CELEX: 62007FJ0134
Funcție publică
Directivă 1999/70

1.
Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă – Stabilirea obiectului litigiului – Expunere sumară a motivelor
invocate
[Statutul Curții de Justiție, art. 21 primul paragraf și anexa I, art. 7 alin. (3); Regulamentul de procedură al Tribunalului
Funcției Publice, art. 35 alin. (1) lit. (e)]
2.
Acte ale instituțiilor – Directive – Impunere directă de obligații instituțiilor Comunității în raporturile lor cu propriul
personal – Excludere – Posibilitatea invocării
(art. 10 CE și 249 CE)
3.
Politica socială – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Directiva
1999/70 – Stabilitatea locului de muncă
(Carta drepturilor fundamentale, art. 30; Directiva 1999/70 a Consiliului)
4.
Funcționari – Regimul aplicabil celorlalți agenți – Agent contractual auxiliar
(Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 88)
5.
Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Creare a noii categorii a agenților contractuali
(art. 253 CE; Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 3a și 3b; Regulamentul nr. 723/2004 al Consiliului)
1.
Potrivit articolului 35 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul de procedură al Tribunalului Funcției Publice, cererea introductivă
trebuie să cuprindă expunerea motivelor și a argumentelor de fapt și de drept invocate. Aceste elemente trebuie să fie suficient
de clare și de precise pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii,
dacă este cazul, fără alte informații. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, este
necesar, pentru ca o acțiune să fie admisibilă, ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază
să rezulte în mod coerent și comprehensibil din chiar textul cererii introductive. Aceasta este situația cu atât mai mult
cu cât, potrivit articolului 7 alineatul (3) din anexa I la Statutul Curții de Justiție, faza scrisă a procedurii în fața
Tribunalului Funcției Publice nu cuprinde în principiu, cu excepția unei decizii contrare a Tribunalului, decât un singur
schimb de memorii. Această ultimă particularitate a procedurii în fața Tribunalului Funcției Publice explică faptul că, spre
deosebire de ceea ce este prevăzut pentru procedurile în fața Tribunalului de Primă Instanță sau a Curții de Justiție, potrivit
articolului 21 primul paragraf din Statutul Curții, expunerea motivelor și a argumentelor în cererea introductivă nu poate
fi sumară.
(a se vedea punctul 76)
Trimitere la:
Tribunalul de Primă Instanță: 28 aprilie 1993, De Hoe/Comisia, T‑85/92, Rec., p. II‑523, punctul 20
Tribunalul Funcției Publice: 26 iunie 2008, Nijs/Curtea de Conturi, F‑1/08, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000, punctele
24 și 25, care face obiectul unui recurs aflat pe rolul Tribunalului de Primă Instanță, cauza T‑376/08 P
2.
Directivele, adresate statelor membre, iar nu instituțiilor Comunității, nu pot fi considerate că impun ca atare obligații
în sarcina instituțiilor menționate în raporturile lor cu propriul personal. Totuși, această considerație nu poate exclude
orice posibilitate de invocare a unei directive în raporturile dintre instituții și funcționarii sau agenții lor. Astfel,
prevederile unei directive pot, în primul rând, să se impună indirect unei instituții în cazul în care constituie expresia
unui principiu general de drept comunitar pe care îi revine obligația să îl aplice ca atare. În al doilea rând, o directivă
poate să dea naștere unor obligații în sarcina unei instituții atunci când aceasta, în cadrul autonomiei sale organizatorice
și în limitele statutului, a intenționat să execute o anumită obligație prevăzută de o directivă sau în cazul în care un act
de aplicabilitate generală internă face trimitere el însuși în mod expres la măsurile adoptate de legiuitorul comunitar în
temeiul tratatelor. În al treilea rând, instituțiile, în conformitate cu obligația de loialitate care le incumbă în temeiul
articolului 10 al doilea paragraf CE, trebuie să țină cont, în conduita lor în calitate de angajator, de prevederile legislative
adoptate la scară comunitară.
(a se vedea punctele 86 și 90-93)
Trimitere la:
Curte: 9 septembrie 2003, Rinke, C‑25/02, Rec., p. I‑8349, punctele 24 și 25-28
Tribunalul de Primă Instanță: 21 mai 2008, Belfass/Consiliul, T‑495/04, Rep., p. II‑781, punctul 43
Tribunalul Funcției Publice: 30 aprilie 2009, Aayhan și alții/Parlamentul European, F‑65/07, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000,
punctele 116 și 118
3.
