CELEX: 62006CJ0380
Tagállami kötelezettségszegés
A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések
Határidő
2000/35/EK irányelv
A 3. cikk (1), (2) és (4) bekezdésének megsértése

Az Európai Közösségek Bizottsága keresetlevelével annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Spanyol Királyság – mivel 90 napos határidő kitűzését tette lehetővé bizonyos élelmiszeráruk és közfogyasztási cikkek vételárának megfizetése tekintetében, és bizonyos jogszabályi rendelkezések hatálybalépését 2006. július 1-jéig elhalasztotta – nem teljesítette a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2000. június 29-i 2000/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL L 200., 35. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 226. o.) 3. cikkének (1), (2) és (4) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
Jogi háttér
A közösségi szabályozás
A 2000/35 irányelv „Késedelmi kamat” című 3. cikke ekként rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy:
a)
a d) pontnak megfelelő kamat a szerződésben meghatározott fizetési határnap vagy határidő lejáratát követő naptól esedékessé váljon;
b)
amennyiben a szerződés nem rögzíti a fizetés határnapját vagy a fizetési határidőt, a kamatfizetési kötelezettség automatikusan, külön fizetési felszólítás nélkül lépjen érvénybe:
i.
a számla vagy az azzal egyenértékű fizetési felhívás adós általi kézhezvételét követő 30 nappal; vagy
ii.
amennyiben nem állapítható meg egyértelműen a számla vagy az azzal egyenértékű fizetési felhívás kézhezvételének időpontja, 30 nappal az áruk vagy szolgáltatások átvételét követően; vagy
iii.
amennyiben az adós az áruk vagy szolgáltatások átvételét megelőzően kapja kézhez a számlát vagy az azzal egyenértékű fizetési felhívást, 30 nappal az áruk vagy szolgáltatások átvételét követően; vagy
iv.
amennyiben jogszabály vagy szerződés írja elő, hogy az áruk vagy a szolgáltatások szerződésszerű teljesítését, illetve teljesítését átvételi vagy ellenőrző eljárással kell megállapítani, és az adós a számlát vagy az azzal egyenértékű fizetési meghagyást a fenti eljárás napján vagy azt megelőzően kapja kézhez, 30 nappal ez utóbbi napot követően;
[…]
(2)   A nemzeti jogban meghatározandó egyes szerződésfajták esetében a tagállamok legfeljebb 60 nappal meghosszabbíthatják [helyesen: legfeljebb 60 napban határozhatják meg] azt az időszakot, amely után a kamat esedékessé válik, feltéve, hogy korlátozzák a szerződő felek jogát a fenti időszak túllépésére, vagy a jogszabályban rögzítettnél [helyesen: a törvényes kamatnál] lényegesen magasabb kötelező kamatot írnak elő.
(3)   A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a fizetési határidőre vagy a késedelmes fizetés következményeire vonatkozó minden olyan megállapodás, amely nem áll összhangban az (1) bekezdés b)–d) pontjában és a (2) bekezdésben rögzített előírásokkal, ne legyen végrehajtható, vagy arra hivatkozással ne lehessen kártérítési igényt támasztani, amennyiben ez a hitelező számára minden körülményre tekintettel nagymértékben tisztességtelen, ideértve a helyes kereskedelmi gyakorlatot és a termék jellegét is [helyesen: vagy arra hivatkozással kártérítési igényt lehessen érvényesíteni, amennyiben ez a hitelező számára minden körülményre tekintettel – ideértve a helyes kereskedelmi gyakorlatot és a termék jellegét is – nyilvánvalóan tisztességtelen]. Annak megállapítására, hogy valamely megállapodás nagymértékben [helyesen: nyilvánvalóan] tisztességtelen a hitelező számára, többek között számba kell venni, hogy volt-e olyan objektív ok, amelyek miatt az adós eltért az (1) bekezdés b)–d) pontjában és a (2) bekezdésben rögzített előírásoktól. Amennyiben az ilyen megállapodás nagymértékben tisztességtelennek minősül, a jogszabályban előírt feltételeket kell alkalmazni [helyesen: Amennyiben megállapítást nyer, hogy az ilyen megállapodás nyilvánvalóan tisztességtelen, a jogszabályi rendelkezéseket kell alkalmazni], kivéve, ha a nemzeti bíróságok ettől eltérő, tisztességes feltételeket állapítanak meg.
