CELEX: 62009CJ0098
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
Direktīva 1999/70/EK
Pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku
8. klauzula
Informācija, kas jāiekļauj darba līgumā, kurš uz noteiktu laiku noslēgts, lai aizvietotu prombūtnē esošu darba ņēmēju
Darba ņēmēju vispārējā aizsardzības līmeņa pazemināšana
Atbilstīga interpretācija

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 8. klauzulas 3. punktu Pamatnolīgumā par darbu uz noteiktu laiku
(turpmāk tekstā – “Pamatnolīgums”), kas ir noslēgts 1999. gada 18. martā un ietverts Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvas 1999/70/EK
par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV L 175, 43. lpp.) pielikumā.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā, ko F. Sordže uzsāka pret savu darba devēju
Poste Italiane SpA
(turpmāk tekstā – “
Poste Italiane
”) par tāda noteikuma likumību, kas paredz, ka ieinteresētās personas darba līgums ir noslēgts uz noteiktu laiku, neminot
nedz aizvietojamā darba ņēmēja uzvārdu, nedz arī viņa prombūtnes iemeslus.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Direktīva 1999/70 ir pieņemta, pamatojoties uz EKL 139. panta 2. punktu, un saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu tās mērķis
ir “ieviest [..] Pamatnolīgumu”.
Saskaņā ar minētās direktīvas preambulas trešo apsvērumu:
“Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām 7. punkts
inter alia
paredz, ka “iekšējā tirgus izveidei pakāpeniski jāuzlabo darba ņēmēju dzīves un darba apstākļi Eiropas Kopienā. Šis process
ir jāpanāk, tuvinot minētos apstākļus un vienlaicīgi pilnveidojot pārējās nodarbinātības formas, kas nav darba līgumi uz nenoteiktu
laiku, piemēram, darba līgumus uz noteiktu laiku, nepilna darba laika darbu, pagaidu un sezonas darbu”.”
Pamatnolīguma preambulas otrajā daļā ir noteikts:
“Šā [pamat]nolīguma [dalībnieces] puses atzīst, ka uz nenoteiktu laiku slēgti līgumi ir un joprojām būs vispārpieņemta darba
attiecību forma starp darba devējiem un darba ņēmējiem. Tās tāpat atzīst, ka uz noteiktu laiku slēgti darba līgumi attiecīgos
apstākļos atbilst gan darba devēju, gan darba ņēmēju vajadzībām.”
Saskaņā ar minētās preambulas trešo daļu Pamatnolīgumā ir noteikti vispārējie principi un obligātās prasības darbam uz noteiktu
laiku, it īpaši izveidojot vispārēju kārtību, kas ir vērsta uz vienlīdzīgas attieksmes pret noteikta laika darba ņēmējiem
nodrošināšanu, aizsargājot viņus pret diskrimināciju, un pret uz noteiktu laiku noslēgto darba līgumu izmantošanu uz darba
devējiem un darba ņēmējiem pieņemama pamata.
Pamatnolīguma vispārīgo apsvērumu 7. punktā ir noteikts:
“Tā kā objektīvi pamatota uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu pielietošana ir veids, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu.”
Pamatnolīguma 2. klauzulā ir paredzēts:
“1.      Šo nolīgumu piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem
līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī.
2.      Dalībvalstis pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem un/vai darba devēji un darba ņēmēji var paredzēt, ka šo nolīgumu
nepiemēro:
a)      sākuma profesionālās sagatavošanas attiecībām un mācekļu programmām;
b)      darba līgumiem un attiecībām, kuras noslēgtas saskaņā ar īpašu valsts vai valsts atbalstītu mācību, profesionālās integrēšanas
un pārkvalifikācijas programmu.”
Šā pamatnolīguma 3. klauzulas teksts ir šāds:
“1.      Šajā nolīgumā jēdziens “noteikta laika darba ņēmējs” ir persona, kurai ir [noteikta laika] darba līgums vai darba attiecības,
ko savā starpā tieši noslēguši darba devējs un darba ņēmējs, kur darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu nosaka tādi objektīvi
apstākļi kā noteikta termiņa iestāšanās, konkrēta uzdevuma izpilde vai konkrēta gadījuma iestāšanās.
