CELEX: 62005CJ0228
Šeštoji PVM direktyva
17 straipsnio 7 dalis ir 29 straipsnis
Teisė į pirkimo PVM atskaitą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
p. 1, toliau – Šeštoji direktyva) 17 straipsnio 7 dalies aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp ribotos atsakomybės bendrovės
Stradasfalti Srl
(toliau –
Stradasfalti
) ir
Agenzia delle Entrate – Ufficio di Trento
dėl pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), kurį
Stradasfalti
teigia neteisingai sumokėjusi 2000–2004 metais už turistinių automobilių, kurie pačios bendrovės veiklai nebuvo naudojami,
įsigijimą, naudojimą ir priežiūrą, grąžinimo.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Šeštosios direktyvos 17 straipsnio „Teisės į atskaitą atsiradimas ir apimtis“ 2 dalies a punkte nustatyta, kad „tiek, kiek
prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi turėti teisę
iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti <...> pridėtinės vertės mokestį, apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo
asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas ar prekes ir paslaugas, kurios jam bus patiektos ar suteiktos“. (Pataisytas
vertimas)
Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje nustatyta:
„Vėliausiai po ketverių metų nuo šios direktyvos įsigaliojimo Taryba Komisijos siūlymu vienbalsiai nusprendžia, su kokiomis
išlaidomis susijęs pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas. Pridėtinės vertės mokestis jokiais atvejais negali
būti atskaitomas, jeigu jis susijęs su išlaidomis, kurios nėra griežtai verslo išlaidos, pavyzdžiui, išlaidomis prabangai,
pramogoms ar pasilinksminimams.
Kol aukščiau minėtos taisyklės įsigalios, valstybės narės gali taikyti visus atskaitos apribojimus, esančius jų nacionaliniuose
įstatymuose, galiojančiuose šios direktyvos įsigaliojimo metu.“
Pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalį:
„Pasikonsultavusi, kaip numatyta 29 straipsnyje, kiekviena valstybė narė gali dėl ekonominio ciklo svyravimų visiškai ar iš
dalies neleisti atskaityti sumų, susijusių su ilgalaikiu turtu ar kitomis prekėmis. Kad būtų galima išlaikyti tapačias konkurencijos
sąlygas, valstybės narės vietoj atskaitos apribojimų gali apmokestinti apmokestinamojo asmens pasigamintas ar pirktas šalyje
ar importuotas prekes, tačiau mokestis neturi viršyti mokesčio sumos, kuri būtų taikoma panašias prekes įsigyjant.“
Šeštosios direktyvos 29 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1. Šiuo straipsniu įkuriamas Patariamasis pridėtinės vertės mokesčio komitetas (toliau byloje – PVM komitetas), toliau vadinamas
„Komitetu“.
2. Komitetas susideda iš valstybių narių ir Komisijos atstovų.
Komiteto pirmininkas yra Komisijos atstovas.
Sekretoriavimo paslaugas Komitetui teikia Komisija.“

Nacionalinės teisės aktai
Šiuo klausimu svarbus nacionalinis reglamentavimas įtvirtintas 1972 m. spalio 26 d. Respublikos prezidento dekreto Nr. 633
(GURI Nr. 292 priedas, 1972 m. lapkričio 11 d.) 19 a straipsnio 1 dalyje „Atskaitos apribojimas ar sumažinimas kai kurių prekių
ir paslaugų atžvilgiu“, kurio redakcija buvo pakeista 1997 m. rugsėjo 2 d. Įstatyminio dekreto Nr. 313 (GURI Nr. 219 priedas,
1997 m. gruodžio 27 d.) 3 straipsniu.
Šio 19 a straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Nukrypstant nuo 19 straipsnyje įtvirtintų nuostatų:
<...>
c)      mokestis už 1992 m. balandžio 30 d. Įstatyminio dekreto Nr. 285 54 straipsnio a ir c punktuose nurodytų mopedų, motociklų
ir keleivinių automobilių bei automobilių, neįtrauktų į priedo B lentelę ir neskirtų viešam naudojimui, kurie pačioje įmonės
veikloje nenaudojami, bei atitinkamų dalių ir detalių įsigijimą ar importą bei už 16 straipsnio 3 dalyje nurodytų paslaugų
suteikimą ir už paslaugas, susijusias su šio turto naudojimu, saugojimu, priežiūra ir remontu, nesuteikia teisės į atskaitą,
išskyrus, kiek tai susiję su prekybos agentais ar atstovais;
d)      mokestis už degalų ir tepalų, skirtų keleiviniams automobiliams ir automobiliams, orlaiviams, laivams ir pramoginiams laivams,
įsigijimą ar importą, suteikia teisę į atskaitą, jeigu mokestis, taikomas pirkimui, importui ar įsigijimui sudarant kredito
nuomos (lizingo), nuomos ir panašias sutartis dėl aptariamų keleivinių automobilių, transporto priemonių, orlaivių ir laivų,
suteikia teisę į atskaitą.“
1999 m. gruodžio 23 d. Įstatymo 7 straipsnio 3 dalimi (GURI Nr. 302 priedas, 1999 m. gruodžio 29 d.) šios nuostatos galiojimas
buvo apribotas iki 2000 m. gruodžio 31 dienos.
