CELEX: 62008CJ0292
Insolvență
Aplicarea legii statului membru de deschidere a procedurii
Rezervă a dreptului de proprietate
Situarea bunului

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 4 alineatul (2) litera (b), a articolului
7 alineatul (1) și a articolului 25 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind
procedurile de insolvență (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143) și a articolului 1 alineatul (2) litera (b)
din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea
hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între German Graphics Graphische Maschinen GmbH (denumită în continuare
„German Graphics”), pe de o parte, și doamna van der Schee, care acționează în calitate de lichidator al societății Holland
Binding BV, aflată în stare de faliment (denumită în continuare „Holland Binding”), pe de altă parte, în legătură cu executarea
unei ordonanțe pronunțate de o instanță germană.

Cadrul juridic
Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000 prevede:
„Competența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul
intereselor principale ale unui debitor. În cazul unei societăți sau persoane juridice, centrul intereselor principale este
prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social.”
Articolul 4 alineatul (1) și alineatul (2) litera (b) din acest regulament enunță:
„(1)      În absența unei dispoziții contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia
este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura, denumit în continuare «stat de deschidere».
(2)      Legea statului de deschidere determină condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și închiderea procedurii de insolvență.
Aceasta determină în special:
[…]
(b)      bunurile care formează obiectul desistării și regimul aplicabil bunurilor dobândite de debitor ulterior deschiderii procedurii
de insolvență”.
Articolul 7 alineatul (1) din regulamentul amintit prevede:
„Deschiderea procedurii de insolvență împotriva cumpărătorului unui bun nu aduce atingere drepturilor vânzătorului bunului
respectiv întemeiate pe o rezervă a dreptului de proprietate, dacă la data deschiderii procedurii bunul se află pe teritoriul
altui stat membru decât cel în care s‑a deschis procedura.”
Articolul 25 alineatele (1) și (2) din același regulament prevede:
„(1)      Hotărârile cu privire la desfășurarea și închiderea unei proceduri de insolvență pronunțate de o instanță a cărei hotărâre
de deschidere este recunoscută în temeiul articolului 16, precum și un concordat aprobat de o atare instanță sunt, de asemenea,
recunoscute fără îndeplinirea niciunei alte formalități. Aceste hotărâri sunt executate în conformitate cu articolele 31-51
[cu excepția articolului 34 alineatul (2)] din Convenția [din 27 septembrie 1968] privind competența și executarea hotărârilor
în materie civilă și comercială [JO 1972, L 299, p. 32], astfel cum a fost modificată prin convențiile de aderare la această
convenție [(denumită în continuare «Convenția de la Bruxelles»)].
Primul paragraf se aplică și hotărârilor care decurg în mod direct din procedura de insolvență și care au o strânsă legătură
cu aceasta, chiar dacă au fost pronunțate de o altă instanță.
Primul paragraf se aplică și hotărârilor referitoare la măsurile de conservare adoptate ulterior cererii de deschidere a procedurii
de insolvență.
(2)      Recunoașterea și executarea altor hotărâri decât cele menționate la alineatul (1) sunt reglementate de convenția menționată
la alineatul (1), cu condiția ca această convenție să fie aplicabilă.”
Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 definește domeniul de aplicare al acestuia. Regulamentul menționat
se aplică în privința tuturor materiilor civile și comerciale, însă nu se aplică în materie fiscală, vamală sau administrativă.
Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede:
„Prezentul regulament nu se aplică pentru:
[…]
(b)       falimente, concordate sau proceduri similare;
[...]”.

Acțiunea principală și întrebările preliminare
German Graphics, societate de drept german, a încheiat, în calitate de vânzătoare, un contract de vânzare‑cumpărare de mașini
cu Holland Binding, societate de drept olandez, care conținea o clauză de rezervă a dreptului de proprietate în favoarea sa.
Prin hotărârea din 1 noiembrie 2006, Rechtbank Utrecht (Țările de Jos) a constatat că Holland Binding se află în stare de
insolvență și a desemnat un lichidator.
Prin ordonanța din 5 decembrie 2006, Landgericht Braunschweig (Germania) a admis cererea formulată de German Graphics prin
care aceasta solicita adoptarea unor măsuri de conservare în ceea ce privește un anumit număr de mașini care se găseau în
spațiile aparținând societății Holland Binding, în Țările de Jos. Această cerere se întemeia pe clauza de rezervă a dreptului
de proprietate.
La 18 decembrie 2006, voorzieningenrechter te Utrecht (judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii din Utrecht) a declarat
executorie ordonanța pronunțată de Landgericht Braunschweig. Ulterior, doamna van der Schee, în calitate de lichidator al
societății Holland Binding, aflată în stare de faliment, a declarat apel împotriva acestei decizii la Rechtbank Utrecht, care,
prin decizia din 28 martie 2007, a reformat ordonanța menționată. German Graphics a declarat recurs împotriva deciziei pronunțate
de Rechtbank Utrecht la Hoge Raad der Nederlanden.