2.      Šajā nolīgumā jēdziens “salīdzināmais pastāvīgais darba ņēmējs” ir darba ņēmējs, kam tajā pašā uzņēmumā ir darba attiecības
vai darba līgums uz nenoteiktu laiku un kas nodarbināts tajā pašā vai līdzīgā profesijā, pienācīgi ņemot vērā kvalifikācijas/iemaņas.
Ja tajā pašā uzņēmumā nav salīdzināmā pastāvīgā darba ņēmēja, salīdzināšanu izdara, atsaucoties uz piemērojamo kolektīvo līgumu
vai, ja nav piemērojama kolektīvā līguma, saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi.”
Minētā pamatnolīguma 5. klauzulā ir noteikts:
“1.      Lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, pielietojot secīgus uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības,
dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem atbilstīgi valsts tiesību aktiem, koplīgumiem vai praksei
un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ja nav attiecīgu tiesisku pasākumu, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, tā, lai ņemtu
vērā konkrētu sektoru un/vai darba ņēmēju vajadzības, ievieš vienu vai vairākus no šādiem pasākumiem:
a)      objektīvus iemeslus, kas attaisno šādu darba [līgumu] vai darba attiecību atjaunošanu;
b)      secīgu uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai darba attiecību kopējo maksimālo ilgumu;
c)      šādu darba līgumu vai darba attiecību atjaunojumu skaitu.
2.      Dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem un/vai darba devēji un darba ņēmēji, vajadzības gadījumā,
nosaka, kādos apstākļos uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības:
a)      uzskata par “secīgām”;
b)      uzskata par uz nenoteiktu laiku slēgtiem darba līgumiem vai darba attiecībām.”
Pamatnolīguma 8. klauzulā ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis un/vai darba devēji un darba ņēmēji [sociālie partneri] var darba ņēmējiem noteikt vai pieņemt labvēlīgākus nosacījumus
par tiem, kas noteikti šajā nolīgumā.
[..]
3.      Šā nolīguma ieviešana nerada tiesisku pamatu, lai pazeminātu darba ņēmēju vispārējo aizsardzības līmeni šā nolīguma jomā.
[..]
5.      Strīdus un sūdzības, kas rodas, piemērojot šo nolīgumu, novērš un risina saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kolektīvajiem līgumiem
un praksi.
[..]”

Valsts tiesiskais regulējums
Atceltais tiesiskais regulējums
1962. gada 18. aprīļa Likuma Nr. 230 par darba līgumu uz noteiktu laiku noteikumiem (
legge n. 230, disciplina del contratto di lavoro a tempo determinato
; 1962. gada 17. maija
GURI
Nr. 125; turpmāk tekstā – “likums Nr. 230/1962”) 1. pantā bija noteikts:
“Darba līgums tiek uzskatīts par līgumu uz nenoteiktu laiku, izņemot turpmāk norādītos gadījumus.
Līgumā var noteikt tā darbības beigu datumu:
[..]
b)      ja darba ņēmējs tiek pieņemts darbā, lai aizvietotu tos prombūtnē esošos darba ņēmējus, kuriem tiek saglabāta darba vieta,
ja darba līgumā ir norādīts aizvietotā darba ņēmēja uzvārds un aizvietošanas iemesls;
[..]
Līguma noteikums par beigu datumu nav spēkā, ja tas nav noformēts rakstveidā.
Darba devējam ir jāizsniedz viena rakstītās vienošanās kopija darba ņēmējam.
[..]”
Pamata lietai piemērojamais tiesiskais regulējums
Sākot ar 2001. gada 24. oktobri, likums Nr. 230/1962 tika atcelts ar 2001. gada 6. septembra Likumdošanas dekrēta Nr. 368/2001
par Direktīvas 1999/70/EK ieviešanu saistībā ar EAK,
UNICE
un
CEEP
Pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (
Decreto legislativo n. 368, attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato
concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES
; 2001. gada 9. oktobra
GURI
Nr. 235, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “likumdošanas dekrēts Nr. 368/2001”), ko piemēro saskaņā ar 2000. gada 29. decembra Likumu
Nr. 422 par to pienākumu izpildes noteikumiem, kas Itālijai rodas dalības Eiropas Kopienā dēļ – Kopienu likums 2000 (
legge n. 422, disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità europee – legge
comunitaria 2000
; 2001. gada 20. janvāra
GURI
Nr. 16 kārtējais pielikums), 11. pantu.
