CELEX: 62009CJ0227
Socialinė politika
Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga
Darbo laiko organizavimas
Municipalinės policijos pareigūnai
Direktyva 93/104/EB
Direktyva 93/104/EB, iš dalies pakeista Direktyva 2000/34/EB
Direktyva 2003/88/EB
5, 17 ir 18 straipsniai
Maksimalus savaitės darbo laikas
Nacionalinio arba regioninio lygmens kolektyvinės sutartys arba susitarimai tarp darbdavių ir darbuotojų
Išimtys, susijusios su atidėtu kassavaitiniu poilsiu ir kompensaciniu poilsiu
Tiesioginis veikimas
Sąjungos teisę atitinkantis aiškinimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos 93/104/EB dėl tam tikrų darbo
laiko organizavimo aspektų (OL L 307, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 197) 5, 17 ir 18 straipsnių
išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas sprendžiant ginčą tarp A. Accardo ir kt. bei F. Lacognata ir kt. ir
Comune di Torino
dėl prašymo atlyginti žalą, kurią jie patyrė 1998–2007 metais dėl kassavaitinio poilsio, kuriuo turėjo teisę pasinaudoti
Comune di Torino
municipalinės policijos pareigūnai, laikotarpių nepaisymo.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
1989 m. birželio 12 d. Tarybos direktyva 89/391/EEB dėl priemonių darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai darbe gerinti nustatymo
(OL L 183, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 349) yra pagrindų direktyva, kurioje įtvirtinti
bendrieji principai darbuotojų saugos ir sveikatos srityje. Šie principai vėliau buvo išplėtoti keliomis atskiromis direktyvomis.
Tarp šių direktyvų yra Direktyva 93/104, Direktyva 93/104, iš dalies pakeista 2000 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir
Tarybos direktyva 2000/34 (OL L 195, p. 41; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 27, toliau – iš dalies
pakeista Direktyva 93/104), ir 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo
laiko organizavimo aspektų (OL L 299, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381) (toliau kartu –
Darbo laiko direktyvos).
Direktyvos 89/391 2 straipsnyje jos taikymo sritis apibrėžta taip:
„1.      Ši direktyva taikoma visiems veiklos sektoriams, tiek valstybiniam, tiek privačiam (pramonės, žemės ūkio, prekybos, administravimo,
paslaugų, švietimo, kultūros, poilsio ir kt.).
2.      Ši direktyva netaikoma toms sritims, kurių ypatumai, būdingi tam tikrai specifinei valstybės tarnybos veiklai, tokiai kaip
ginkluotosios pajėgos ir policija, arba tam tikrai specifinei veiklai civilinės saugos srityje, neišvengiamai jai prieštarauja.
Tuo atveju darbuotojų sauga ir sveikata turi būti užtikrinama kiek galima labiau atsižvelgiant į šioje direktyvoje nustatytus
tikslus.“
Direktyva 93/104 pirmą kartą iš dalies pakeista Direktyva 2000/34. Vėliau, nuo 2004 m. rugpjūčio 2 d., iš dalies pakeista
Direktyva 93/104 buvo panaikinta ir kodifikuojant pakeista Direktyva 2003/88.
Pagal Darbo laiko direktyvų 1 straipsnį „Tikslas ir taikymo sritis“:
„1.      Ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.
2.      Ši direktyva taikoma:
a)      minimaliam dienos poilsio, savaitės poilsio ir kasmetinių atostogų laikui, pertraukoms ir maksimaliam savaitės darbo laikui
ir
b)      tam tikriems naktinio darbo, pamaininio darbo ir darbo modelių aspektams.
3.      Ši direktyva taikoma visoms Direktyvos 89/391/EEB 2 straipsnyje apibrėžtoms veiklos sritims, viešoms ir privačioms, nepažeidžiant
<...>
<...>
4.      Direktyvos 89/391/EEB nuostatos visapusiškai taikomos šio straipsnio 2 dalyje nurodytiems klausimams, nepažeidžiant griežtesnių
ir (arba) specialių šios direktyvos nuostatų.“
Darbo laiko direktyvų 2 straipsnyje „Apibrėžimai“ nurodyta:
„Šioje direktyvoje vartojami šie apibrėžimai:
1.      „darbo laikas“ – tai bet koks laikas, kai darbuotojas yra darbo vietoje, darbdavio žinioje ir vykdo savo veiklą arba atlieka
pareigas pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) [nacionalinę] praktiką;
2.      „poilsio laikas“ – tai visoks laikas, kuris nėra darbo laikas;
<...>“
Darbo laiko direktyvų 3–7 straipsniuose numatytos priemonės, kurių valstybės narės imasi tam, kad darbuotojas galėtų pasinaudoti
minimaliu dienos ir savaitės poilsio laiku bei mokamomis kasmetinėmis atostogomis. Šiomis nuostatomis taip pat reglamentuojamas
minimalus pertraukų laikas ir maksimalus savaitės darbo laikas.