Vėliau nuostatos galiojimas buvo pratęstas ir jos taikymo sritis pakeista 2000 m. gruodžio 23 d. Įstatymo Nr. 388 30 straipsnio
4 dalimi (GURI Nr. 302 priedas, 2000 m. gruodžio 29 d.), pagal kurią:
„PVM mokesčio už sandorius, kurių objektas yra 1972 m. spalio 26 d. Respublikos prezidento dekreto Nr. 633 19-a-1 straipsnio
1 dalies c punkte nurodyti mopedai, motociklai, keleiviniai automobiliai ir automobiliai, atskaitos netaikymas, paskutinį
kartą pratęstas 1999 m. gruodžio 23 d. Įstatymo Nr. 488 7 straipsnio 3 dalimi iki 2000 m. gruodžio 31 d., iš naujo pratęsiamas
iki 2001 m. gruodžio 31 d.; tačiau tiek, kiek tai susiję su šių transporto priemonių pirkimu, importu ir įsigijimu sudarant
išperkamosios nuomos, nuomos ir panašias sutartis, atskaitos netaikymas sumažinamas iki 90 % aptariamos sumos ir iki 50 %,
kai transporto priemonės varomos ne vidaus degimo varikliais.“
Šis tekstas buvo paliktas galioti priimant naujas metinio pratęsimo priemones. Taip galiojimo pabaiga buvo pakeista 2001 m.
gruodžio 28 d. Įstatymo Nr. 448 9 straipsnio 4 dalimi, vėliau 2002 m. gruodžio 27 d. Įstatymo Nr. 289 2 straipsnio 13 dalimi,
2003 m. gruodžio 24 d. Įstatymo Nr. 350 2 straipsnio 17 dalimi ir galiausiai 2004 m. gruodžio 30 d. Įstatymo Nr. 311 1 straipsnio
503 dalimi, kuri jo galiojimą pratęsė iki 2005 m. gruodžio 31 dienos.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Stradasfalti
– ribotos atsakomybės Italijos bendrovė, veikianti kelių statybų sektoriuje, kurios registruota buveinė yra Trento provincijoje.
Ji disponuoja įmonės transporto priemonėmis, kurių savo veikloje nenaudoja ir kurių pirkimo, naudojimo, priežiūros ir aprūpinimo
degalais atžvilgiu negalėjo pasinaudoti PVM, mokamo už šias transporto priemones, atskaita, kaip tai numato Italijos teisės
aktai.
Manydama, kad šie teisės aktai neatitinka Šeštosios direktyvos nuostatų dėl PVM atskaitos,
Stradasfalti
2004 m. liepos 7 d. paprašė
Agenzia delle Entrate – Ufficio di Trento
grąžinti neteisingai 2000–2004 m. už įmonės transporto priemonių pirkimą, naudojimą, priežiūrą ir aprūpinimą degalais sumokėtą
PVM, t. y apie 31 340 EUR.
Šį prašymą keliais 2004 m. liepos 15 d. priimtais sprendimais
Agenzia delle Entrate – Ufficio di Trento
atmetė.
2004 m. lapkričio 22 d.
Stradasfalti
kreipėsi į
Commissione tributaria di primo grado di Trento
, siekdama, kad būtų panaikinti šie sprendimai ir grąžintas už atitinkamus laikotarpius sumokėtas PVM.
Tokiomis aplinkybėmis
Commissione tributaria di primo grado di Trento
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1.      Ar <...> Šeštosios direktyvos <...> 17 straipsnio 7 dalies pirmasis sakinys, atsižvelgiant į to paties straipsnio 2 dalį,
turi būti aiškinamas taip, kad:
a)      nagrinėjamas straipsnis draudžia, jog direktyvos 29 straipsnyje numatytu „konsultavimusi su PVM komitetu“ būtų laikomas paprastas
valstybės narės pranešimas apie nacionalinės teisės akto nuostatos, pavyzdžiui, Respublikos Prezidento dekreto Nr. 633/72
19a straipsnio 1 dalies c ir d punktų, priėmimą ir vėlesnius šios nuostatos, apribojančios teisę į PVM atskaitą, su 17 straipsnio
2 dalyje numatytų prekių naudojimusi ir priežiūra susijusio galiojimo pratęsimus, remiantis tik tuo, kad PMV komitetas tokią
informaciją gavo;
b)      šis straipsnis taip pat draudžia, jog būtų laikomas priemone, patenkančia į jo taikymo sritį, bet koks teisės į PVM, susijusio
su a punkte minėtų prekių pirkimu, naudojimusi ir priežiūra, atskaitą apribojimas, nustatytas prieš konsultavimąsi su PVM
komitetu ir likęs galioti dėl daugelio teisės akto galiojimo pratęsimų, atliktų vienas po kito daugiau nei 25 metus;
c)      jei atsakymas į pirmo klausimo b punktą būtų teigiamas, Teisingumo Teismo prašoma nurodyti kriterijus, leidžiančius nustatyti
didžiausią galimą teisės aktų, pagrįstų Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalyje nurodytais ekonominio ciklo svyravimais,
pratęsimų galiojimo trukmę; arba nurodyti, ar išimčių (pasikartojančių laiko atžvilgiu) laikinojo pobūdžio pažeidimas suteikia
mokesčių mokėtojui teisę į atskaitą?