Šā likumdošanas dekrēta 1. pantā ir paredzēts:
“1.      Darba līgumā par algotu darbu var noteikt beigu datumu tehnisku, ražošanas, organizācijas vai algota darba ņēmēja aizvietošanas
iemeslu dēļ.
2.      Līguma noteikums par beigu datumu nav spēkā, ja tas tieši vai netieši nav fiksēts ar rakstisku vienošanos, kurā ir norādīti
1. punktā minētie iemesli.
[..]”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka 2004. gada 29. septembrī F. Sordže ar
Poste Italiane
noslēdza darba līgumu uz noteiktu laiku. Saskaņā ar šā līguma noteikumiem viņa tika nodarbināta “aizvietošanas nolūkā, kas
ir saistīts ar īpašu prasību nodrošināt prombūtnē esoša personāla aizvietošanu Apūlijas Bazilikatas [
Puglia Basilicata
] vēstuļu centra sūtījumu pakalpojumu daļā uz laika posmu no 2004. gada 1. oktobra līdz 2005. gada 15. janvārim”.
2008. gada 18. februārī F. Sordže cēla prasību pret
Poste Italiane
, lūdzot atzīt par prettiesisku noteikumu, ka minētais līgums ir noslēgts uz noteiktu laiku, jo līgumā nebija skaidri norādīts
nedz aizvietotā darba ņēmēja uzvārds, nedz arī aizvietošanas iemesls.

Poste Italiane
apstrīd pienākumu norādīt šo informāciju, atsaucoties uz to, ka likuma Nr. 230/1962 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts tika
atcelts ar likumdošanas dekrēta Nr. 368/2001 11. panta 1. punktu.
Iesniedzējtiesa norāda, ka attiecīgo līgumu pamata lietā reglamentē likumdošanas dekrēts Nr. 368/2001, kura mērķis ir transponēt
Direktīvu 1999/70. Ar šo likumdošanas dekrētu tika atcelts likums Nr. 230/1962, kā arī tajā izdarītie grozījumi, ieskaitot
tā 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
No tā izrietot, ka turpmāk darba ņēmēja aizstāšanas gadījumu reglamentē likumdošanas dekrēta Nr. 368/2001 1. panta 1. punkts,
kurā ir vienkārši pieļauts, ka “darba līgums tiek noslēgts uz noteiktu laiku [..] algotu darba ņēmēju aizvietošanai”, nepieprasot
tajā norādīt aizvietojamā darba ņēmēja uzvārdu un aizvietošanas iemeslu. Šāds grozījums esot uzskatāms par darba ņēmēju aizsardzības
līmeņa pazemināšanu.
Šādos apstākļos
Tribunale di Trani
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai ar Direktīvu 1999/70[..] ieviestā Pamatnolīguma 8. klauzula ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka ar to netiek pieļauts tāds
valsts tiesiskais regulējums (kāds ir paredzēts likumdošanas dekrēta Nr. 368/2001 1. un 11. pantā), ar kuru, transponējot
[..] Direktīvu 1999/70[..], tika atcelts likuma Nr. 230/1962 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts, saskaņā ar kuru “darba līgumu
uz noteiktu laiku” var noslēgt, “ja darba ņēmējs tiek pieņemts darbā, lai aizvietotu tos prombūtnē esošos darba ņēmējus, kuriem
tiek saglabāta darba vieta, ja darba līgumā ir norādīts aizvietotā darba ņēmēja uzvārds un aizvietošanas iemesls”, to aizstājot
ar tādu noteikumu, kurā vairs nav paredzēti šādi norādīšanas pienākumi?
2)      Gadījumā, ja uz iepriekš uzdoto jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai valsts tiesai ir pienākums nepiemērot valsts tiesisko
regulējumu, kas ir pretējs Kopienu tiesībām?”

Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību

Poste Italiane
apgalvo, ka uzdotajiem jautājumiem nav nozīmes un ka tādēļ tie esot nepieņemami.