Pagal Darbo laiko direktyvų 3 straipsnį „Dienos poilsis“ „valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas
darbuotojas turėtų teisę į minimalų 11 valandų nepertraukiamo kasdienio poilsio laiką per parą“.
Dėl savaitės poilsio Darbo laiko direktyvų 5 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta, kad valstybės narės „imasi būtinų priemonių
užtikrinti, kad per kiekvieną septynių dienų laikotarpį kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į minimalų 24 valandų nepertraukiamo
poilsio laiką ir 3 straipsnyje nurodomas 11 kasdienio poilsio valandų“. Taip pat iš to paties 5 straipsnio matyti, kad jei
to reikia dėl objektyvių, techninių arba darbo organizavimo priežasčių, galima taikyti minimalų 24 valandų poilsio laiką.
Darbo laiko direktyvų 16 straipsniu šių direktyvų 5 straipsniui taikyti nustatytas ne ilgesnis kaip 14 dienų pagrindinis laikotarpis.
Darbo laiko direktyvose pateikiama grupė nuostatų, kuriomis leidžiama nukrypti nuo kai kurių jomis skelbimų pagrindinių taisyklių,
atsižvelgiant į tam tikrų veiklos sričių ypatumus ir su sąlyga, kad laikomasi tam tikrų reikalavimų.
Šiuo atžvilgiu Direktyvos 93/104 ir iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 17 straipsnyje numatyta:
„<...>
2.      Išimtys gali būti nustatytos įstatymais ir kitais teisės aktais arba kolektyvinėmis sutartimis ar susitarimais tarp darbdavių
ir darbuotojų su sąlyga, kad suinteresuotiems darbuotojams suteikiamas lygiavertis kompensuojamojo poilsio laikas, arba išskirtiniais
atvejais, kai dėl objektyvių priežasčių suteikti lygiavertį kompensuojamojo poilsio laiką neįmanoma, tokiems darbuotojams
suteikiama atitinkama apsauga:
2.1      išimtys iš 3, 4, 5, 8 ir 16 straipsnių:
<...>
b)      su apsauga ir sekimu susijusiai veiklai, reikalaujančiai nuolatinio buvimo, kad būtų apsaugotas turtas ir asmenys, ypač apsaugos
darbuotojams ir apsaugos firmų prižiūrėtojams;
c)      veiklai, susijusiai su nepertraukiamomis paslaugomis arba nenutrūkstama gamyba, ypač:
<...>
iii)      <...> greitosios pagalbos, priešgaisrinės ir civilinės saugos paslaugoms;
<...>
3.      Išimtys iš 3, 4, 5, 8 ir 16 straipsnių gali būti nustatytos kolektyvinėmis sutartimis arba susitarimais, sudarytais nacionaliniu
ar regioniniu lygmeniu tarp darbdavių ir darbuotojų, arba pagal juose nustatytas taisykles kolektyvinėmis sutartimis arba
susitarimais, sudarytais žemesniu lygmeniu tarp darbdavių ir darbuotojų.
Valstybės narės, kuriose nėra teisinės sistemos, užtikrinančios kolektyvinių sutarčių arba susitarimų nacionaliniu ar regioniniu
lygmeniu tarp darbdavių ir darbuotojų sudarymą šioje direktyvoje reglamentuojamais klausimais, arba tos valstybės narės, kuriose
yra aiškiai šiuo tikslu nustatyta teisinė sistema, pagal šią sistemą, vadovaudamosi nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika,
kolektyvinėse sutartyse arba atitinkamu kolektyviniu lygiu sudarytuose dvišaliuose darbdavių ir darbuotojų susitarimuose gali
leisti daryti išimtis iš 3, 4, 5, 8 ir 16 straipsnių.
Pirmoje ir antroje pastraipose numatytas išimtis leidžiama taikyti tik su sąlyga, kad suinteresuotiems darbuotojams bus suteikiamas
lygiavertis kompensuojamojo poilsio laikas, arba išimtiniais atvejais, kai dėl objektyvių priežasčių suteikti tokio laiko
neįmanoma, suinteresuotiems darbuotojams suteikiama atitinkama apsauga.
Valstybės narės gali nustatyti:
–        šios straipsnio dalies, kai ją taiko darbdaviai ir darbuotojai, taikymo taisykles, ir
–        kolektyvinių sutarčių arba susitarimų, sudarytų pagal šią straipsnio dalį, nuostatų taikymo srities išplėtimo kitiems darbuotojams
pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) [nacionalinę] praktiką taisykles.