Prin ordonanța din 20 iunie 2008, Hoge Raad der Nederlanden a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
întrebări preliminare:
„1)      Articolul 25 alineatul (2) din Regulamentul [nr. 1346/2000] trebuie interpretat în sensul că expresia «cu condiția ca această
convenție [și anume Regulamentul nr. 44/2001] să fie aplicabilă» implică faptul că, înainte de a se putea constata că normele
privind recunoașterea și executarea hotărârilor cuprinse în Regulamentul nr. 44/2001 se aplică altor hotărâri decât cele menționate
la articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul [nr. 1346/2000], trebuie verificat mai întâi dacă, potrivit articolului 1 alineatul
(2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, aceste hotărâri nu sunt excluse din domeniul de aplicare materială al acestui
regulament?
2)      Articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, coroborat cu articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul
[nr. 1346/2000], trebuie interpretat în sensul că împrejurarea că un bun, care face obiectul unei rezerve a dreptului de proprietate,
se află, la momentul deschiderii unei proceduri de insolvență împotriva cumpărătorului, în statul membru în care s‑a deschis
această procedură are drept consecință faptul că acțiunea vânzătorului întemeiată pe această clauză de rezervă a dreptului
de proprietate, precum este în speță acțiunea societății German Graphics, trebuie considerată ca fiind o acțiune referitoare
la falimente în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 și care, prin urmare, este exclusă
din domeniul de aplicare al acestui regulament?
3)      Răspunsul la cea de a doua întrebare este influențat de faptul că, potrivit articolului 4 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul
[nr. 1346/2000], legea statului membru în care s‑a deschis procedura este cea care determină conținutul masei bunurilor?”

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, înainte de a se putea
constata recunoașterea unei hotărâri, în sensul articolului 25 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000, în temeiul dispozițiilor
Regulamentului nr. 44/2001, instanța de executare are obligația de a verifica dacă hotărârea respectivă intră în domeniul
de aplicare al acestui din urmă regulament.
Recunoașterea hotărârilor referitoare la procedurile de insolvență este reglementată la articolele 16-26 din Regulamentul
nr. 1346/2000. În acest context, articolul 25 din acest regulament are în special ca obiect recunoașterea și caracterul executoriu
al hotărârilor, altele decât cele care privesc în mod direct deschiderea unei proceduri de insolvență.
Articolul 25 menționat vizează, pe de o parte, la alineatul (1) primul paragraf, „hotărârile cu privire la desfășurarea și
închiderea” unei asemenea proceduri și, pe de altă parte, la alineatul (1) al doilea și al treilea paragraf, hotărârile „care
decurg în mod direct din procedura de insolvență și care au o strânsă legătură cu aceasta”, precum și hotărârile referitoare
la anumite măsuri de conservare, iar la alineatul (2), „[alte] hotărâri decât cele menționate la alineatul (1) […], cu condiția
ca această convenție [și anume Convenția de la Bruxelles] să fie aplicabilă”.
Prin urmare, hotărârile vizate la articolul 25 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000 nu sunt hotărâri care intră în
domeniul de aplicare al acestui regulament. În plus, nu este exclus ca, printre acestea, să figureze hotărâri care nu intră
nici în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1346/2000, nici în acela al Regulamentului nr. 44/2001. În această privință,
din modul de redactare a articolului 25 alineatul (2) rezultă că aplicarea Regulamentului nr. 44/2001 în privința unei hotărâri,
în sensul acestei dispoziții, este supusă condiției ca această hotărâre să intre în domeniul de aplicare al acestui din urmă
regulament.
Rezultă că, dacă hotărârea vizată nu se referă la materiile civile sau comerciale sau dacă este exclusă din domeniul de aplicare
al Regulamentului nr. 44/2001, în temeiul articolului 1 din acest regulament, regulamentul menționat nu poate fi aplicat.
Prin urmare, instanța de executare trebuie ca, înainte de a constata recunoașterea unei hotărâri care nu intră în domeniul
de aplicare al Regulamentului nr. 1346/2000, în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 44/2001, să verifice dacă hotărârea
respectivă intră în domeniul de aplicare al acestui din urmă regulament.
Din considerațiile care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 25 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1346/2000 trebuie să fie interpretat în sensul că expresia „cu condiția ca această convenție să fie aplicabilă” implică
faptul că, înainte de a se putea constata că normele privind recunoașterea și executarea hotărârilor cuprinse în Regulamentul
nr. 44/2001 se aplică altor hotărâri decât cele menționate la articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, trebuie
verificat dacă aceste hotărâri nu sunt excluse din domeniul de aplicare materială al Regulamentului nr. 44/2001.