Attiecībā uz pirmo jautājumu
Poste Italiane
uzskata, ka uz to ir sniegta atbilde 2009. gada 23. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās no C‑378/07 līdz C‑380/07
Angelidaki
u.c. (Krājums, I‑3071. lpp.). No šā sprieduma izrietot, ka Tiesa atstāj valsts tiesas ziņā veikt neatkarīgu pārbaudi par to,
vai iekšējās tiesības atbilst Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punktā noteiktajiem principiem.
Attiecībā uz otro jautājumu, pamatojoties uz iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās
Angelidaki u
.c. 208.–212. punktu,
Poste Italiane
uzskata, ka nevienā no likumdošanas dekrēta Nr. 368/2001 noteikumiem nav paredzēti nelabvēlīgāki noteikumi, kas piemērojami
ieinteresētajiem algotajiem darba ņēmējiem. Tiesa savukārt esot atteikusies uzskatīt, ka Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punkts
var radīt tiešu iedarbību. No tā izrietot, ka valsts tiesa nevar nepiemērot valsts noteikumus, pat ja tie nav saderīgi ar
Savienības tiesībām, bet tikai varot tos interpretēt atbilstoši šo tiesību normām.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Tiesas un valsts tiesu sadarbības ietvaros atbilstoši EKL 234. pantam
tikai valsts tiesa, kas izskata strīdu un kurai ir tieši zināmi lietas faktiskie apstākļi un ir jāuzņemas atbildība par taisāmo
tiesas spriedumu, ņemot vērā lietas īpatnības, var novērtēt gan prejudiciāla nolēmuma nepieciešamību sprieduma taisīšanai,
gan Tiesai uzdodamo jautājumu atbilstību. Līdz ar to, tā kā šie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai
principā ir jāpieņem lēmums (skat. it īpaši 2005. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑144/04
Mangold
, Krājums, I‑9981. lpp., 34. un 35. punkts; 2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑212/04
Adeneler
u.c., Krājums, I‑6057. lpp., 41. punkts, kā arī 2008. gada 12. jūnija rīkojumu lietā C‑364/07
Vassilakis
u.c., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāatzīst, ka jautājumi par to, vai Pamatnolīguma 8. klauzula nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā likumdošanas
dekrēts Nr. 368/2001, un tāpat par to, kādas sekas var būt saistītas ar šādu neatbilstību, ir saistīti ar pamata lietas priekšmetu
un attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju.
Ņemot vērā šos apsvērumus, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir uzskatāms par pieņemamu.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Savā pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa vaicā, vai Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj
tādu valsts tiesisko regulējumu kā likumdošanas dekrēts Nr. 368/2001, ar kuru, transponējot valsts tiesībās Direktīvu 1999/70
un Pamatnolīgumu, tika atcelts darba devēja pienākums darba līgumā, kas uz noteiktu laiku noslēgts, lai aizvietotu prombūtnē
esošus darba ņēmējus, norādīt šo darba ņēmēju uzvārdu un aizvietošanas iemeslu.
Pēc minētās tiesas domām, likumdošanas dekrēts Nr. 368/2001 ir uzskatāms par noteikta laika darba ņēmēju vispārējā aizsardzības
līmeņa “pazemināšanu” Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punkta izpratnē, jo darba ņēmējs, parakstot līgumu, vairs nevar pieprasīt
sniegt zināmu informāciju, kas agrāk bija obligāta un tam ļāva iepriekš novērtēt līguma iemesla nopietnību un faktisko pastāvēšanu,
saņemt pilnīgu informāciju un visbeidzot izlemt, vai izmantot iespēju vērsties tiesā.
Lai spriestu par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir jāizvērtē, pirmkārt, vai pirmā līguma noslēgšana uz noteiktu laiku
ietilpst Pamatnolīguma piemērošanas jomā un, otrkārt, vai valsts tiesiskā regulējuma grozījumi, kuri izdarīti ar likumdošanas
dekrētu Nr. 368/2001, kas bija veltīts Direktīvas 1999/70 un Pamatnolīguma transponēšanai, var, pirmkārt, tikt uzskatīts par
saistītu ar šā pamatnolīguma “ieviešanu” un, otrkārt, attiekties uz darba ņēmēju “vispārējo aizsardzības līmeni” tā 8. klauzulas
3. punkta izpratnē (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Angelidaki
u.c., 130. punkts).