(4)   A tagállamok biztosítják, hogy a hitelezők és versenytársak érdekében megfelelő és hatékony eszközökkel előzzék meg a (3) bekezdés értelmében nagymértékben [helyesen: nyilvánvalóan] tisztességtelen feltételek további alkalmazását.
[…]”
Az említett irányelv „Átültetés” című 6. cikke előírja:
„(1)   A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2002. augusztus 8. előtt megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.
[…]
(2)   A tagállamok fenntarthatnak vagy hatályba léptethetnek a hitelező számára az ezen irányelvnek való megfeleléshez szükségesnél kedvezőbb rendelkezéseket.
[…]”
A nemzeti szabályozás
A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2004. december 29-i 2004/3. sz. törvény (BOE 314. sz., 2004. december 30., 42334. o.) a 2000/35 irányelvnek a spanyol jogrendbe való átültetésére irányul.
A kiskereskedelemről szóló, 1996. január 15-i 7/1996. sz. törvény (BOE 15. sz., 1996. január 17., 1243. o.) 17. §-a írja elő a szállítók számára teljesítendő fizetésekre vonatkozó szabályokat.
A 3/2004. sz. törvény „A kiskereskedelmi fizetésekre vonatkozó szabályok” című első kiegészítő rendelkezése értelmében főszabály szerint a 7/1996. sz. törvény 17. cikkének rendelkezéseit kell alkalmazni, és a 3/2004. sz. törvény csak kiegészítő jelleggel alkalmazandó.
A 3/2004. sz. törvény második záró rendelkezésének (1) bekezdésével módosított 7/1996. sz. törvény 17. cikke előírja:
„(1)   Kifejezett megállapodás hiányában a kiskereskedők az általuk megvett áruk vételárát a szállítás időpontjától számított harminc napos határidőn belül kötelesek megfizetni.
[…]
(3)   A friss és romlandó élelmiszeráruk vételárának megfizetésére vonatkozó határidő semmilyen esetben sem haladhatja meg a harminc napot. Az egyéb élelmiszerárukra és a közfogyasztási cikkekre vonatkozó fizetési határidő csak abban az esetben haladhatja meg a hatvan napot, ha a hosszabb határidővel egyenértékű, a szállítónak nyújtandó gazdasági kompenzációt kifejezett megállapodás írja elő; a fizetési határidő semmilyen esetben sem haladhatja meg a kilencven napot.
[…]
(5)   Mindenesetre a késedelmi kamatfizetési kötelezettség automatikusan a fizetési határnapként megjelölt napot követően keletkezik, vagy megállapodás hiányában azon a napon, amelyen az (1) bekezdés rendelkezései értelmében a fizetést teljesíteni kellett. […]”
A 7/1996. sz. törvény második átmeneti rendelkezése, amelyet e törvénybe a 3/2004. sz. törvény második záró rendelkezésének (2) bekezdése iktatott be, a következőképpen fogalmaz:
„A friss és romlandó árukra meghatározott határidő a már előírt harminc nap marad. A jelen törvény 17. cikke (3) bekezdésében előírt legfeljebb hatvan napra vonatkozó korlátozás 2006. július 1-jétől alkalmazandó. Eddig az időpontig a nem friss és nem romlandó élelmiszeráruk és a közfogyasztási cikkek megfizetésére vonatkozó határidő nem lépheti túl az ezen áruk szállítási napjától számított kilencven napot.”