Cu privire la a doua și la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere
solicită, în esență, să se stabilească dacă, din cauza deschiderii procedurii de insolvență împotriva unui cumpărător și din
moment ce bunul care face obiectul clauzei de rezervă a dreptului de proprietate se află în statul membru de deschidere a
acestei proceduri, acțiunea exercitată de vânzător împotriva cumpărătorului respectiv și întemeiată pe această clauză este
exclusă din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001.
Pentru a răspunde la aceste întrebări, este necesar să fie expuse unele considerente ale Regulamentului nr. 44/2001. Potrivit
considerentului (2) al acestui regulament, anumite disparități între normele interne care reglementează competența judiciară
și recunoașterea hotărârilor împiedică buna funcționare a pieței interne. Potrivit considerentului (7) al Regulamentului nr. 44/2001,
domeniul de aplicare materială al acestui regulament trebuie să includă toate aspectele importante de drept civil și comercial.
Considerentul (15) al regulamentului menționat subliniază că, în interesul administrării armonioase a justiției, este necesar
să se evite pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile.
Aceste considerente demonstrează intenția legiuitorului comunitar de a reține o concepție largă pentru noțiunea „materie civilă
și comercială”, care figurează la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, și, pe cale de consecință, un domeniu
larg de aplicare pentru acesta din urmă.
O asemenea interpretare este susținută și de prima teză a considerentului (6) al Regulamentului nr. 1346/2000, potrivit căreia
acest din urmă regulament ar trebui să se limiteze, în conformitate cu principiul proporționalității, la dispozițiile care
reglementează competența de a deschide proceduri de insolvență și de a pronunța hotărâri care derivă direct din procedurile
de insolvență și sunt strâns legate de acestea.
În consecință, domeniul de aplicare al acestui din urmă regulament nu ar trebui să facă obiectul unei interpretări largi.
Odată clarificate aceste aspecte, trebuie amintit că, în cadrul jurisprudenței referitoare la Convenția de la Bruxelles, Curtea
a statuat că o acțiune se referă la o procedură de faliment dacă decurge în mod direct din faliment și se află în strânsă
legătură cu o procedură de lichidare de bunuri sau de administrare judiciară (a se vedea Hotărârea din 22 februarie 1979,
Gourdain, 133/78, Rec., p. 733, punctul 4). Prin urmare, o acțiune care prezintă astfel de caracteristici nu intră în domeniul
de aplicare al acestei convenții (a se vedea Hotărârea din 12 februarie 2009, Seagon, C‑339/07, nepublicată încă în Repertoriu,
punctul 19).
În măsura în care Regulamentul nr. 44/2001 înlocuiește, în relațiile dintre statele membre, Convenția de la Bruxelles, interpretarea
dată de Curte în privința dispozițiilor acesteia din urmă este de asemenea valabilă pentru cele din regulamentul menționat
atunci când dispozițiile Convenției de la Bruxelles și cele ale Regulamentului nr. 44/2001 pot fi calificate ca fiind echivalente.
În plus, rezultă din considerentul (19) al Regulamentului nr. 44/2001 că trebuie asigurată continuitatea de interpretare între
Convenția de la Bruxelles și regulamentul menționat (Hotărârea din 23 aprilie 2009, Draka NK Cables și alții, C‑167/08, nepublicată
încă în Repertoriu, punctul 20).
Or, în sistemul stabilit prin Regulamentul nr. 44/2001, articolul 1 alineatul (2) litera (b) din acesta ocupă aceeași poziție
și îndeplinește aceeași funcție ca articolul 1 al doilea paragraf punctul 2 din Convenția de la Bruxelles. Mai mult, aceste
două dispoziții sunt redactate în termeni identici (Hotărârea din 2 iulie 2009, SCT Industri, C‑111/08, nepublicată încă în
Repertoriu, punctul 23).
Prin urmare, având în vedere cele ce precedă, intensitatea legăturii existente, în sensul jurisprudenței rezultate din Hotărârea
Gourdain, citată anterior, între o acțiune în justiție, precum cea din acțiunea principală, și procedura de insolvență este
determinantă pentru a decide dacă excluderea prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001
este aplicabilă.
Or, trebuie să se constate că, într‑o situație precum cea în discuție în acțiunea principală, această legătură nu este nici
suficient de directă, nici suficient de strânsă pentru ca aplicarea Regulamentului nr. 44/2001 să fie exclusă.