Par Pamatnolīguma piemērošanas jomu
Atbilstoši pašam Pamatnolīguma 2. klauzulas formulējumam tas ir piemērojams visiem noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir
darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar spēkā esošiem likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī (iepriekš
minētais spriedums apvienotajās lietās
Angelidaki
u.c., 114. punkts).
Saskaņā ar minētā pamatnolīguma 3. klauzulu “noteikta laika darba ņēmējs” ir “persona, kurai ir [noteikta laika] darba līgums
vai darba attiecības, ko savā starpā tieši noslēdzis darba devējs un darba ņēmējs, kur darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu
nosaka tādi objektīvi apstākļi kā noteikta termiņa iestāšanās, konkrēta uzdevuma izpilde vai konkrēta gadījuma iestāšanās”
(iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Angelidaki
u.c., 115. punkts).
Visbeidzot, Pamatnolīguma 8. klauzulā ir paredzēts, ka šā nolīguma ieviešana, ko veic dalībvalstis vai sociālie partneri,
nedrīkst radīt “tiesisku pamatu, lai pazeminātu darba ņēmēju vispārējo aizsardzības līmeni” šā nolīguma jomā.
Līdz ar to gan no Direktīvas 1999/70 un Pamatnolīguma mērķa, gan no to attiecīgo noteikumu teksta skaidri izriet, ka – pretēji
tam, ko būtībā apgalvo Itālijas valdība, – šā pamatnolīguma joma neattiecas tikai uz darba ņēmējiem, kas noslēguši secīgus
darba līgumus uz noteiktu laiku, bet – gluži otrādi – minētais pamatnolīgums ir piemērojams visiem darba ņēmējiem, kas sniedz
pakalpojumus pret atlīdzību, pamatojoties uz noteikta laika darba attiecībām, kas viņus saista ar viņu darba devēju, neatkarīgi
no šo darba ņēmēju uz noteiktu laiku noslēgto līgumu skaita (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Angelidaki
u.c., 116. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, pirmkārt, ka, ņemot vērā šos mērķus, Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punktu nevar interpretēt
šauri (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Angelidaki
u.c., 113. punkts) un, otrkārt, ka pārbaude attiecībā uz “līmeņa pazemināšanas” esamību Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punkta
izpratnē ir jāveic salīdzinājumā ar visu dalībvalsts iekšējo tiesību noteikumu kopumu, kas attiecas uz darba ņēmēju aizsardzību
uz noteiktu laiku noslēgto darba līgumu jomā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Angelidaki
u.c., 120. punkts).
Tiesa no minētā secinājusi, ka minētais 8. klauzulas 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajā klauzulā paredzētā “līmeņa
pazemināšana” ir jāizskata vienīgi salīdzinājumā ar vispārējo aizsardzības līmeni, kāds attiecīgajā dalībvalstī bija piemērojams
gan darba ņēmējiem, kuri noslēguši secīgus darba līgumus uz noteiktu laiku, gan darba ņēmējiem, kuri noslēguši pirmo vai vienīgo
darba līgumu uz noteiktu laiku (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Angelidaki
u.c., 121. punkts).
Par Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punkta interpretāciju
Vispirms ir jāprecizē, ka, tā kā tikai valsts tiesu kompetencē ir interpretēt valsts tiesības, tieši šīm tiesām ir jānosaka,
kādā mērā iepriekš minētie grozījumi, kas izdarīti ar likumdošanas dekrētu Nr. 368/2001 agrākajās valsts tiesībās, tādās,
kādas izriet no likuma Nr. 230/1962, ir izraisījuši darba ņēmēju, kas noslēguši darba līgumu uz noteiktu laiku, aizsardzības
samazināšanu, šajā sakarā salīdzinot aizsardzības līmeni, ko sniedz attiecīgi katra no šīm valsts tiesību normām.