2.      Tuo atveju, jei nesilaikoma 17 straipsnio 7 dalyje numatytos procedūros reikalavimų ir sąlygų, Teisingumo Teismo prašoma nuspręsti,
ar šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad ji draudžia po Šeštosios direktyvos įsigaliojimo (Italijoje
– 1979 m. sausio 1 d.) valstybės narės priimtą nacionalinės teisės nuostatą arba administracinę praktiką, kuri objektyviai
ir neterminuotai apriboja PVM atskaitą įsigyjant, naudojant ir eksploatuojant tam tikras transporto priemones?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo a punkto
Pirmuoju savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio
7 dalies pirmasis sakinys turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia, jog šios direktyvos 29 straipsnyje numatytu „konsultavimusi
su PVM komitetu“ būtų laikomas valstybės narės pranešimas apie nacionalinės teisės akto nuostatos, kuri apriboja PVM, mokėtino
už 17 straipsnio 2 dalyje nurodytų prekių naudojimą ir priežiūrą, atskaitą, priėmimą, jei PVM komitetas tik gavo tokią informaciją.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Komisija teigia, kad Šeštosios direktyvos 29 straipsnyje numatyta PVM komiteto konsultacija yra pagrindinė procedūrinė sąlyga
siekiant taikyti išimtis, susijusias su PVM atskaita dėl ekonominio ciklo svyravimų. Kreipimasis į šį komitetą turi leisti
valstybių narių ir Komisijos atstovams bendrai išnagrinėti nacionalines priemones, kuriomis nukrypstama nuo PVM atskaitos
taisyklės. Paprastas pranešimas PVM komitetui apie nacionalinės teisės aktus, priimtus ar ketinamus priimti, negali šiuo atveju
būti laikomas pakankama konsultacija, kaip ir tas faktas, kad šis komitetas tik gavo informaciją apie nacionalinės teisės
aktus, apie kuriuos jam buvo pranešta.
Šį Šeštosios direktyvos 29 straipsnio aiškinimą patvirtina įvairios direktyvos 17 straipsnio 7dalies formuluotės kalbinės
redakcijos. Be to, Teisingumo Teismas 2002 m. sausio 8 d. Sprendime
Metropol ir Stadler
(C‑409/99, Rink. p. I-81) jau nusprendė, kad PVM komiteto konsultacija yra išankstinė bet kurios 17 straipsnio 7 dalimi grindžiamos
priemonės priėmimo sąlyga.
Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamą priemonę, Italijos vyriausybė kreipėsi į PVM komitetą 1980 metais ir per savo
atstovą patikslino priemonės turinį ir taikymo sritį per tais pačiais metais įvykusį šio komiteto posėdį. Tą pačią procedūrą
ji atliko kelis kartus iš eilės pratęsusi priemonės galiojimą, konsultuodamasi su šiuo komitetu 1990, 1995, 1996, 1999 ir
2000 metais.
Komisija pripažino, kad su PVM komitetu buvo konsultuotasi įsigaliojus nukrypti leidžiančią nuostatą įgyvendinančiai priemonei,
ir kad kyla klausimas, ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalis įpareigoja konsultuotis iki tokio įsigaliojimo. Vis dėlto
šiuo atveju Italijos valdžios institucijų vykdyta procedūra lyg ir buvo laikytasi PVM komiteto prerogatyvų bei kitų valstybių
narių taikomos praktikos. Todėl Komisija tikisi, kad šį klausimą išspręs Teisingumo Teismas.
Savo ruožtu Italijos vyriausybė teigia, kad per procedūrą, kuria naudotasi šioje byloje, nebuvo pažeista pareiga pasikonsultuoti
su PVM komitetu. Į pastarąjį iš tiesų buvo kreiptasi su aiškiu šios vyriausybės prašymu, kurio pagrindu Komisijos tarnybos
galėjo parengti darbinį dokumentą prieš perduodamos medžiagą šiam komitetui. Tai, ką teismas
a quo
kvalifikuoja „tik kaip paprastą informacijos gavimą“, iš tikrųjų yra PVM komiteto sprendimas, kuriuo užbaigiama Šeštosios
direktyvos 17 straipsnio 7 dalyje numatyta konsultavimosi procedūra.
Bet kuriuo atveju ir net darant prielaidą, kad procedūros nebuvo laikytasi labai tiksliai, Italijos vyriausybė teigia, kad
Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalis nebuvo pažeista.

Stradasfalti
visų pirma tvirtina, kad 1972 m. spalio 26 d. Respublikos prezidento dekreto Nr. 633 19a straipsnio 1 dalies c ir d punktai
neatitinka Šeštosios direktyvos nuostatų, nes juose įtvirtinta teisės į atskaitą išimtis nepatenka nė į vieną šioje direktyvoje
numatytų teisėtų leidžiančių nukrypti nuostatų kategoriją. Nagrinėjama priemonė prieštarauja šios direktyvos 17 straipsnio
7 daliai, nes Italijos vyriausybė iš anksto su PVM komitetu nesikonsultavo, ekonominio ciklo svyravimai, kurie galėtų pateisinti
teisės į PVM atskaitą išimtį, niekada neegzistavo, o nagrinėjama priemonė, kuri visai nėra laikina, taikoma sistemingai daugiau
nei 25 metus.
Dėl pirmojo klausimo a punkto
Stradasfalti
teigia, kad Bendrijos teisės aktai reikalauja veiksmingo dialogo PVM komitete, kuris vienintelis gali leisti kontroliuoti,
kaip valstybės narės naudojasi galimybe įgyvendinti Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalimi numatytą leidžiančią nukrypti
nuostatą. Taigi ši nuostata draudžia, kad teisės į PVM atskaitą išimtis būtų nustatyta vien išankstiniu pranešimu apie valstybės
narės teisės aktų nuostatą arba vien išankstiniu pranešimu apie valstybės ketinimą šią nuostatą priimti, jei PVM komitetas
tik gavo tokią informaciją.
