetetun
määräajan päättyessä ja että yhteisöjen tuomioistuin ei voi ottaa huomioon tämän jälkeen tapahtuneita muutoksia (ks. erityisesti
asia C‑103/00, komissio v. Kreikka, tuomio 30.1.2002, Kok., s. I‑1147, 23 kohta ja asia C‑265/06, komissio v. Portugali, tuomio
10.4.2008, Kok., s. I‑2245, 25 kohta).
Suomen tasavallan väitettä, jonka mukaan se, ettei Suomen lainsäätäjä ole pannut täytäntöön sääntöä, joka koskee määräaikaista
tehtävää suorittavia henkilöitä, ei käytännössä vaikuta kyseisten henkilöiden oikeuteen saada verovapautus, ei voida hyväksyä.
Sillä, että kyseiset henkilöt voivat lain 1482/1994 2 §:n 2 momentin mukaan saada 18 kuukauden väliaikaisen verovapautuksen
sen vuoksi, että on olemassa käytäntö – joka on harkinnanvarainen ja jota koskevia yksityiskohtia ei ole täsmennetty vastaajan
kirjelmissä – siitä, että toimivaltainen tullipiiri pidentää alkuperäistä kuuden kuukauden määräaikaa, ei ole merkitystä.
Tältä osin riittää, kun todetaan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivin säännökset on pantava täytäntöön kiistattoman
sitovasti ja riittävän konkreettisesti, täsmällisesti ja selvästi. Jäsenvaltiot eivät voi pelkällä hallinnollisella käytännöllä,
jota viranomaiset voivat muuttaa mielensä mukaan ja jota ei julkisteta asianmukaisesti, täyttää asianmukaisesti niillä olevaa
direktiivin täytäntöönpanovelvoitetta (ks. erityisesti em. asia komissio v. Irlanti, tuomion 27 ja 28 kohta; asia C‑177/04,
komissio v. Ranska, tuomio 14.3.2006, Kok., s. I‑2461, 48 kohta ja asia C‑58/07, komissio v. Espanja, tuomio 14.2.2008, 13
kohta).
Arvioitaessa, onko tämä kanne perusteltu, ja ratkaistaessa, onko Suomen tasavalta sisällyttänyt lakiin 1482/1994 epätäydellisen
vakinaisen asuinpaikan käsitteen määritelmän, ei ole merkitystä kyseisen puutteellisen täytäntöönpanon ja määräaikaista tehtävää
Suomessa suorittaville henkilöille myönnettyjen verovapautusten keston pidentämiskäytännön vaikutusten arvioinnilla.
Näin ollen komission nostamaa kannetta on pidettävä perusteltuna.
Tästä seuraa, että on todettava, että Suomen tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 83/182 7 artiklan 1 kohdan mukaisia
velvoitteitaan, koska se on käyttänyt epätäydellistä pysyvän asuinpaikan määritelmää mahdollisen verovapautuksen määrittämiseen
kulkuneuvojen väliaikaisen maahantuonnin yhteydessä.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Suomen tasavallan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Suomen tasavalta ei ole noudattanut yhteisön alueella tiettyjen kulkuneuvojen väliaikaisessa maahantuonnissa sovellettavista
verovapautuksista 28.3.1983 annetun neuvoston direktiivin 83/182/ETY 7 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se
on käyttänyt epätäydellistä pysyvän asuinpaikan määritelmää mahdollisen verovapautuksen määrittämiseen tiettyjen kulkuneuvojen
väliaikaisen maahantuonnin yhteydessä.
2)
Suomen tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: suomi.