Stabilitatea locului de muncă, deși este concepută ca un element major al protecției lucrătorilor, nu constituie totuși un
principiu general de drept în lumina căruia ar putea fi apreciată legalitatea unui act al unei instituții. În special, nu
rezultă în niciun mod din Directiva 1999/70 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între
CES, UNICE și CEEP și din acordul‑cadru menționat că stabilitatea locului de muncă s‑a ridicat la nivelul de normă de drept
obligatorie. De altfel, considerentele (6) și (7) ale directivei, precum și primul paragraf din preambul și considerentul
(5) al acordului‑cadru pun accentul pe necesitatea de a se ajunge la un echilibru între flexibilitate și securitate. În plus,
acordul‑cadru nu stabilește o obligație generală de a prevedea, după un anumit număr de reînnoiri ale contractelor pe perioadă
determinată sau după împlinirea unei anumite perioade de muncă, transformarea contractelor de muncă menționate în contracte
pe perioadă nedeterminată.
Stabilitatea locului de muncă reprezintă, în schimb, o finalitate urmărită de părțile semnatare ale acordului‑cadru, a cărui
clauză 1 litera (b) prevede că acesta are ca obiect „stabilirea unui cadru pentru împiedicarea abuzurilor care pot rezulta
din folosirea raporturilor sau contractelor de muncă pe durată determinată succesive”.
Pe de altă parte, deși articolul 30 din Carta drepturilor fundamentale prevede că „orice lucrător are dreptul la protecție
împotriva oricărei concedieri nejustificate”, acest articol nu condamnă succesiunea de contracte pe perioadă determinată.
În plus, încetarea unui contract de muncă prin simplul fapt al ajungerii la termen nu constituie o concediere propriu‑zisă,
trebuind să fie motivat în mod special în raport cu aptitudinea și cu conduita lui sau cu necesitățile de funcționare ale
instituției.
(a se vedea punctele 99, 100 și 104)
Trimitere la:
Curte: 22 noiembrie 2005, Mangold, C‑144/04, Rec., p. I‑9981, punctul 64; 4 iulie 2006, Adeneler și alții, C‑212/04, Rec.,
p. I‑6057, punctul 91; 7 septembrie 2006, Marrosu și Sardino, C‑53/04, Rec., p. I‑7213, punctul 47; 15 aprilie 2008, Impact,
C‑268/06, Rep., p. I‑2483, punctul 87
Tribunalul Funcției Publice: Aayhan și alții/Parlamentul European, citată anterior, punctul 115
4.
Fiecare post de agent contractual auxiliar trebuie să răspundă unor necesități pasagere sau intermitente. În cadrul unei administrații
cu un efectiv important este inevitabil ca astfel de necesități să se repete, printre altele din cauza indisponibilității
funcționarilor, a creșterilor volumului de muncă datorate circumstanțelor sau necesității fiecărei direcții generale de a
se sprijini ocazional pe persoane cu calificări sau cunoștințe specifice. Aceste circumstanțe constituie rațiuni obiective
care justifică atât durata determinată a contractelor de agenți auxiliari, cât și reînnoirea lor în funcție de apariția acestor
necesități.
(a se vedea punctul 132)
Trimitere la:
Curte: 23 septembrie 2004, Hectors/Parlamentul European, C‑150/03 P, Rec., p. I‑8691, Concluziile avocatului general Ruiz-Jarabo
Colomer, Rec., p. I‑8694, punctul 25
5.
Dat fiind că motivarea unui act cu aplicabilitate generală se poate limita să menționeze, pe de o parte, situația de ansamblu
care a condus la adoptarea acestuia și, pe de altă parte, scopurile generale pe care își propune să le atingă și că, dacă
un astfel de act evidențiază aspectele esențiale ale obiectivului urmărit de instituție, ar fi excesiv să se ceară o motivare
specifică pentru diferitele alegeri tehnice făcute, motivarea Regulamentului nr. 723/2004 de modificare a Statutului funcționarilor,
precum și a Regimului aplicabil celorlalți agenți, deși este succintă, este suficientă în privința obiectivului urmărit prin
crearea noii categorii a agenților contractuali în sensul articolelor 3a și 3b din Regimul aplicabil celorlalți agenți.
(a se vedea punctele 139 și 141)
Trimitere la:
Tribunalul Funcției Publice: 23 ianuarie 2007, Chassagne/Comisia, F‑43/05, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000, punctele 105
și 106, precum și jurisprudența citată