<...>“
Pagal Direktyvos 93/104 ir iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 18 straipsnio 1 dalies a punktą valstybės narės privalo iki
1996 m. lapkričio 23 d. priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus, kad būtų laikomasi šios direktyvos, arba užtikrinti,
kad iki šios datos reikiamos priemonės būtų nustatytos susitarimu tarp darbdavių ir darbuotojų, valstybėms narėms įsipareigojant
imtis bet kokių veiksmų, būtinų, kad visada būtų užtikrintas šios direktyvos nuostatų įgyvendinimas.
Kaip matyti iš šio sprendimo 5 punkto, iš dalies pakeista Direktyva 93/104 nuo 2004 m. rugpjūčio 2 d. buvo panaikinta ir pakeista
Direktyva 2003/88. Iš pirmosios Direktyvos 2003/88 konstatuojamosios dalies aišku, kad ji skirta kodifikuoti iš dalies pakeistos
Direktyvos 93/104 nuostatas, siekiant jas patikslinti. Taigi identiškas 1–3, 5 ir 16 straipsnių turinys ir numeravimas perteiktas
Direktyvoje 2003/88. Iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 17 straipsnio 2 dalies 2.1 ir 2.2 punktai buvo paskirstyti tarp
Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 2 ir 3 dalių. Iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 17 straipsnio 3 dalis perteikta Direktyvos 2003/88
18 straipsnyje.

Nacionalinės teisės aktai
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamą ginčijamą laikotarpį, apimantį
1998–2007 m., taikomos nacionalinės teisės atžvilgiu sudaro trys atskiros dalys.
Pirmiausia iki 2003 m. balandžio 29 d. darbuotojo teisė į kassavaitinį poilsį buvo pagrįsta Konstitucijos 36 straipsnio trečia
pastraipa, pagal kurią „darbuotojas turi teisę į kassavaitinį poilsį <…> ir negali šios teisės atsisakyti“, ir Civilinio kodekso
2109 straipsnio 1 dalimi, pagal kurią „darbuotojas turi teisę kiekvieną savaitę gauti poilsio dieną, kuri paprastai sutampa
su sekmadieniu“. Iš Teisingumo Teismui pateiktų A. Accardo ir kt. rašytinių pastabų aišku, kad šios dvi nuostatos buvo priimtos
gerokai anksčiau nei priimta Direktyva 93/104.
Paskui nuo 2003 m. balandžio 29 d., kurią įsigaliojo 2003 m. balandžio 8 d. Įstatyminis dekretas Nr. 66, kuriuo įgyvendintos
direktyvos 93/104/EB ir 2000/34/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (GURI, Nr. 87 priedas, 2003 m. balandžio
14 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 66/2003), bendra kassavaitinio poilsio sistema tapo pagrįsta šio dekreto 9 straipsnio
1 dalimi, kurioje numatyta darbuotojo teisė per kiekvieną septynių dienų laikotarpį pasinaudoti ne mažiau kaip 24 valandų
nepertraukiamo poilsio laikotarpiu, paprastai sutampančiu su sekmadieniu; šį poilsį papildo kasdienio poilsio valandos, numatytos
minėto dekreto 7 straipsnyje. Pagal to paties dekreto 9 straipsnio 2 dalies b punktą ir 17 straipsnio 4 dalį nuo šios teisės
galima nukrypti kolektyvinėmis sutartimis, su sąlyga, kad suteikiami atitinkami kompensacinio poilsio laikotarpiai.
Galiausiai 2004 m. liepos 19 d. Įstatyminio dekreto Nr. 213, kuriuo iš dalies pakeistas ir papildytas 2003 m. balandžio 8 d.
Įstatyminis dekretas Nr. 66 dėl sankcijų darbo laiko srityje sistemos (GURI, Nr. 192, 2004 m. rugpjūčio 17 d., toliau – Įstatyminis
dekretas Nr. 213/2004), 1 straipsnio 1 dalies b punktu priėmus pataisas, nuo 2004 m. rugsėjo 1 d. Įstatyminio dekreto Nr. 66/2003
nuostatos nebetaikomos municipalinės policijos pareigūnams.
