CELEX: 62004CJ0466
Szociális biztonság
Másik tagállam területén felmerült kórházi költségek
Utazási, tartózkodási és étkezési költségek
1408/71/EGK rendelet 22. cikke

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló
vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (HL L 149.,
2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.) 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel módosított
és naprakésszé tett változata (HL L 1997. 28. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o., a továbbiakban: 1408/71
rendelet) 22. és 36. cikkének, valamint az EK 10., az EK 12., az EK 49., az EK 81., az EK 82., az EK 87. és az EK 249. cikk
értelmezésére irányul.
Ezt a kérelmet az abból adódó jogvita keretében terjesztették elő, hogy a Servicio Cántabro de Salud (Cantabria autonóm közösség
egészségügyi közszolgáltatója, a továbbiakban: SCS) megtagadta a spanyolországi lakóhellyel rendelkező M. Acereda Herrera
utazási, tartózkodási és étkezési költségeinek viselését, amelyek egy franciaországi kórházi kezelés során merültek fel, valamint
az őt kísérő egyik családtagja költségeinek viselését.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az 1408/71 rendelet „Tartózkodás az illetékes állam területén kívül – Visszatérés vagy a lakóhely áthelyezése egy másik tagállam
területére a betegség vagy anyaság időtartama alatt – Más tagállamba való utazás szükségessége megfelelő ellátás igénybevétele
céljából” című 22. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) Az a munkavállaló vagy önálló vállalkozó, aki az ellátásra való jogosultság tekintetében kielégíti az illetékes állam
jogszabályaiban előírt feltételeket, szükség esetén a 18. cikk rendelkezéseinek figyelembevételével, és:
a)       aki állapota miatt azonnali ellátást igényel, mialatt egy másik tagállam területén tartózkodik;
[...] vagy
c)       akit az illetékes intézmény feljogosított arra, hogy egy másik tagállamba utazzon az állapotának megfelelő ellátás igénybevétele
céljából,
jogosult:
i)       természetbeni ellátásra, amelyet az illetékes intézmény nevében a tartózkodási hely [...] szerinti tagállam intézménye nyújt
az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően, mint ha a munkavállaló vagy önálló vállalkozó ott lenne biztosított; ugyanakkor
az ellátás nyújtásának időtartamát az illetékes állam jogszabályai határozzák meg;
ii)       pénzbeli ellátásra, amelyet az illetékes intézmény nyújt az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően […].
(2) […]
Az (1) bekezdés c) pontjában előírt engedély megadását nem lehet megtagadni, ha az adott ellátás szerepel annak a tagállamnak
a jogszabályaiban meghatározott ellátások között, amely tagállam területén az érintett személy lakóhellyel rendelkezett [helyes
fordítása: rendelkezik], és ha nem részesülhet ilyen ellátásban az adott ellátásban való részesüléshez általában szükséges
időn belül a lakóhely szerinti tagállamban, jelenlegi egészségi állapotának és a betegség valószínű lefolyásának figyelembevételével.
[...]”
Az 1408/71 rendelet 23. cikkének szövege a következő:
„(1) Azon tagállam illetékes intézménye, amely tagállam jogszabályai előírják, hogy a pénzbeli ellátások összegét az átlagkereset
vagy átlagos járulékok alapján kell kiszámítani, ezt az átlagkeresetet vagy átlagos járulékot kizárólag az említett jogszabályok
szerint szerzett időszakban megállapított kereset vagy járulékok alapján határozza meg.
(2) Azon tagállam illetékes intézménye, amely tagállam jogszabályai előírják, hogy a pénzbeli ellátások összegét a szokásos
kereset alapján kell kiszámítani, kizárólag a szokásos keresetet vagy az említett jogszabályok szerint szerzett időszaknak
megfelelő szokásos kereset átlagát veszi figyelembe.
(3) Azon tagállam illetékes intézménye, amely tagállam jogszabályai szerint a pénzbeli ellátások összege a családtagok számától
függ, figyelembe veszi az érintett személy más tagállam területén lakóhellyel rendelkező családtagjait is, mint ha azok az
illetékes állam területén rendelkeznének lakóhellyel.”
Az 1408/71 rendelet 36. cikke szerint:
„E fejezet rendelkezéseinek megfelelően egy tagállam intézménye által egy másik tagállam intézménye nevében nyújtott természetbeni
ellátások teljes összegét meg kell téríteni.
(2) Az (1) bekezdésben említett megtérítéseket a 98. cikkben említett végrehajtási rendeletben előírt szabályoknak megfelelően
határozzák meg és hajtják végre, akár a tényleges kiadások igazolása ellenében, akár átalány formájában.
Az utóbbi lehetőség alkalmazásakor az átalányösszeget úgy kell megállapítani, hogy a megtérítés a lehető legnagyobb mértékben
közelítse meg a tényleges kiadásokat.
(3) Két vagy több tagállam, vagy azok hatáskörrel rendelkező hatóságai előírhatnak más megtérítési módszereket, illetve lemondhatnak
az illetékességükbe tartozó intézmények közötti megtérítésekről.”