A pert megelőző eljárás
A Bizottság egy panasz alapján a 2005. július 13-i levélben felszólította a Spanyol Királyságot, hogy kéthónapos határidőn belül terjessze elő az észrevételeit a 3/2004. sz. törvénynek a 2000/35 irányelv 3. cikke (1), (2), (4) és (5) bekezdésével való összeegyeztethetőségére vonatkozóan.
A Bizottság, mivel egyáltalán nem kapott választ a Spanyol Királyságtól, 2005. december 19-én indokolással ellátott véleményt intézett e tagállamhoz, amelyben többek között a következőket terjesztette elő:
—
a 3/2004. sz. törvény második záró rendelkezésének (1) bekezdésével módosított 7/1996. sz. törvény 17. cikkének (3) bekezdésében az egyes élelmiszeráruk és közfogyasztási cikkek esetében engedélyezett 90 napos fizetési határidő ellentétes a 2000/35 irányelv 3. cikke (1) és (2) bekezdésének rendelkezéseivel, és
—
a 7/1996. sz. törvény második átmeneti rendelkezése, amelyet e törvénybe a 3/2004. sz. törvény második záró rendelkezésének (2) bekezdése iktatott be, amennyiben az a legfeljebb 60 napos határidő alkalmazását 2006. július 1-jéig elhalasztja, összeegyeztethetetlen ezen irányelv 3. cikkének (1), (2) és (4) bekezdésével, amelynek átültetési határideje 2002. augusztus 8-án lejárt anélkül, hogy ebben a tekintetben bármilyen eltérés megengedett volna.
Mivel a Spanyol Királyság által adott válaszokat nem tekintette kielégítőnek, a Bizottság kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet nyújtott be a Bírósághoz.
A keresetről
Az első kifogásról
A felek érvei
A Bizottság azt állítja, hogy a 3/2004. sz. törvény második záró rendelkezésének (1) bekezdésével módosított 7/1996. sz. törvény 17. cikkének (3) bekezdése megsérti a 2000/35 irányelv 3. cikkének (1) és (2) bekezdését, mivel az előbbi azt írja elő, hogy a friss és romlandó élelmiszeráruktól különböző élelmiszeráruk és közfogyasztási cikkek leghosszabb fizetési határideje kizárólag azzal a feltétellel érheti el a 90 napot, hogy a szállító javára a „hosszabb határidővel egyenértékű gazdasági kompenzációt” írnak elő.
Ez a rendelkezés ugyanis lehetővé teszi a fizetési határidőnek a 2000/35 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében említett legfeljebb 60 nappal való meghosszabbítását, azonban ezen irányelvi rendelkezés előírásával ellentétben „a jogszabályban rögzítettnél [helyesen: a törvényes kamatnál] lényegesen magasabb kötelező kamat” előírása nélkül. Ebben a tekintetben a vitatott nemzeti szabályozás által előírt, a hosszabb határidővel egyenértékű gazdasági kompenzáció nem hasonlítható össze az ilyen kamat alkalmazásával a spanyol jogalkotó által használt megfogalmazás pontosságának hiánya miatt.
A Spanyol Királyság először is emlékeztet arra, hogy a 2000/35 irányelv célja a hitelező számára kedvezőbb olyan rendelkezések bevezetése, amelyek a felek szerződéskötési szabadságának tiszteletben tartásával a fizetési késedelmek korlátozására irányulnak a kereskedelmi forgalomban.
Márpedig a vitatott rendelkezések, mivel teljesen megtiltják a 90 napot meghaladó határidőre vonatkozó szerződéses előírást, valójában korlátozóbb és a hitelező számára kedvezőbb szabályozást vezetnek be annál, mint amit a 2000/35 irányelv ajánl, amely irányelv 3. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi a 60 napnál hosszabb határidőre vonatkozó megállapodást, azonban nem határozza meg e lehetőség felső korlátját. Emiatt a szóban forgó nemzeti szabályozás ezen irányelv 6. cikkének (2) bekezdésével is összeegyeztethető, amely lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy fenntartsanak vagy hatályba léptessenek a hitelező számára az említett irányelvnek való megfeleléshez szükségesnél kedvezőbb rendelkezéseket.