Tiek prieš įsigaliojant Įstatyminiam dekretui Nr. 66/2003, tiek priėmus Įstatyminį dekretą Nr. 213/2004 municipalinės policijos
pareigūnams taikomos išimtys iš įprastos kassavaitinio poilsio sistemos buvo numatytos trimis vietos valdžios sektoriaus „nacionalinėmis
kolektyvinėmis darbo sutartimis“, sudarytomis atitinkamai 1987 m., 2000 m. ir 2001 m. (toliau visos bendrai – pagrindinėje
byloje nagrinėjamos kolektyvinės sutartys). Kiekvienoje iš šių sutarčių numatyta, kad darbuotojui, „kuriam dėl ypatingų tarnybos
poreikių“ nesuteikiama kassavaitinio poilsio diena, „paprastai per 15 dienų ir visais atvejais per ateinančius du mėnesius
<...> reikia suteikti kompensacinį poilsį“. Be to, 1987 m. pasirašytoje kolektyvinėje sutartyje numatyta, kad tokie darbuotojai
turi teisę gauti įprasto dydžio atlyginimą su 20 % priemoka, o 2000 m. ir 2001 m. sudarytose kolektyvinėse sutartyse numatyta
tokia priemoka siekia 50 %.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ieškovai pagrindinėje byloje remiasi civilinio kodekso
1418 ir 1419 straipsniais, kuriuose nustatyta, jog sutarčių sąlygos, „prieštaraujančios imperatyvioms teisės normoms“, yra
niekinės, ir kartu numatyta, kad vietoj šių sąlygų „
ipso jure
taikomos imperatyvios normos“.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Ieškovai pagrindinėje byloje yra 35 valandas per savaitę dirbantys
Comune di Torino
municipalinės policijos pareigūnai. 1998–2007 m. jie paskirti dirbti tarnybose, kuriose darbas organizuojamas pamainomis,
numatant kas penktą savaitę septynias darbo dienas iš eilės; po tokios savaitės, kaip nurodyta nutartyje dėl prašymo priimti
prejudicinį sprendimą, taikomas kompensacinis poilsio laikotarpis, taip poilsio laikotarpį ne panaikinant, o tik atidedant.
Ši darbo pamainomis sistema ir poilsio laiko atidėjimas penktos savaitės septintos dienos atžvilgiu pagrįstas profesinių sąjungų
susitarimu, 1986 m. liepos 2 d. sudarytu tarp savivaldybės valdžios institucijų ir pagrindinių Italijos profesinių sąjungų
vietos atstovų (toliau – 1986 m. susitarimas).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareikštu ieškiniu ieškovai pagrindinėje byloje reikalauja, kad
Comune di Torino
atlygintų žalą dėl psichologinio ir fizinio streso, kurį jie tariamai patyrė tais atvejais, kai nebuvo suteiktas vidaus teisės
aktuose numatytas kassavaitinis poilsio laikas, būtent tada, kai jie dirbo septynias dienas iš eilės ir gavo poilsio dieną
tik kaip kompensacinį poilsį. Grįsdami savo ieškinį jie nurodė, kad Konstitucijos 36 straipsnio trečioje pastraipoje ir Civilinio
kodekso 2109 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos nuostatos yra imperatyvios, todėl reikia pripažinti, jog, nesant tinkamų teisės
nuostatų, reikšmingos 1986 m. susitarimo ir kitų pagrindinėje byloje nagrinėjamų kolektyvinių sutarčių sąlygos yra neteisėtos.

Comune di Torino
atsakė, kad pagal Direktyvos 93/104 17 straipsnio 3 dalį nuostatas, leidžiančias nukrypti nuo Direktyvos 93/104 5 straipsnyje
numatyto kassavaitinio poilsio, galima numatyti kolektyvinėmis sutartimis arba susitarimais, sudarytais nacionaliniu ar regioniniu
lygmeniu tarp darbdavių ir darbuotojų, su sąlyga, kad atitinkamiems darbuotojams suteikiami tokie patys kompensacinio poilsio
laikotarpiai.
Tačiau ieškovai pagrindinėje byloje abejoja Direktyvos 93/104 17 straipsnio tiesioginiu veikimu prieš priimant Įstatyminį
dekretą Nr. 66/2003 ir pačia galimybe taikyti šio straipsnio 3 dalį municipalinės policijos pareigūnams. Iš tiesų šis sektorius
nėra aiškiai paminėtas Direktyvos 93/104 17 straipsnio 2 dalies 2.1 punkte numatytame sąraše, todėl jam negalima taikyti šios
nuostatos 3 dalyje numatytos išimties. Ši nuostata nėra savarankiška – ja tik patikslinama minėta 17 straipsnio 2 dalis.
Be to, anot ieškovų pagrindinėje byloje, po to, kai Įstatyminiu dekretu Nr. 213/2004 buvo priimti daliniai pakeitimai, Įstatyminio
dekreto Nr. 66/2003 bet kuriuo atveju nebegalima taikyti municipalinei policijai, o tai reiškia, kad jiems netaikomas Direktyvos 93/104
17 straipsnis, bet ir vėl taikomas Konstitucijos 36 straipsnis ir Civilinio kodekso 2109 straipsnis.