Teisingumo Teismo vertinimas
Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalis numato vieną iš procedūrų, pagal kurią leidžiama pasinaudoti šioje direktyvoje
įtvirtintomis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis, pripažindama valstybėms narėms galimybę netaikyti prekėms atskaitų sistemos
„pasikonsultavus kaip numatyta 29 straipsnyje“.
Šis konsultavimasis leidžia Komisijai ir kitoms valstybėms narėms kontroliuoti, kaip valstybė narė naudojasi galimybe nukrypti
nuo bendros PVM atskaitų sistemos, visų pirma patikrinant, ar nagrinėjama nacionalinė priemonė tenkina ekonominio ciklo svyravimų
sąlygą.
Taigi Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalis numato procedūrinę pareigą, kurią turi įvykdyti valstybės narės, kad galėtų
remtis joje nustatyta nukrypti leidžiančia nuostata. Konsultavimasis su PVM komitetu yra išankstinė bet kokios šia nuostata
grindžiamos priemonės priėmimo sąlyga (žr. minėto sprendimo
Metropol ir Stadler
61–63 punktus).
Pareiga konsultuotis su PVM komitetu netektų prasmės, jei valstybės narės jam tik praneštų apie numatomą priimti nukrypti
leidžiančią nuostatą įgyvendinančią nacionalinę priemonę, prie šio pranešimo nepridėdamos bent mažiausio paaiškinimo apie
priemonės pobūdį ir apimtį. PVM komitetui turi būti suteikta galimybė pagrįstai priimti sprendimą dėl jam pateiktos priemonės.
Taigi Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalyje numatyta procedūrinė pareiga reiškia, jog valstybės narės informuoja šį
komitetą apie tai, kad numato priimti nukrypti leidžiančią nuostatą įgyvendinančią priemonę, ir kad pateikia pakankamai informacijos,
kad komitetas galėtų šią priemonę nuodugniai išnagrinėti.
Tačiau Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalis nenumato jokios pareigos, susijusios su PVM komiteto konsultacijų rezultatu,
ir, be kita ko, neįpareigoja šio komiteto priimti palankaus ar nepalankaus sprendimo dėl nukrypti leidžiančios nuostatos įgyvendinančios
nacionalinės priemonės. Taigi niekas PVM komitetui nedraudžia tik būti informuotam apie nukrypti leidžiančią nuostatą įgyvendinančią
nacionalinę priemonę, apie kurią jam pranešta.
Todėl į pirmojo klausimo a punktą reikia atsakyti taip, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalies pirmasis sakinys įpareigoja
valstybes nares, siekiant įvykdyti šios direktyvos 29 straipsnyje numatytą konsultavimosi pareigą, informuoti PVM komitetą
apie tai, kad jos numato priimti nacionalinę priemonę, leidžiančią nukrypti nuo bendros PVM atskaitų sistemos, ir pateikti
šiam komitetui pakankamai informacijos, kad jis galėtų šią priemonę nuodugniai išnagrinėti.

Dėl pirmojo klausimo b ir c punktų pirmosios dalies
Pirmojo klausimo b ir c punktų pirmąja dalimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar
Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalies pirmasis sakinys turi būti aiškinamas taip, kad jis leidžia valstybei narei netaikyti
šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje nurodytoms prekėms PVM atskaitų sistemos:
–        iš anksto nepasikonsultavus su PVM komitetu, ir
–        neterminuotai.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Komisija primena, kad nuostatos, numatančios teisės į atskaitą principo išimtis, yra aiškinamos griežtai (žr. minėto sprendimo
Metropol ir Stadler
59 punktą). Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalyje numatytų priemonių, kurios
dėl „ekonominio ciklo svyravimų“ leidžia taikyti atskaitos taisyklės išimtis, taikymas turi būti apribotas laiko atžvilgiu
ir kad šios priemonės iš esmės negali būti struktūrinio pobūdžio (žr. minėto sprendimo
Metropol ir Stadler
69 punktą).
Pagrindinėje byloje nagrinėjama priemonė Italijos teisės aktuose kaip nuolatinė nuostata atsirado 1979 metais. Tik 1980 m.
buvo įtvirtintas jos taikymo laiko atžvilgiu terminas, kuris vis dėlto nuo to laiko kelis kartus iš eilės pratęstas. Iš tikrųjų
atrodo, kad priemonė buvo priimta siekiant išvengti sukčiavimo ir mokesčių vengimo, o dėl šių tikslų taikomos Šeštosios direktyvos
27 straipsnyje numatytos procedūra ir specialios sąlygos.
Be to, nuo 1980 m. PVM komitetas nuolat įspėdavo Italijos vyriausybę, kad nagrinėjama išimtis negali būti pateisinama remiantis
Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalimi. Šio komiteto pasirinktas taikesnis požiūris per 1999 ir 2000 metų posėdžius paaiškinamas
Italijos valdžios institucijų įsipareigojimu, kuris nebuvo įvykdytas, peržiūrėti priemonę iki 2001 m. sausio 1 d. ir atsiradusiomis
perspektyvomis dėl Komisijos pasiūlymo pakeisti Šeštąją direktyvą, kiek ji susijusi su teise į PVM atskaitą.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama išimtis neatitinka Šeštosios direktyvos 17 straipsnio
7 dalies nuostatų.
Italijos vyriausybė teigia, kad pirmojo klausimo b punktas nėra svarbus, todėl yra nepriimtinas.