Savukārt Tiesai, izskatot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, vajadzības gadījumā ir jāsniedz iesniedzējtiesai norādes, lai
tai palīdzētu izvērtēt jautājumu par to, vai šī iespējamā darba ņēmēju, kas noslēguši darba līgumu uz noteiktu laiku, aizsardzības
samazināšana ir “līmeņa pazemināšana” Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punkta izpratnē. Šajā nolūkā ir jāpārbauda, kādā mērā
grozījumi, kas izdarīti ar Direktīvas 1999/70 un Pamatnolīguma transponēšanai paredzēto valsts tiesisko regulējumu, varētu,
pirmkārt, tikt uzskatīti par tādiem, kas saistīti ar šā pamatnolīguma “ieviešanu”, un, otrkārt, attiekties uz darba ņēmēju
“vispārējo aizsardzības līmeni” Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punkta izpratnē (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Angelidaki
u.c., 130. punkts).
Attiecībā, pirmkārt, uz Pamatnolīguma ieviešanu ir jākonstatē, ka pats likumdošanas dekrēta Nr. 368/2001 mērķis ir Direktīvas 1999/70
transponēšana un ka šis likumdošanas dekrēts tika pieņemts, izpildot 2000. gada 29. decembra likumu Nr. 422.
Tādējādi nevar izslēgt, ka grozījumi, kas izdarīti ar likumdošanas dekrētu Nr. 368/2001 agrākajās iekšējās tiesībās, ir saistīti
ar Pamatnolīguma īstenošanu, jo atbilstoši lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu Direktīvas 1999/70 un Pamatnolīguma pieņemšanas
brīdī uz noteikta laika darba ņēmējiem attiecās likumā Nr. 230/1962 paredzētie aizsardzības pasākumi – neatkarīgi no tā, ka
minētā likumdošanas dekrēta 1. panta saturs neattiecas uz konkrētu Pamatnolīguma noteikumu.
Lai veiktu šādu vērtējumu, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai darba devēja pienākuma darba līgumos, kas uz noteiktu laiku
noslēgti, lai aizvietotu prombūtnē esošus darba ņēmējus, norādīt šo darba ņēmēju uzvārdus un to aizvietošanas iemeslu atcelšana
ir uzskatāma par grozījumiem noteikta laika darba līgumu tiesību sistēmā, kas izriet no valsts likumdevēja gribas panākt jaunu
līdzsvaru tiesiskajās attiecībās starp darba devējiem un darba ņēmējiem šajā jomā, ņemot vērā Pamatnolīgumā noteiktās jaunās
garantijas, vai kas izriet no skaidri noteiktā un atšķirīgā mērķa. Valsts tiesai tostarp jāizvērtē, vai likumā Nr. 230/1962
paredzētā pienākuma atcelšana var tikt uzskatīta par izrietošu no gribas, mazinot darba devēju pienākumu slogu, kompensēt
darba ņēmēju aizsardzības normas, kas ieviestas ar likumdošanas dekrētu Nr. 368/2001, lai ieviestu Pamatnolīgumu.
Tomēr jau var teikt, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka, veicot attiecīgos grozījumus pamata lietā, valsts
likumdevējs ir gribējis sasniegt citu mērķi, nevis ieviest Pamatnolīgumu, kas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Otrkārt, nosacījums, saskaņā ar kuru līmeņa pazemināšanai ir jāattiecas uz darba ņēmēju, kas nodarbināti uz noteiktu laiku,
“vispārējo aizsardzības līmeni”, nozīmē, ka Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punkts var attiekties tikai uz tāda mēroga pazemināšanu,
kas var ietekmēt valsts tiesisko regulējumu attiecībā uz darba līgumiem, kuri noslēgti uz noteiktu laiku, kopumā (iepriekš
minētais spriedums apvienotajās lietās
Angelidaki
u.c., 140. punkts, kā arī 2009. gada 24. aprīļa rīkojums lietā C‑519/08
Koukou
, 119. punkts).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka grozījumi, kas izdarīti ar likumdošanas dekrētu Nr. 368/2001 agrākajās valsts tiesībās, ietekmē
nevis visus darba ņēmējus, kas ir noslēguši darba līgumus uz noteiktu laiku, bet tikai tos, kuri tos noslēguši, lai aizvietotu
citu algotu darba ņēmēju, un iespēja izmantot šādus līgumus ir viena no minētā likumdošanas dekrēta 1. panta 1. punktā paredzētajām.