Tokiomis aplinkybėmis
Tribunale ordinario di Torino, Sezione Lavoro
, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar <...> Direktyvos 93/104 <...> 5, 17 ir 18 straipsnius galima tiesiogiai taikyti valstybės narės teisinėje sistemoje, neatsižvelgiant
į tai, ar jie formaliai perkelti į vidaus teisę ir nepaisant nacionalinių taisyklių, pagal kurias jie netaikomi kai kurioms
profesijoms, kilus ginčui, kuriame remiamasi darbuotojų ir darbdavių kolektyvinėmis sutartimis, kurie šią direktyvą atitinka?
2.      Ar, neatsižvelgiant į nagrinėjamos direktyvos tiesioginio veikimo klausimą, valstybės narės teismai privalo naudotis direktyva,
kuri dar neperkelta į vidaus teisę arba kurios ją perkėlus negalima taikyti dėl nacionalinių taisyklių, kaip pagalba aiškinant
nacionalinę teisę ir atitinkamai šia direktyva remtis sprendžiant galimas abejones aiškinimo srityje?
3.      Ar valstybės narės teismams draudžiama pripažinti elgesį neteisėtu ir tuo remiantis priteisti neteisingu ir neteisėtu veiksmu
padarytos žalos atlyginimą, jei nagrinėjamas elgesys pagrįstas darbuotojų ir darbdavių susitarimais ir toks pagrindas atitinka
Bendrijos teisę, nors ir į nacionalinę teisę neperkeltos direktyvos forma?
4.      Ar Direktyvos [93/104] 17 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti savarankiškai, taigi visiškai atskirai nuo 2 dalies ir joje išvardytų
pareigybių ir profesijų, kaip leidžiančią darbuotojų ir darbdavių patvirtintas priemones ir su kassavaitinio poilsio laiku
susijusias išimtis?“

Dėl prejudicinių klausimų
Pirmiausia reikia priminti, jog nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai remiamasi tik Direktyvos 93/104
originalia versija, o iš bylos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu laikotarpiu Darbo laiko direktyvos buvo keičiamos
viena kita. Prireikus, siekiant atsakyti į prejudicinius klausimus, reikia atsižvelgti į šią aplinkybę.

Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia
sužinoti, ar Direktyvos 93/104 17 straipsnio 3 dalis savo apimtimi yra savarankiška to paties straipsnio 2 dalies atžvilgiu,
t. y. ar tai, kad profesija nėra nurodyta minėtoje 2 dalyje, nereiškia, kad jai negalima taikyti Direktyvos 93/104 17 straipsnio
3 dalyje numatytos išimties.
Kaip matyti iš šio sprendimo 26 punkto, šis klausimas kilo dėl ieškovų pagrindinėje byloje argumentų, kad Direktyvos 93/104
17 straipsnio 3 dalies negalima aiškinti ar taikyti atskirai nuo to paties straipsnio 2 dalies. Anot jų, negalima aiškinti,
kad Direktyvos 93/104 17 straipsnio 3 dalimi leidžiamos platesnės išimtys nei numatytos to paties straipsnio 2 dalyje, taip
sukuriant savarankišką atskirą išimčių sistemą.
Tačiau tokie argumentai yra nepriimtini.
Iš tiesų, kaip iš esmės tvirtina
Comune di Torino
, Italijos ir Čekijos vyriausybės bei Europos Komisija, Direktyvos 93/104 ir iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 17 straipsnio
struktūroje ar formuluotėje nėra nieko, iš ko būtų galima spręsti, kad jo 3 dalies taikymo sritį lemia jo 2 dalies taikymo
sritis.
Be to, kaip pažymi Komisija, pirma, 17 straipsnio 2 ir 3 dalyse nėra jokios tarpusavio nuorodos ir, antra, kiekvienos iš leidžiamų
išimčių kategorijų atžvilgiu minėtose dalyse pakartojamos tos pačios sąlygos, su kuriomis bet kuriuo atveju siejama galimybė
atidėti kassavaitinį poilsį.
Taip pat, kaip matyti iš šio sprendimo 15 punkto, Direktyva 2003/88 atlikus kodifikavimą, visiškai identiškas Direktyvos 93/104 ir
iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 17 straipsnio 3 dalies tekstas perteiktas naujame 18 straipsnyje, o Direktyvos 93/104 ir
iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 17 straipsnio 2 dalis paskirstyta tarp Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 2 ir 3 dalių.
Vadinasi, Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, kad Direktyvos 93/104 ir iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 17 straipsnio
2 ir 3 dalis buvo galima (arba reikėjo) aiškinti atskirai ir todėl kodifikuojant jas buvo galima atskirti.
Dėl šių argumentų į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 93/104 ir iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 17 straipsnio
3 dalis savo apimtimi yra savarankiška to paties straipsnio 2 dalies atžvilgiu, t. y. tai, kad profesija nėra nurodyta minėtoje
2 dalyje, nereiškia, jog jai negalima taikyti Direktyvos 93/104 ir iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 17 straipsnio 3 dalyje
numatytos išimties.