Iš tikrųjų pagrindinėje byloje nagrinėjamas ginčas susijęs tik su 2000–2004 metais sumokėtu PVM. Tačiau prašymai gauti komiteto
konsultaciją 1999 ir 2000 metais buvo pateikti prieš nacionalinės pratęsimo priemonės priėmimą. Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo
Teismui pateiktas klausimas nėra reglamentuojamas pagrindiniam ginčui taikomais teisės aktais, todėl yra nepriimtinas (galiausiai
žr. 2005 m. birželio 30 d. Sprendimą
Längst
, C-165/03, Rink. p. I- 5637). Bet kuriuo atveju Teisingumo Teismas nusprendė, kad Šeštosios direktyvos 27 straipsnis nedraudžia,
jog Tarybos sprendimas leisti valstybei narei priimti specialias nuo šios direktyvos leidžiančias nukrypti nuostatas įgyvendinančias
priemones būtų priimtas
a posteriori
(žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Sudholz
, C-17/01, Rink. p. I-4243, 23 punktą). Tas pats turėtų būti taikoma ir PVM komiteto konsultacijai, numatytai tos pačios direktyvos
17 straipsnio 7 dalyje.
Italijos vyriausybės teigimu, pirmojo klausimo c punkto pirmoji dalis yra visiškai hipotetinė, todėl taip pat nepriimtina.

Stradasfalti
mano, kad į pirmojo klausimo b punktą reikėtų atsakyti taip: Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalis draudžia, jog teisės
į PVM atskaitą išimtis būtų nustatyta prieš konsultaciją su PVM komitetu, nes Bendrijos teisės aktai aiškiai reikalauja iš
anksto su juo pasikonsultuoti.
Be to, šios direktyvos 17 straipsnio 7 dalis įpareigoja išsaugoti laikiną šios išimties pobūdį, nes, kaip nusprendė Teisingumo
Teismas, ji turi atitikti ekonominio ciklo svyravimo sąlygą. Todėl šis straipsnis draudžia nagrinėjamą išimtį palikti galioti
daugiau nei 25 metus ją pratęsiant.
Kalbėdama apie pirmojo klausimo b punktą,
Stradasfalti
teigia, kad Teisingumo Teismas minėtame sprendime
Metropol ir Stadler
nusprendė, jog 17 straipsnio 7 dalis leidžia valstybei narei tik „laikinai“ netaikyti Bendrijos PVM atskaitos sistemos. Be
to, generalinis advokatas Geelhoed šios bylos išvadoje ekonominio ciklo svyravimo politiką apibrėžė kaip tokią, kuria siekiama
daryti įtaką šalies makroekonominiams rodikliams „trumpą laikotarpį nuo vienerių iki dvejų metų“. Daugiau nei 25 metus palikta
galioti išimtis akivaizdžiai pažeidžia Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 straipsnį.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Dėl klausimų priimtinumo
EB 234 straipsniu įtvirtinta procedūra yra bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų priemonė, kuria
pasinaudodamas Teisingumo Teismas pateikia nacionaliniams teismams Bendrijos teisės aiškinimą, kurio jiems reikia bylai išspręsti
(žr., be kita ko, 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo
Schneider
, C‑380/01, Rink. p. I-1389, 20 punktą).
Vykstant šiam bendradarbiavimui tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir atsakingas už galutinio sprendimo priėmimą,
atsižvelgdamas į bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar būtinas prejudicinis sprendimas, kad jis galėtų priimti savo sprendimą,
ir ar Teisingumo Teismui teikiami klausimai yra susiję su byla. Nacionaliniam teismui pateikus klausimus dėl Bendrijos teisės
aiškinimo, Teisingumo Teismas iš esmės privalo priimti sprendimą (minėto sprendimo
Schneider
21 punktas).
Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad išskirtinėmis aplinkybėmis, siekdamas įvertinti savo kompetenciją, jis
turi išnagrinėti sąlygas, kuriomis nacionalinis teismas į jį kreipėsi. Teisingumo Teismas gali atmesti prašymą priimti prejudicinį
sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto klausimo tik tuo atveju, kai prašomas Bendrijos teisės aiškinimas yra akivaizdžiai
nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismas neturi faktinės
arba teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į pateiktus klausimus (minėto sprendimo
Schneider
22 punktas).
Iš tikrųjų bendradarbiavimo principas, kuriuo vadovaujamasi prejudicinio sprendimo priėmimo procedūroje, reikalauja, kad nacionalinis
teismas atsižvelgtų į Teisingumo Teismui suteiktą funkciją prisidėti prie teisingumo vykdymo valstybėse narėse, o ne pateikti
konsultacines nuomones dėl bendrų ar hipotetinių klausimų (minėto sprendimo
Schneider
23 punktas).
Šioje byloje iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad nors ginčas pagrindinėje byloje susijęs tik su 2000–2004 metais
sumokėtu PVM, t. y. metais, dėl kurių, Italijos teigimu, prašymai gauti PVM komiteto konsultaciją buvo pateikti prieš priimant
nacionalinę pratęsimo priemonę, pastaroji iš tikrųjų įsigaliojo iki šio laikotarpio ir sistemingai buvo pratęsiama daugelį
metų. Todėl neatrodo, kad prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas akivaizdžiai neturėtų jokio ryšio su bylos dalyku ar iškeltų
hipotetinę problemą.
Todėl reikia konstatuoti, kad pirmojo klausimo b ir c punktai yra priimtini.
–       Dėl esmės
Dėl pirmojo klausimo b punkto, kuriuo siekiama sužinoti, ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalis leidžia valstybei narei
netaikyti prekėms PVM atskaitos sistemos iš anksto nepasikonsultavus su PVM komitetu, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kaip
jau buvo pasakyta pirmesniame 29 punkte, kad šio komiteto konsultacija yra išankstinė bet kokios šia nuostata grindžiamos
priemonės priėmimo sąlyga (žr. minėto sprendimo
Metropol ir Stadler
61–63 punktus).
