CELEX: 61995CJ0053
Etableringsfrihed
social sikring af selvstændige erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i to medlemsstater

Dommens præmisser
1 Ved dom af 14. februar 1995, indgaaet til Domstolen den 1. marts 1995, har Tribunal du travail de Tournai i henhold til EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af traktatens artikel 48, 51, 52 og 59.
2 Dette spoergsmaal er blevet rejst under en sag mellem Institut national d' assurances sociales pour travailleurs indépendants (herefter "INASTI") og Hans Kemmler vedroerende betaling af bidrag til den belgiske sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende.
3 Kemmler, der er tysk statsborger, har udoevet selvstaendig virksomhed som advokat i Frankfurt og Bruxelles. Han har altid vaeret bosat i Tyskland, hvor han var omfattet af den sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende, men han har desuden boet i Flobecq (Tournai retskreds) i Belgien i en del af den omtvistede periode.
4 Ifoelge INASTI maatte Kemmler anses for at vaere omfattet af den belgiske sociale sikring indtil den 30. juni 1982, da Raadets forordning (EOEF) nr. 1390/81 af 12. maj 1981 om udvidelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer (EFT L 143, s. 1) traadte i kraft. Da der ikke var indgaaet en bilateral overenskomst om social sikring mellem Kongeriget Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland, skulle Kemmler nemlig betale bidrag i forbindelse med sin erhvervsmaessige virksomhed i Belgien i henhold til artikel 3, stk. 1, i kongelig anordning nr. 38 af 27. juli 1967 om selvstaendige erhvervsdrivendes sociale retsstilling (Moniteur belge af 29.7.1967).
5 Paa dette grundlag har INASTI afkraevet Kemmler de ubetalte bidrag for 1981 og for de to foerste kvartaler af 1982. Kemmler har imidlertid naegtet at betale disse bidrag, bl.a. med den begrundelse, at han allerede var omfattet af den tyske sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende, og at tilslutning til den belgiske sociale sikringsordning ikke ville have givet ham nogen yderligere social beskyttelse.
6 Da Tribunal du travail de Tournai, som sagen blev indbragt for, fandt, at dens afgoerelse afhang af fortolkningen af forskellige bestemmelser i traktaten, har den forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"Skal Rom-traktatens artikel 48, 51, 52 og 59 fortolkes saaledes, at en medlemsstat (i dette tilfaelde Belgien) foer den 1. juli 1982 ikke kunne paalaegge statsborgere fra en anden medlemsstat (i dette tilfaelde Forbundsrepublikken Tyskland) ° som udoevede selvstaendig erhvervsmaessig virksomhed paa dens omraade, mens de udoevede samme selvstaendige erhvervsmaessige virksomhed i den tidligere Forbundsrepublik, hvor de var bosat og omfattet af den sociale sikringsordning ° en forpligtelse til at betale bidrag til den belgiske sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende, saa meget desto mere som denne forpligtelse ikke kunne skabe nogen yderligere social beskyttelse til fordel for dem?"
7 Det bemaerkes for det foerste, at ifoelge artikel 2 i forordning nr. 1390/81 giver denne ikke ret til ydelser for noget tidsrum, der ligger forud for dens ikrafttraeden. Det fremgaar imidlertid af forordningens artikel 4, at den foerst traadte i kraft den 1. juli 1982, dvs. efter udloebet af de af hovedsagen omfattede perioder. Forordningen finder derfor ikke anvendelse i sagen, og det er saaledes med rette, at det forelagte spoergsmaal udelukkende henviser til traktatens bestemmelser (jf. dom af 7.7.1988, sag 143/87, Stanton, Sml. s. 3877, praemis 7).
8 Dernaest bemaerkes, at ifoelge oplysningerne i forelaeggelsesdommen udoever Kemmler ikke loennet beskaeftigelse, men en selvstaendig virksomhed i et firma, der er etableret saavel i Frankfurt som i Bruxelles. Hans situation er derfor hverken omfattet af traktatens artikel 48 og 51, som vedroerer arbejdskraftens frie bevaegelighed, eller af artikel 59, som vedroerer den frie udveksling af tjenesteydelser. Da Kemmler har et stabilt og fast forretningssted i begge de beroerte medlemsstater, er det kun artikel 52 vedroerende etableringsretten, der kan anvendes til loesning af tvisten.
9 Det bestemmes i denne artikel, at de restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig paa en anden medlemsstats omraade, skal ophaeves. Ifoelge Domstolens faste praksis er der tale om en umiddelbart anvendelig faellesskabsregel. Denne bestemmelse skal saaledes overholdes af medlemsstaterne, selv om de, fordi der ikke fandtes faellesskabsregler vedroerende selvstaendige erhvervsdrivendes sociale retsstilling, bevarede kompetencen til at lovgive paa dette omraade (jf. Stanton-dommen, praemis 10).
10 Som Domstolen har fastslaaet (jf. bl.a. dom af 12.7.1984, sag 107/83, Klopp, Sml. s. 2971, praemis 19), er etableringsfriheden ikke begraenset til retten til at oprette et enkelt forretningssted inden for Faellesskabet, men omfatter ogsaa retten til under iagttagelse af de faglige regler at indrette og opretholde mere end et centrum for erhvervsudoevelse paa Faellesskabets omraade.
11 Traktatens bestemmelser vedroerende den frie bevaegelighed for personer skal saaledes goere det lettere at udoeve erhvervsmaessig virksomhed paa hele Faellesskabets omraade og er til hinder for en national ordning, som kan skade udvidelsen af disse aktiviteter uden for en enkelt medlemsstats omraade (jf. Stanton-dommen, praemis 13).
12 En medlemsstats regler, som forpligter personer, der allerede udoever selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat ° hvor de er bosat og tilsluttet en social sikringsordning ° til at betale bidrag til ordningen for selvstaendige erhvervsdrivende, skader udoevelse af erhvervsmaessig virksomhed uden for denne medlemsstats omraade. Saadanne regler er derfor i strid med traktatens artikel 52, medmindre de er behoerigt begrundet.
13 Det bemaerkes, at regler som de i hovedsagen omhandlede ikke giver de beroerte personer nogen yderligere social beskyttelse. Begraensningen af udoevelsen af erhvervsmaessige aktiviteter uden for en enkelt medlemsstats omraade kan saaledes under ingen omstaendigheder begrundes (jf. Stanton-dommen, praemis 15).
14 Herefter maa det praejudicielle spoergsmaal besvares med, at traktatens artikel 52 er til hinder for, at en medlemsstat paalaegger personer, som allerede udoever selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat, hvor de er bosat og tilsluttet en social sikringsordning, en forpligtelse til at betale bidrag til den sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende, naar denne forpligtelse ikke medfoerer nogen yderligere social beskyttelse for dem.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
15 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal du travail de Tournai (Belgien) ved dom af 14. februar 1995, for ret:
EF-traktatens artikel 52 er til hinder for, at en medlemsstat paalaegger personer, som allerede udoever selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat, hvor de er bosat og tilsluttet en social sikringsordning, en forpligtelse til at betale bidrag til den sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende, naar denne forpligtelse ikke medfoerer nogen yderligere social beskyttelse for dem.