În sfârșit, din decizia de trimitere rezultă că German Graphics, reclamantă în procedura inițiată la Landgericht Braunschweig,
a solicitat restituirea bunurilor a căror proprietară este și că această instanță trebuia să clarifice numai problema dreptului
de proprietate asupra anumitor mașini care se găseau în spațiile aparținând societății Holland Binding, în Țările de Jos.
Răspunsul la această problemă de drept este independent de deschiderea unei proceduri de insolvență. Acțiunea inițiată de
German Graphics a urmărit în exclusivitate să garanteze aplicarea clauzei de rezervă a dreptului de proprietate, convenită
în favoarea acestei din urmă societăți.
Cu alte cuvinte, acțiunea referitoare la respectiva clauză de rezervă a dreptului de proprietate constituie o acțiune autonomă,
care nu își găsește temeiul în dreptul referitor la procedurile de insolvență și care nu impune nici deschiderea unei asemenea
proceduri, nici intervenția unui lichidator.
În aceste condiții, simplul fapt că lichidatorul este parte în litigiu nu este suficient pentru a califica procedura inițiată
la Landgericht Braunschweig drept procedură care decurge în mod direct din faliment și care se află în strânsă legătură cu
o procedură de lichidare de bunuri.
Prin urmare, trebuie să se constate că o acțiune precum cea pe care German Graphics a inițiat‑o la Landgericht Braunschweig
nu este exclusă din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001.
Cu toate acestea, instanța de trimitere ridică problema măsurii în care articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000
poate exercita o influență asupra calificării acțiunilor care au legătură cu o procedură de insolvență. Or, această dispoziție
se limitează să precizeze că „[d]eschiderea procedurii de insolvență împotriva cumpărătorului unui bun nu aduce atingere drepturilor
vânzătorului bunului respectiv întemeiate pe o rezervă a dreptului de proprietate, dacă la data deschiderii procedurii bunul
se află pe teritoriul altui stat membru decât cel în care s‑a deschis procedura”. Cu alte cuvinte, dispoziția respectivă nu
constituie decât o normă materială care urmărește protejarea vânzătorului în ceea ce privește bunurile care se află în afara
statului membru în care s‑a deschis procedura de insolvență.
În plus, în acțiunea principală, articolul 7 alineatul (1) menționat nu este aplicabil întrucât bunurile aparținând German
Graphics se aflau, la momentul deschiderii procedurii de insolvență, în Țările de Jos, cu alte cuvinte pe teritoriul statului
membru în care s‑a deschis această procedură.
În ceea ce privește incidența pe care ar putea‑o avea articolul 4 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1346/2000
asupra răspunsului dat de Curte în ceea ce privește calificarea acțiunii principale, trebuie să se constate că această dispoziție
nu constituie decât o normă destinată să prevină conflictele de legi, prevăzând că legea statului de deschidere a procedurii
de insolvență este aplicabilă în vederea determinării „bunuril[or] care formează obiectul desistării și regimul[ui] aplicabil
bunurilor dobândite de debitor ulterior deschiderii procedurii de insolvență”. Această dispoziție nu are nicio incidență asupra
domeniului de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că excepția prevăzută
la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, coroborat cu articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul
nr. 1346/2000, trebuie interpretată, ținând seama de dispozițiile articolului 4 alineatul (2) litera (b) din acest din urmă
regulament, în sensul că aceasta nu se aplică în privința acțiunii unui vânzător exercitate în temeiul unei clauze de rezervă
a dreptului de proprietate și formulate împotriva unui cumpărător aflat în stare de faliment, atunci când bunul care face
obiectul acestei clauze se află, la data deschiderii procedurii de insolvență împotriva cumpărătorului menționat, în statul
membru în care s‑a deschis această procedură.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
1)
Articolul 25 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență
trebuie să fie interpretat în sensul că expresia „cu condiția ca această convenție să fie aplicabilă” implică faptul că, înainte
de a se putea constata că normele privind recunoașterea și executarea hotărârilor cuprinse în Regulamentul (CE) nr. 44/2001
al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă
și comercială se aplică altor hotărâri decât cele menționate la articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000,
trebuie verificat dacă aceste hotărâri nu sunt excluse din domeniul de aplicare materială al Regulamentului nr. 44/2001.
2)
Excepția prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, coroborat cu articolul 7 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 1346/2000, trebuie interpretată, ținând seama de dispozițiile articolului 4 alineatul (2) litera
(b) din acest din urmă regulament, în sensul că aceasta nu se aplică în privința acțiunii unui vânzător exercitate în temeiul
unei clauze de rezervă a dreptului de proprietate și formulate împotriva unui cumpărător aflat în stare de faliment, atunci
când bunul care face obiectul acestei clauze se află, la data deschiderii procedurii de insolvență împotriva cumpărătorului
menționat, în statul membru în care s‑a deschis această procedură.
Semnături
*
Limba de procedură: olandeza.