Az alperes tagállam ezt követően kifejti, hogy mivel a 90 napos határidő csak akkor alkalmazható, ha a hosszabb határidővel egyenértékű gazdasági kompenzációt írnak elő, így tiszteletben tartják a 2000/35 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében előírt, a törvényes kamatnál lényegesen magasabb késedelmi kamat fizetésének követelményét.
A Bíróság álláspontja
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy amint az a 2000/35 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjából kitűnik, a felek főszabály szerint a szerződésükben szabadon határozhatják meg a fizetési határnapot vagy határidőt.
Az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének b) pontjában meghatározott 30 napos jogszabályi határidőt tehát csak az erre vonatkozó szerződéses kikötés hiányában kell alkalmazni.
Továbbá a 2000/35 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi, hogy a tagállamok meghosszabbítsák az említett 30 napos határidőt, azonban ezt a lehetőséget kettős feltételtől teszi függővé. Először is ezt a lehetőséget egyes szerződésfajtákra kell korlátozni. Másodszor, ami a kivételes határidőt illeti, az legfeljebb 60 nappal lehet hosszabb a rendes 30 napos fizetési határidőnél, feltéve hogy a felek számára megtiltják, hogy attól a szerződésben eltérjenek vagy azzal a feltétellel, hogy a törvényes kamatnál lényegesen magasabb kötelező kamatot kell alkalmazni.
Ennélfogva a Bizottság által a vitatott nemzeti rendelkezésekre vonatkozóan előterjesztett kifogásokat a 2000/35 irányelv rendelkezéseinek az előző pontokban felidézett tartalma és általános rendszere alapján kell megvizsgálni.
Márpedig hangsúlyozni kell egyrészt, hogy a 3/2004. sz. törvény második záró rendelkezésének (1) bekezdésével módosított 7/1996. sz. törvény 17. cikkének (3) bekezdése a felek közötti kifejezett megállapodás hiányában a nem friss és nem romlandó élelmiszeráruk és a közfogyasztási cikkek esetében engedélyezi az e 17. cikk (1) bekezdése értelmében alkalmazandó 30 napos fizetési határidő 60 napig való meghosszabbításának lehetőségét. Másrészt az említett 17. cikk (3) bekezdésének második mondata, amelyre a Bizottság kifogásai vonatkoznak, elismeri az említett 30 napos határidő 90 napig való további meghosszabbításának lehetőségét, ha a felek között olyan kifejezett megállapodás áll fenn, amely a hosszabb határidővel egyenértékű gazdasági kompenzációt ír elő a szállító javára.
Meg kell tehát állapítani, hogy a vitatott rendelkezés szövege szerint a fizetési határidő 60 napon túli meghosszabbításának lehetősége attól függ, hogy a felek ebben a vonatkozásban kötöttek-e „kifejezett megállapodást”.
E körülmények között nem lehet helyt adni a Bizottság azon kifogásának, amely annak bizonyítására irányul, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezés megsérti a 2000/35 irányelv 3. cikkének (2) bekezdését, mivel az bizonyos áruk esetében lehetővé teszi – az e rendelkezésben meghatározott feltételek tiszteletben tartása nélkül – a fizetési határidő 60–90 napra való meghosszabbítását.
Amint ugyanis az a jelen ítélet 18. és 19. pontjában felidézésre került, a 2000/35 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése kizárólag a tagállamok számára elismert azon lehetőséget szabályozza, hogy bizonyos korlátozott esetekben meghatározzák a fizetési határnapra vagy határidőre vonatkozó szerződéses kikötés hiányában alkalmazandó 30 napot meghaladó jogszabályi határidőt. Más szavakkal ebben a vonatkozásban csak a felek hallgatásának esetei tartoznak ezen irányelv 3. cikke (2) bekezdésének hatálya alá.