Dėl pirmųjų trijų klausimų
Kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pagrindinėje byloje neginčijama, kad nuo 2003 m. balandžio
29 d. iki 2004 m. rugpjūčio 29 d. pagal Įstatyminį dekretą Nr. 66/2003 iš esmės buvo galima, laikantis Direktyvos 93/104 ir
iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 17 straipsnio, 2001 m. pasirašyta kolektyvine sutartimi nukrypti nuo Konstitucijos 36 straipsnio
trečioje pastraipoje ir Civilinio kodekso 2109 straipsnio 1 dalyje numatyto kassavaitinio poilsio laikotarpio.
Tačiau taip pat iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad kitu nei minėtas laikotarpiu šiomis Konstitucijos
ir Civilinio kodekso nuostatomis gali būti draudžiama pagal vidaus teisę
Comune di Torino
ginantis teisėtai remtis pagrindinėje byloje nagrinėjamomis kolektyvinėmis sutartimis, siekiant įteisinti pagrindinėje byloje
nagrinėjamą darbo pamainomis sistemą, kurioje pagal 1986 m. susitarimą numatyta, kad penktos savaitės septintos dienos poilsis
atidedamas.
Kaip Komisija tvirtino rašytinėse pastabose, įprastomis sąlygomis vykdoma municipalinės policijos veikla patenka į Direktyvos 89/391
taikymo sritį, taip pat dėl Darbo laiko direktyvų 1 straipsnio 3 dalyje esančios nuorodos į šios direktyvos 2 straipsnį –
į šių direktyvų taikymo sritį (pagal analogiją žr., be kita ko, 2005 m. liepos 14 d. Nutarties
Personalrat der Feuerwehr Hamburg
, C‑52/04, Rink. p. I‑7111, 51–61 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
Iš Teisingumo Teismui pateiktų bylos dokumentų aišku, kad Konstitucijos 36 straipsnio trečia pastraipa ir Civilinio kodekso
2109 straipsnio 1 dalis
a priori
, kiek jie taikomi atsižvelgiant į Direktyvos 93/104 3 ir 16 straipsnių reikalavimus, gali prilygti Darbo laiko direktyvų
5 straipsnio perkėlimui į Italijos teisės sistemą, o tai prireikus turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas. Bet kuriuo atveju Teisingumo Teisme nebuvo teigiama, kad šios nacionalinės nuostatos pažeidė minėto 5 straipsnio
reikalavimus.
Tačiau kadangi nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas daro prielaidą, kad 1986 m. susitarime
numatyta kassavaitinio poilsio sistema iš esmės leidžiama pagal Direktyvos 93/104 ir iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104
17 straipsnyje arba Direktyvos 2003/88 17 ir 18 straipsniuose numatytas pasirenkamas išimtis (toliau visos kartu – nagrinėjamos
nukrypti leidžiančios nuostatos), o tai jam reikėtų patikrinti, kyla abejonė, ar šiuo susitarimu ir pagrindinėje byloje nagrinėjamomis
kolektyvinėmis sutartimis galima nukrypti nuo Konstitucijos 36 straipsnio trečios pastraipos ir Civilinio kodekso 2109 straipsnio
1 dalies.
Todėl iš esmės kyla klausimas, ar galima tiesiogiai arba netiesiogiai remtis nagrinėjamomis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis,
siekiant įveikti galimas vidaus teisės sudaromas kliūtis taikyti pagrindinėje byloje nagrinėjamas kolektyvines sutartis.
Tokiomis aplinkybėmis reikia suprasti, kad pirmaisiais trimis klausimais, kurie nagrinėtini kartu, iš esmės siekiama sužinoti,
ar nagrinėjamos nukrypti leidžiančios nuostatos pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos tiesiogiai, ar, jeigu jos tiesiogiai
netaikomos, nacionalinis teismas privalo arba gali pagrindinėje byloje nagrinėjamas vidaus teisės nuostatas aiškinti kaip
leidžiančias nukrypti nuo Konstitucijos 36 straipsnio trečioje pastraipoje ir Civilinio kodekso 2109 straipsnio 1 dalyje numatyto
kassavaitinio poilsio laikotarpio.
Dėl galimybės tiesiogiai taikyti nagrinėjamas nukrypti leidžiančias nuostatas
Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmasis klausimas skirtas Darbo laiko direktyvų 5 straipsniui,
reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 42 punkto, šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas visų pirma siekia sužinoti, ar atsakovė pagrindinėje byloje gali ieškovų pagrindinėje byloje atžvilgiu tiesiogiai
remtis nagrinėjamomis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis, siekdama, kad būtų atmesti reikalavimai, dėl kurių iškelta pagrindinė
byla.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką pati direktyva negali įpareigoti asmens
ir dėl to ja iš esmės negalima remtis prieš asmenį (žr., be kita ko, 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo
Marshall
, 152/84, Rink. p. 723, 48 punktą; 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo
Faccini Dori
, C‑91/92, Rink. p. I‑3325, 20 punktą; 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Wells
, C‑201/02, Rink. p. I‑723, 56 punktą; 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
, C‑397/01–C‑403/01, Rink. p. I‑8835, 108 punktą bei 2010 m. sausio 19 d. Sprendimo
Kücükdeveci
, C‑555/07, Rink. p. I‑0000, 46 punktą).