Ja šie darba ņēmēji nav nozīmīga noteikta laika darba ņēmēju daļa attiecīgajā dalībvalstī – kas jāpārbauda iesniedzējtiesai
–, šai ierobežotajai darba ņēmēju kategorijai piešķirtās aizsardzības samazināšana pati par sevi nevar kopumā ietekmēt aizsardzības
līmeni, kāds iekšējā tiesību sistēmā ir piemērojams darba ņēmējiem, kas noslēguši darba līgumu uz noteiktu laiku.
Turklāt ir jāteic, ka saskaņā ar likumdošanas dekrēta Nr. 368/2001 1. panta 2. punktu līgumam uz noteiktu laiku ir jābūt rakstveidā
un tajā ir jānorāda šāda līguma veida izmantošanas iemesli. Ja tā nav, līguma beigu datums nav spēkā. Likumā Nr. 230/1962
ir tikai paredzēts, ka rakstiski ir jānorāda līguma termiņš, nenorādot šā līguma noslēgšanas objektīvos iemeslus, izņemot
gadījumu, kad tiek aizvietots algots darba ņēmējs.
Visbeidzot, kā savu secinājumu 54. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ar valsts tiesisko regulējumu izdarītie grozījumi pamata
lietā ir jāizvērtē, ņemot vērā visas citas garantijas, kas tajā paredzētas, lai nodrošinātu to darba ņēmēju aizsardzību, kas
noslēguši līgumus uz noteiktu laiku, piemēram, tādu, kas novērš secīgi noslēgtu darba līgumu uz noteiktu laiku ļaunprātīgu
izmantošanu un kas paredzēti, lai aizliegtu darba ņēmēju, kuri ir noslēguši šādus darba līgumus, diskrimināciju.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka tādi valsts tiesiskā regulējuma grozījumi kā pamata lietā nav uzskatāmi par noteikta darba
laika darba ņēmēju vispārējā aizsardzības līmeņa “pazemināšanu” Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punkta izpratnē, ciktāl tie
attiecas uz ierobežotu to darba ņēmēju kategoriju, kuri ir noslēguši darba līgumus uz noteiktu laiku, vai ciktāl tie tiek
kompensēti, paredzot citas garantijas vai aizsardzību, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj
tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, ar kuru ir atcelts darba devēja pienākums darba līgumos, kas uz noteiktu
laiku noslēgti, lai aizvietotu prombūtnē esošus darba ņēmējus, norādīt šo darba ņēmēju uzvārdus un viņu aizvietošanas iemeslus,
un kurā ir tikai paredzēts, ka šādiem līgumiem uz noteiktu laiku ir jābūt noformētiem rakstveidā un tajos ir jānorāda šo līgumu
izmantošanas iemesli, ja šie jaunie nosacījumi ir kompensēti, paredzot citas garantijas vai aizsardzību, vai ja tie ietekmē
tikai ierobežotu tādu darba ņēmēju kategoriju, kuri ir noslēguši darba līgumus uz noteiktu laiku, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

Par otro jautājumu
Savā otrajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai, ņemot vērā Savienības tiesības, tai nav jāpiemēro tāds valsts tiesiskais
regulējums kā likumdošanas dekrēts Nr. 368/2001, ja tas neatbilst Pamatnolīguma noteikumiem, un – apstiprinošas atbildes gadījumā
– vai tai ir jāpiemēro likuma Nr. 230/1962 1. pants.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punkts neatbilst tiešas iedarbības radīšanas
nosacījumiem. Proti, pirmkārt, šī klauzula attiecas tikai uz šā pamatnolīguma “ieviešanu”, kas ir jāveic dalībvalstij un/vai
sociālajiem partneriem, kuriem tas ir jātransponē valsts tiesību sistēmā, aizliedzot šiem partneriem, veicot šo transponēšanu,
pamatot darba ņēmēju vispārējā aizsardzības līmeņa pazemināšanu ar vajadzību ieviest minēto pamatnolīgumu. Otrkārt, minētā
klauzula, kurā atbilstoši tās formulējumam ir tikai aizliegts “pazemināt darba ņēmēju vispārējo aizsardzības līmeni [Pamatnolīguma]
jomā”, nozīmē, ka tā attiecas tikai uz zināma mēroga pazemināšanu, kas var ietekmēt valsts tiesisko regulējumu attiecībā uz
darba līgumiem, kuri noslēgti uz noteiktu laiku, kopumā. Tomēr privātpersonas no šāda aizlieguma nevar secināt nekādas tiesības,
kuru saturs būtu pietiekami skaidrs, precīzs un beznosacījuma (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Angelidaki
u.c., 209.–211. punkts, kā arī iepriekš minētais rīkojums lietā
Koukou
, 128. punkts).