A 3/2004. sz. törvény második záró rendelkezésének (1) bekezdésével módosított 7/1996. sz. törvény 17. cikkének (3) bekezdése azonban pontosan előírja, hogy annak érdekében, hogy a fizetési határidőt legfeljebb 90 napra meg lehessen hosszabbítani, erre vonatkozóan „kifejezett megállapodást” kell kötni. A felek közötti szerződéses megállapodás tárgyát képező ilyen határidő alkalmazását ennélfogva – a Bizottság állításával ellentétben – nem lehet a 2000/35 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében meghatározott feltételek hatálya alá tartozónak tekinteni.
A fenti megfontolásokból következik, hogy az első kifogás nem megalapozott, tehát azt el kell utasítani.
A második kifogásról
A felek érvei
A Bizottság azt állítja, hogy a 7/1996. sz. törvény második átmeneti rendelkezése, amelyet e törvénybe a 3/2004. sz. törvény második záró rendelkezésének (2) bekezdése iktatott be, indokolatlanul halasztja el 2006. július 1-jéig a fizetési határidő 2000/35 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében meghatározott legfeljebb 60 napra való meghosszabbításának alkalmazását.
Ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdése ugyanis az irányelv átültetési határidejének lejártát 2002. augusztus 8-ában határozza meg, és semmilyen lehetőséget nem tesz lehetővé az e rendelkezéstől való eltérés vagy az említett határidő elhalasztása vonatkozásában.
A Bizottság szerint a spanyol jogszabály által előírt halasztás sérti a 2000/35 irányelv 3. cikkének (4) bekezdését is, amely szerint a tagállamok biztosítják, hogy a hitelezők és versenytársak érdekében megfelelő és hatékony eszközökkel előzzék meg a nyilvánvalóan tisztességtelen feltételek további alkalmazását.
A Spanyol Királyság lényegében úgy válaszol ezekre a kifogásokra, hogy az az átmeneti rendszer, amelyet a 7/1996. sz. törvény második átmeneti rendelkezése hozott létre, amelyet e törvénybe a 3/2004. sz. törvény második záró rendelkezésének (2) bekezdése iktatott be, kizárólag azon időpont meghatározására irányul, amikor a kiskereskedelemről szóló 7/1996. sz. törvény rendelkezései hatályba lépnek, és ez az átmeneti rendszer a 2000/35 irányelv által megköveteltnél még korlátozóbb szabályozást vezet be. Ebből következően az említett rendelkezés nem járhat azzal a hatással, hogy késlelteti az ezen irányelvet átültető 3/2004. sz. törvény rendelkezéseinek alkalmazását, amely rendelkezésnek a közösségi joggal való összeegyeztethetősége nem kérdőjeleződött meg.
A Bíróság álláspontja
Ebben a vonatkozásban elegendő azt megállapítani, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezés kizárólag a 3/2004. sz. törvény második záró rendelkezésének (1) bekezdésével módosított 7/1996. sz. törvény 17. cikkének (3) bekezdésében meghatározott 60 napos határidő alkalmazására vonatkozik.
Márpedig a jelen ítélet 22–25. pontjában kifejtett okok miatt az említett 17. cikk (3) bekezdése nem tartozik a 2000/35 irányelv hatálya alá, ennélfogva ez a törvény nem minősülhet az ezen irányelvet átültető intézkedésnek.
Ebből következik, hogy a vitatott nemzeti szabályozás alkalmazásának elhalasztása nem lehet hatással a Spanyol Királyságnak az említett 3. cikkből eredő kötelezettségei tiszteletben tartására.
Ebből következően a második kifogást is el kell utasítani, mint megalapozatlant.
Mivel a Bizottság által hivatkozott két kifogás egyike sem megalapozott, a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Spanyol Királyság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

1)
A keresetet elutasítja.

2)
Az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek viselésére.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.