Taigi, kadangi nagrinėjamos nukrypti leidžiančios nuostatos nėra tinkamai perkeltos į vidaus teisę, o tai šiuo atveju reikia
patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, valstybės narės, kuri šia teise nepasinaudojo, valdžios
institucijos negali nurodyti šio fakto, atsisakydamos asmenims, kokie yra ieškovai pagrindinėje byloje, suteikti kassavaitinio
poilsio laikotarpį, kuris iš esmės, su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atitinka
Darbo laiko direktyvų 5 straipsnio reikalavimus (pagal analogiją žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo
Flughafen Köln/Bonn
, C‑226/07, Rink. p. I‑5999, 32 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Vadinasi, tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nagrinėjamomis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis
negalima tiesiogiai remtis asmenų, kokie yra ieškovai pagrindinėje byloje, atžvilgiu.
Dėl pareigos arba teisės vidaus teisę aiškinti taip, kad šis aiškinimas atitiktų Sąjungos teisę
Taigi, kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą,
Tribunale ordinario di Torino, Sezione Lavoro
iškėlė antrąjį ir trečiąjį klausimus, siekdamas sužinoti, ar bent jau vidaus teisę reikia aiškinti atsižvelgiant į nagrinėjamas
nukrypti leidžiančias nuostatas, siekiant nustatyti, ar
Comune di Torino
gali tinkamai remtis pagrindinėje byloje nagrinėjamomis kolektyvinėmis sutartimis, norėdama nukrypti nuo Konstitucijos 36 straipsnio
trečioje pastraipoje ir Civilinio kodekso 2109 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų reikalavimų.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad valstybėms narėms kylanti pareiga pagal direktyvą pasiekti joje numatytą rezultatą ir
pareiga imtis visų bendrų ar specialių priemonių užtikrinti šios pareigos įvykdymą privaloma visoms valstybių narių valdžios
institucijoms, įskaitant ir teismus pagal jų kompetenciją (žr., be kita ko, 1984 m. balandžio 10 d. Sprendimo
von Colson et Kamann
, 14/83, Rink. p. 1891, 26 punktą bei minėto Sprendimo
Kücükdeveci
47 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Vis dėlto iš Darbo laiko direktyvų nekyla pareiga aiškinti vidaus teisę taip, kad būtų sudarytos palankios sąlygos taikyti
kolektyvines sutartis, kuriomis nukrypstama nuo taisyklių, kuriomis į vidaus teisę perkeliamas šių direktyvų 5 straipsnis.
Iš tiesų nagrinėjamose nukrypti leidžiančiose nuostatose numatytos išimtys yra pasirenkamas dalykas, todėl pagal Sąjungos
teisę valstybės narės neprivalo jų įgyvendinti nacionalinėje teisėje. Kad galėtų pasinaudoti šiose nuostatose numatyta teise
tam tikromis aplinkybėmis nukrypti, be kita ko, nuo Darbo laiko direktyvų 5 straipsnio reikalavimų, valstybės narės turi pasirinkti
jomis remtis (pagal analogiją žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo
SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft
, C‑102/08, Rink. p. I‑4629, 51, 52 ir 55 punktus).
Šiuo tikslu valstybės narės gali pasirinkti, jų nuomone, labiausiai tinkamą teisės aktų leidimo metodiką (pagal analogiją
žr. minėto Sprendimo
SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft
56 punktą), turint mintyje, kad, kaip tai nurodyta ir pačiose nagrinėjamose nukrypti leidžiančiose nuostatose, tokias pačias
išimtis galima įtvirtinti kolektyvinėmis sutartimis arba susitarimais, sudarytais tarp darbdavių ir darbuotojų.
Pačių Darbo laiko direktyvų negalima aiškinti kaip draudžiančių taikyti kolektyvines sutartis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje
byloje, arba, atvirkščiai, kaip reikalaujančių jas taikyti, nepaisant kitų reikšmingų vidaus teisės taisyklių.
Tokiomis aplinkybėmis klausimas, ar
Comune di Torino
gali pagrindinėje byloje tinkamai remtis 1986 m. susitarimu ir pagrindinėje byloje nagrinėjamomis kolektyvinėmis sutartimis,
pirmiausia tampa klausimu, į kurį, remdamasis vidaus teisės taisyklėmis, turi atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikęs teismas (pagal analogiją žr. 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo
Simap
, C‑303/98, Rink. p. I‑7963, 55–57 punktus).