Tomēr valsts tiesām valsts tiesības ir jāinterpretē, cik vien iespējams, atbilstoši attiecīgā pamatnolīguma tekstam un mērķim,
lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un tātad panāktu atbilstību LESD 288. panta trešajai daļai. Šis atbilstīgas interpretācijas
pienākums attiecas uz visiem valsts tiesību noteikumiem, gan tiem, kas pieņemti pirms attiecīgās direktīvas, gan tiem, kas
pieņemti vēlāk (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Adeneler
u.c., 108. punkts, un 2010. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑555/07
Kücükdeveci
, Krājums, I‑0000. lpp., 48. punkts).
Protams, valsts tiesas pienākumu ņemt vērā Pamatnolīguma satura robežas, interpretējot attiecīgās valsts tiesību normas, nosaka
vispārējie tiesību principi, tostarp tiesiskās drošības princips, kā arī atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, un minētais
pienākums nevar būt pamats valsts tiesību interpretācijai
contra legem
(pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Adeneler
u.c., 110. punkts).
Atbilstīgas interpretācijas princips tomēr paredz, ka valsts tiesām ir jāveic visas to kompetencē ietilpstošās darbības, ņemot
vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot valsts tiesībās atzītās interpretācijas metodes, lai nodrošinātu attiecīgā pamatnolīguma
pilnīgu efektivitāti un rastu risinājumu, kas atbilstu tā mērķim (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Adeneler
u.c., 111. punkts).
Turklāt, kā savu secinājumu 68. punktā norāda ģenerāladvokāts, minētā atbilstīgas interpretācijas principa izpildes dēļ iesniedzējtiesas
izskatāmajā lietā nekādi nevarētu kļūt piemērojamas valsts tiesību normas, kas formāli nav spēkā un nav atbilstīgas gan
ratione materiae
, gan
ratione temporis
.
Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka, tā kā Pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punktam nav tiešas iedarbības, iesniedzējtiesai
– gadījumā, ja tā secina, ka attiecīgie valsts tiesību akti pamata lietā neatbilst Savienības tiesībām, – ir nevis jāatstāj
tie nepiemēroti, bet gan iespēju robežās tiem jāsniedz ar Direktīvu 1999/70 un minētā pamatnolīguma mērķi saderīga interpretācija.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir noslēgts 1999. gada 18. martā un ietverts Padomes 1999. gada 28. jūnija
Direktīvas 1999/70/EK par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā, 8. klauzulas 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka
tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, ar kuru ir atcelts darba devēja pienākums darba līgumos, kas
uz noteiktu laiku noslēgti, lai aizvietotu prombūtnē esošus darba ņēmējus, norādīt šo darba ņēmēju uzvārdus un viņu aizvietošanas
iemeslus, un kurā ir tikai paredzēts, ka šādiem līgumiem uz noteiktu laiku ir jābūt noformētiem rakstveidā un tajos ir jānorāda
šo līgumu izmantošanas iemesli, ja šie jaunie nosacījumi ir kompensēti, paredzot citas garantijas vai aizsardzību, vai ja
tie ietekmē tikai ierobežotu tādu darba ņēmēju kategoriju, kuri ir noslēguši darba līgumus uz noteiktu laiku, kas ir jāpārbauda
iesniedzējtiesai;
2)
tā kā šā pamatnolīguma 8. klauzulas 3. punktam nav tiešas iedarbības, iesniedzējtiesai – gadījumā, ja tā secina, ka attiecīgie
valsts tiesību akti pamata lietā neatbilst Savienības tiesībām, – ir nevis jāatstāj tie nepiemēroti, bet gan iespēju robežās
tiem jāsniedz ar Direktīvu 1999/70 un minētā pamatnolīguma mērķi saderīga interpretācija.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.