Priešingai nei teigia Italijos vyriausybė, atsakymas į šį klausimą negali būti išvestas iš Teisingumo Teismo nuomonės minėtame
Sudholz
sprendime. Jame Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, kad Šeštosios direktyvos 27 straipsnis neįpareigojo Tarybos duoti
savo sutikimo specialioms nukrypti leidžiančias nuostatas įgyvendinančioms priemonėms, kurias valstybės narės priėmė prieš
šių priemonių paskelbimą. Tačiau Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalyje numatyta konsultavimosi procedūra, kuri nagrinėjama
šioje byloje, neturi tokio pačio tikslo, kaip tos pačios direktyvos 27 straipsnyje nustatyta leidimo procedūra. Todėl Italijos
vyriausybė negali pagrįstai teigti, jog iš minėto sprendimo
Sudholz
matyti, kad Teisingumo Teismo nuomonė minėtame sprendime
Metropol ir Stadler
šioje byloje neturėtų būti taikoma.
Dėl pirmojo klausimo c punkto pirmosios dalies, kuria siekiama sužinoti, ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalis leidžia
valstybei narei netaikyti prekėms PVM atskaitos sistemos neterminuotai, reikia priminti, jog šis straipsnis leidžia valstybėms
narėms netaikyti prekėms atskaitų sistemos dėl „ekonominio ciklo svyravimų“.
Taigi ši nuostata leidžia valstybei narei priimti laikinojo pobūdžio priemones, skirtas pašalinti ekonominio ciklo svyravimų
padarinius konkrečiu momentu. Todėl šioje nuostatoje nurodytų priemonių taikymas turi būti apribotas laiko atžvilgiu ir iš
esmės jos negali būti struktūrinio pobūdžio.
Iš to matyti, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalies pirmasis sakinys neleidžia valstybei narei priimti priemonių,
numatančių netaikyti prekėms PVM atskaitų sistemos, kuriose nėra jų laikinojo pobūdžio nuorodų ir (arba) kurios yra struktūrinės
sureguliavimo priemonės, kuriomis siekiama sumažinti biudžeto deficitą ir grąžinti valstybės skolą (žr. minėto sprendimo
Metropol ir Stadler
68 punktą).
Taigi į pirmojo klausimo b ir c punktų pirmąją dalį reikia atsakyti taip: Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalies pirmasis
sakinys turi būti aiškinamas kaip neleidžiantis valstybei narei netaikyti prekėms PVM atskaitų sistemos iš anksto nepasikonsultavus
su PVM komitetu. Ši nuostata tai pat neleidžia valstybei narei priimti priemonių, numatančių netaikyti prekėms šio mokesčio
atskaitų sistemos, kuriose nėra jų laikinojo pobūdžio nuorodų ir (arba) kurios yra struktūrinės sureguliavimo priemonės, kuriomis
siekiama sumažinti biudžeto deficitą ir grąžinti valstybės skolą.

Dėl pirmojo klausimo c punkto antrosios dalies ir antrojo klausimo
Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar nacionalinės mokesčių institucijos
gali remtis prieš apmokestinamąjį asmenį teisės į PVM atskaitą principo išimtimi, kuri buvo įtvirtinta nesilaikant Šeštosios
direktyvos 17 straipsnio 7 dalies.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Komisija teigia, kad remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika (ypač žr. 1995 m. liepos 6 d. Sprendimo
BP Soupergaz,
C‑62/93, Rink. p. I-1883, 16–18 punktus), teisė į atskaitą yra sudėtinė PVM sistemos dalis ir suteikia mokesčio mokėtojui
teisę, kuriai gali būti taikomi tik pačioje direktyvoje nustatyti apribojimai.
Jeigu nacionalinę PVM atskaitos principo išimtį nustatė valstybė narė, pažeisdama Šeštosios direktyvos nuostatas, mokesčio
mokėtojas turi teisę į PVM, sumokėto už nacionalinėje nuostatoje numatytas prekes, atskaitą. Minėto sprendimo
Metropol ir Stadler
64 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad jeigu atskaitymų sistemos netaikymas buvo nustatytas nesilaikant Šeštosios direktyvos
17 straipsnio 7 dalies, kuri nustato valstybėms narėms konsultavimosi pareigą, nacionalinės mokesčių institucijos negali remtis
prieš apmokestinamąjį asmenį teisės į PVM atskaitą principo, įtvirtinto šios direktyvos 17 straipsnio 1 dalyje, išimtimi.
Italijos vyriausybė teigia, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalyje numatytos procedūros laikymasis 2000–2004 metais,
Komisijos pateikta palanki nuomonė dėl prašymų leisti išimtis ir tų metų Italijos ekonominio ciklo svyravimai sudaro kliūtis
nacionalinės teisės aktų netaikymui ir tam, kad mokesčių mokėtojui būtų pripažinta teisė į atskaitą.
Šios vyriausybės nuomone, antrasis klausimas yra nepriimtinas dėl dviejų priežasčių. Pirma, jis nurodo ankstesnius nei 2000 metai
laikotarpius, kurie pagrindinėje byloje nenagrinėjami.