Tačiau reikia pažymėti, kad kai pagal Sąjungos teisę valstybėms narėms paliekama teisė nukrypti nuo tam tikrų direktyvos nuostatų,
jos turi naudotis savo diskrecija laikydamosi Sąjungos teisės bendrųjų principų, tarp kurių yra teisinio saugumo principas.
Šiuo tikslu nuostatas, kuriomis leidžiamos pasirenkamos direktyvoje įtvirtintų principų išimtys, reikia įgyvendinti tiksliai
ir aiškiai, kad būtų įvykdyti iš minėto principo kylantys reikalavimai.
Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi dvi alternatyvas: arba pagrindinėje byloje
nagrinėjamos kolektyvinės sutartys neatitinka bendrojo teisinio saugumo principo ir vidaus teisėje nustatytų tinkamo nagrinėjamų
nukrypti leidžiančių nuostatų įgyvendinimo reikalavimų, arba šiais susitarimais pagal Italijos teisę ir laikantis bendrojo
teisinio saugumo principo įgyvendinamos leidžiamos minėtų teisės nuostatų išimtys.
Pirmu atveju, kaip nurodo Čekijos vyriausybė ir kaip matyti iš šio sprendimo 45 punkte minėtos teismo praktikos, jei pagal
Italijos vidaus teisę draudžiama taikyti 1986 m. susitarimą ir pagrindinėje byloje nagrinėjamas kolektyvines sutartis, pačiomis
Darbo laiko direktyvomis negalima remtis asmenų atžvilgiu, siekiant užtikrinti tokį taikymą (taip pat pagal analogiją žr.
1987 m. birželio 11 d. Sprendimo
Pretore di Salò/X
, 14/86, Rink. p. 2545, 19 ir 20 punktus; 2005 m. gegužės 3 d. Sprendimo
Berlusconi ir kt.
, C‑387/02, C‑391/02 ir C‑403/02, Rink. p. I‑3565, 73 ir 74 punktus bei 2007 m. liepos 5 d. Sprendimo
Kofoed
, C‑321/05, Rink. p. I‑5795, 42 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Antru atveju, nurodytu šio sprendimo 56 punkte, Darbo laiko direktyvomis šiuo atžvilgiu nedraudžiama aiškinti vidaus teisės
taip, kad
Comune di Torino
gali remtis pagrindinėje byloje nagrinėjamomis kolektyvinėmis sutartimis, tik jei reikšmingos šių susitarimų nuostatos visiškai
atitinka nagrinėjamoms nukrypti leidžiančioms nuostatoms iškeltas sąlygas, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas. Šiuo klausimu reikia priminti, kad nagrinėjamas nukrypti leidžiančias nuostatas, kaip Direktyva 93/104
nustatytas Bendrijos darbo laiko organizavimo sistemos išimtis, reikia aiškinti taip, kad jos taikomos tik tiek, kiek tai
būtina apsaugoti interesus, kuriuos šios nuostatos leidžia apsaugoti (žr. 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
Jaeger
, C‑151/02, Rink. p. I‑8389, 89 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmuosius tris klausimus reikia atsakyti taip: tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos
pagrindinėje byloje, nagrinėjamomis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis negalima remtis asmenų, kokie yra ieškovai pagrindinėje
byloje, atžvilgiu. Be to, negalima aiškinti, kad šiomis nuostatomis leidžiama arba draudžiama taikyti kolektyvines sutartis,
kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nes jų taikymą lemia vidaus teisė.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų tiek originalios versijos,
tiek jos versijos, iš dalies pakeistos 2000 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/34/EB, 17 straipsnio
3 dalis savo apimtimi yra savarankiška to paties straipsnio 2 dalies atžvilgiu, t. y. tai, kad profesija nėra nurodyta minėtoje
2 dalyje, nereiškia, kad jai negalima taikyti Direktyvos 93/104 (abiejų versijų) 17 straipsnio 3 dalyje numatytos išimties.
2.
Tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pasirenkamomis išimtimis, numatytomis Direktyvos 93/104 ir
Direktyva 2000/24 iš dalies pakeistos Direktyvos 93/104 17 straipsnyje, taip pat prireikus 2003 m. lapkričio 4 d. Europos
Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 17 ir (arba) 18 straipsniuose,
negalima remtis asmenų, kokie yra ieškovai pagrindinėje byloje, atžvilgiu. Be to, negalima aiškinti, kad šiomis nuostatomis
leidžiama arba draudžiama taikyti kolektyvinius susitarimus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, nes jų taikymą lemia vidaus
teisė.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.