Antra, šis klausimas neturi jokio ryšio su padėtimi Italijoje 2000–2004 metais, nes jis nurodo „objektyvų ir neterminuotą“
atskaitos apribojimą. Dėl pirmosios išimties iš tikrųjų buvo nuspręsta iki 2000 m. gruodžio 31 d. pasikonsultavus su PVM komitetu
ir gavus palankią Komisijos nuomonę. Antrąją išimtį šiam laikotarpiui buvo paprašyta taikyti nuo 2001 m. sausio 1 d., Komisijai
prieš tai pateikus palankią nuomonę, kad priemonė yra pateisinama iki naujos direktyvos priėmimo.
Bet kuriuo atveju Italijos vyriausybė teigia, kad tai, jog PVM komitetas tik gauna informaciją apie nacionalinę nukrypti leidžiančią
nuostatą įgyvendinančią priemonę po jos priėmimo, neleidžia jos pripažinti neteisėta, kaip nusprendė Teisingumo Teismas dėl
Šeštosios direktyvos 27 straipsnio Sprendimo
Sudholz
(2004 m. balandžio 29 d., C‑17/01, Rink. p. I-4243) 23 punkte.

Stradasfalti
teigia, jog Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalis draudžia, pažeidžiant tos pačios direktyvos 17 straipsnio 7 dalį,
priimti nacionalinę nuostatą, kuri sudarytų apmokestinamiesiems asmenims kliūtis visiškai ir iš karto įgyvendinti savo teisę
į atskaitą, kiek tai susiję su mokesčiu, sumokėtu už vadinamųjų turistinių automobilių pirkimą, naudojimą ir priežiūrą.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Dėl klausimo priimtinumo
Kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 46 punkte, Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo
pateikto prejudicinio klausimo, jeigu yra akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašomas Bendrijos teisės normos išaiškinimas
neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema yra hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi
faktinės ir teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (minėto sprendimo
Schneider
22 punktas).
Šioje byloje iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad nors ginčas pagrindinėje byloje susijęs tik su 2000–2004 metais
sumokėtu PVM, t. y. metais, dėl kurių, Italijos vyriausybės teigimu, prašymai gauti PVM komiteto konsultaciją buvo pateikti
prieš priimant nacionalinę pratęsimo priemonę, pastaroji iš tikrųjų įsigaliojo iki šio laikotarpio ir sistemingai buvo pratęsiama
daugelį metų. Todėl neatrodo, kad prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas akivaizdžiai neturėtų jokio ryšio su bylos dalyku.
–       Dėl esmės
Remdamosi EB sutarties 189 straipsnio trečiojoje pastraipoje (dabar EB 249 straipsnio trečioji pastraipa) įtvirtinta bendro
pobūdžio pareiga, valstybės narės privalo įgyvendinti visas Šeštosios direktyvos nuostatas (žr. 1991 m. liepos 11 d. Sprendimo
Lennartz
, C‑97/90, Rink. p. I-3795, 33 punktą). Jeigu atskaitymų sistemos netaikymas buvo nustatytas nesilaikant Šeštosios direktyvos 17 straipsnio
7 dalies, nacionalinės mokesčių institucijos negali remtis prieš apmokestinamąjį asmenį teisės į PVM atskaitą principo, įtvirtinto
šios direktyvos 17 straipsnio 1 dalyje, išimtimi (žr. minėto sprendimo
Metropol ir Stadler
64 punktą).
Pagrindinėse bylose ir neatsižvelgiant į tai, kad Italijos vyriausybė teigia, jog prašymai dėl PVM komiteto konsultacijos
1999 ir 2000 metais buvo pateikti prieš priimant nacionalinę priemonę dėl teisės į PVM atskaitą principo išimties taikymo
pratęsimo, akivaizdu, jog šią nuostatą, nepaisant nežymių pakeitimų, Italijos vyriausybė nuo 1980 m. sistemingai atnaujindavo.
Šiomis aplinkybėmis ji negali būti laikinojo pobūdžio ir laikoma pagrįsta ekonominio ciklo svyravimais. Todėl ši priemonė
turi būti laikoma viena iš struktūrinių sureguliavimo priemonių, kurios nepatenka į Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalies
taikymo sritį. Taigi Italijos vyriausybė negali remtis tokiomis priemonėmis apmokestinamųjų asmenų nenaudai (žr. minėto sprendimo
Metropol ir Stadler
65 punktą).
Apmokestinamajam asmeniui, kuriam buvo taikoma ši priemonė, turi būti suteikta galimybė perskaičiuoti savo PVM skolą pagal
Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalį, jeigu prekės ir paslaugos buvo naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams.
Todėl į pirmojo klausimo c punkto antrąją dalį ir antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: jeigu atskaitymų sistemos netaikymas
buvo nustatytas nesilaikant Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalies, nacionalinės mokesčių institucijos negali remtis
prieš apmokestinamąjį asmenį teisės į PVM atskaitą principo, įtvirtinto šios direktyvos 17 straipsnio 1 dalyje, išimtimi.
Apmokestinamajam asmeniui, kuriam buvo taikoma ši išimtis, turi būti suteikta galimybė perskaičiuoti savo PVM skolą pagal
Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalį, jeigu prekės ir paslaugos buvo naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams.

Dėl prašymo apriboti sprendimo galiojimą laiko atžvilgiu
Italijos vyriausybė nurodo Teisingumo Teismo galimybę, jeigu šis nuspręstų, kad teisės į atskaitą už 2000–2004 metus išimtys
buvo nustatytos nesilaikant Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalies, apriboti šio sprendimo galiojimą laiko atžvilgiu.
Grįsdama šį prašymą, Italijos vyriausybė nurodo didelę žalą, kurią valstybės iždas patirtų dėl Teisingumo Teismo sprendimo,
ir teisėtų lūkesčių apsaugą, kurią jis turėjo užtikrinti atsižvelgiant į nagrinėjamos priemonės atitiktį Bendrijos teisei.
Šiuo klausimu ji pastebi, kad 1999 ir 2000 metais Komisija pateikė palankią nuomonę dėl priemonių, skirtų priimti laukiant
direktyvos, turėjusios suvienodinti šios srities reglamentavimą, priėmimo, ir kad Komisija niekada Italijos vyriausybei nepareiškė
reikalavimų dėl išimties galiojimo.
Reikia pabrėžti, kad tik išimtiniais atvejais Teisingumo Teismas, taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą, kuris yra
Bendrijos teisės sistemos dalis, gali apriboti suinteresuotųjų asmenų galimybę remtis jo išaiškinta norma ginčijant sąžiningai
nustatytus teisinius santykius. Siekiant nuspręsti, ar reikia apriboti sprendimo galiojimą laiko atžvilgiu, būtina atsižvelgti
į tai, kad nors kiekvieno teismo sprendimo praktinės pasekmės turi būti įvertintos rūpestingai, vis dėlto negalima sumenkinti
teisės objektyvumo ir sukompromituoti tolesnio jos taikymo dėl poveikio, kurį gali sukelti teismo sprendimas praeities atžvilgiu
(1988 m. vasario 2 d. Sprendimas
Blaizot
, 24/86, Rink. p. 379, 28 ir 30 punktai ir 1992 m. liepos 16 d. Sprendimas
Legros ir kt.
, C‑163/90, Rink. p. I-4625, 30 punktas).
Šioje byloje, nors Komisija palaikė Italijos valdžios institucijų prašymą, pateiktą dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų metų,
vis dėlto iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad PVM komitetas nuo 1980 m. nuolat įspėdavo Italijos vyriausybę,
jog nagrinėjama išimtis negalėjo būti pateisinama Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalimi, ir kad taikesnis šio komiteto
požiūris per 1999 m. ir 2000 m. posėdžius paaiškinamas Italijos valdžios institucijų įsipareigojimu peržiūrėti priemonę iki
2001 m. sausio 1 d. ir dėl perspektyvų, atsiradusių Komisijai pateikus pasiūlymą pakeisti Šeštąją direktyvą tiek, kiek ji
susijusi su teise į PVM atskaitą.
Tokiomis aplinkybėmis Italijos valdžios institucijos negalėjo nežinoti, kad leidžiančios nukrypti nuostatos įgyvendinimo priemonės,
turėjusios būti laikina ir pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 7 dalį galėjusios būti pateisinama tik „ekonominio ciklo
svyravimais“, sistemingas atnaujinimas nuo 1979 m. buvo nesuderinamas su šiuo straipsniu.
Taigi Italijos vyriausybė negali remtis sąžiningai nustatytų santykių buvimu, prašydama Teisingumo Teismo apriboti savo sprendimo
galiojimą laiko atžvilgiu.
Be to, Italijos vyriausybė neįrodė skaičiavimo, dėl kurio ji Teisingumo Teisme teigė, kad šis sprendimas galėtų sukelti rimtų
finansinių pasekmių, jeigu jo galiojimas nebūtų apribotas laiko atžvilgiu, patikimumo.
Todėl šio sprendimo galiojimo laiko atžvilgiu apriboti nereikia.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 17 straipsnio 7 dalies pirmasis sakinys įpareigoja valstybes
nares, siekiant įvykdyti šios direktyvos 29 straipsnyje numatytą procedūrinę konsultavimosi pareigą, informuoti šiuo straipsniu
įsteigtą patariamąjį pridėtinės vertės mokesčio komitetą apie tai, kad jos numato priimti nacionalinę priemonę, leidžiančią
nukrypti nuo bendros PVM atskaitų sistemos, ir pateikti šiam komitetui pakankamai informacijos, kad jis galėtų nuodugniai
išnagrinėti šią priemonę.
2.
Šeštosios direktyvos 77/388 17 straipsnio 7 dalies pirmasis sakinys turi būti aiškinamas taip, kad jis neleidžia valstybei
narei netaikyti prekėms PVM atskaitų sistemos iš anksto nepasikonsultavus su šios direktyvos 29 straipsniu įsteigtu patariamuoju
pridėtinės vertės mokesčio komitetu. Ši nuostata tai pat neleidžia valstybei narei priimti priemonių, numatančių netaikyti
prekėms šio mokesčio atskaitų sistemos, kuriose nėra jų laikinojo pobūdžio nuorodų ir (arba) kurios yra struktūrinės sureguliavimo
priemonės, kuriomis siekiama sumažinti biudžeto deficitą ir grąžinti valstybės skolą.
3.
Jeigu atskaitymų sistemos netaikymas buvo nustatytas nesilaikant Šeštosios direktyvos 77/388 17 straipsnio 7 dalies, nacionalinės
mokesčių institucijos negali remtis prieš apmokestinamąjį asmenį teisės į pridėtinės vertės mokesčio atskaitą principo, įtvirtinto
šios direktyvos 17 straipsnio 1 dalyje, išimtimi. Apmokestinamajam asmeniui, kuriam buvo taikoma tokia išimtis, turi būti
suteikta galimybė perskaičiuoti savo pridėtinės vertės mokesčio skolą pagal Šeštosios direktyvos 77/388 17 straipsnio 2 dalį,
jeigu prekės ir paslaugos buvo naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.