A munkahelyi balesettel és foglalkozási megbetegedéssel foglalkozó fejezetben a „Munkahelyi balesetet szenvedett vagy foglalkozási
megbetegedésben szenvedő személy szállításának költségei” címet viselő 59. cikk a következőképpen rendelkezik:
(1) Azon tagállam illetékes intézménye, amely tagállam jogszabályai előírják a munkahelyi balesetet szenvedett vagy foglalkozási
megbetegedésben szenvedő személy lakóhelyére vagy kórházba szállítása költségeinek viselését, viseli az érintett személy lakóhelye
szerinti tagállam területén található megfelelő helyre való szállításának költségeit, feltéve, hogy a szállításra az intézmény
előzetesen engedélyt adott az indokok kellő figyelembevételével. Határ menti ingázó esetén nincs szükség ilyen engedélyre.
(2) Azon tagállam illetékes intézménye, amely tagállam jogszabályai előírják a munkahelyi balesetben elhunyt személy temetkezési
helyre való szállítása költségeinek viselését, az általa alkalmazott jogszabályok szerint viseli az elhunytnak abban a tagállamban
található megfelelő helyre való szállításának költségeit, ahol az érintett személy a baleset idején lakóhellyel rendelkezett.”
Az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972. március 21‑i 574/72/EGK tanácsi rendelet
(HL L 74., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 83. o., a továbbiakban: 574/72 rendelet) 118/97 rendelet
által módosított és naprakésszé tett 18–24. cikkének megfelelően ahhoz, hogy valamely munkavállaló a 1408/71 rendelet 22. cikke
(1) bekezdése c) pontjának ii) alpontja szerint pénzbeli ellátásban részesülhessen, köteles „a munkavégzés megszűnés[ére vonatkozó
igazolást] vagy – ha az illetékes intézmény vagy a lakóhely szerinti intézmény által alkalmazott jogszabályok előírják – az
őt ellátásban részesítő orvos által kiállított, a keresőképtelenségre vonatkozó igazolást [benyújtani]”.
Amint az az Európai Közösségek Bizottsága migráns munkavállalók szociális biztonságával foglalkozó igazgatási bizottságának
az 1408/71 és az 574/72 rendelet végrehajtásához szükséges nyomtatványok (E 001, E 103 – E 127) mintájáról szóló, 1993. október
7‑i 153. (94/604/EK) határozatából (HL 1994. L 244., 22. o.) következik, az E 112 nyomtatvány szükséges az 1408/71 rendelet
22. cikke (1) bekezdése c) pontja i) alpontjának alkalmazásához.

A nemzeti szabályozás
Az 1408/71 rendelet spanyolországi hatálybalépésének napján, 1986. január 1‑jén a nemzeti egészségügyi szolgálaton kívüli
szolgáltatások keretében nyújtott egészségügyi ellátásokat az általános társadalombiztosítási rendszer keretében nyújtott
egészségügyi és orvosi ellátások szabályozásáról szóló, 1967. november 16‑i 2766/1967. sz. rendelet (BOE 354., 1967. november
28., 16425. o.) 18. cikke szabályozta.
Ez a cikk lényegében azt mondja ki, hogy ha a biztosított úgy dönt, hogy más ellátásokat vesz igénybe, mint amelyeket az illetékes
szervezet javasolt neki, a felmerült költségek megtérítését főszabály szerint nem igényelheti ((1) bekezdés). Kivételes esetben
fennáll a megtérítésre való jogosultság, akkor, ha a szóban forgó szervezet „indokolatlanul” megtagadta a biztosított egészségi
állapotára tekintettel szükséges ellátás nyújtását ((3) bekezdés), vagy ha a nemzeti egészségügyi rendszeren kívüli szolgáltatások
igénybe vételét „sürgős, életmentő ellátás” szükségessége indokolta ((4) bekezdés).
A kérdést előterjesztő bíróság által közölt információk szerint a 2766/1967. sz. rendelet 18. cikkének (3) és (4) bekezdésében
szereplő esetekben, a nemzeti ítélkezési gyakorlat és a nemzeti egészségügyi rendszer keretében működő hatóságok közigazgatási
gyakorlata szerint a biztosított, illetve adott esetben az egészségi állapota miatt őt elkísérni kénytelen személy utazási,
tartózkodási és étkezési költségei téríthetők meg.
A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy az 1408/71 rendelet spanyolországi hatálybalépésekor e költségek megtérítésére
való jogosultságot kiterjesztették az említett rendelet 22. cikke (1) bekezdésének a) és c) pontjában szereplő esetre, tekintettel
arra, hogy az előbbi eset hasonló 2766/1967. sz. rendelet 18. cikkének (4) bekezdésében szabályozott esethez, a második pedig
az említett cikk (3) bekezdésében  szabályozott esethez.
Az említett 18. cikket hatályon kívül helyezte a helyébe lépő, a nemzeti egészségügyi rendszer keretében nyújtott ellátásokról
szóló, 1995. január 20‑i 63/1995. sz. királyi rendelet (BOE 35., 1995. február 10., 4538. o.) 5. cikke.
Ezen 5. cikk szerint a nemzeti egészségügyi rendszeren kívül igénybe vett egészségügyi ellátásokkal kapcsolatos költségek
viselése a továbbiakban kizárólag akkor lehetséges, ha „a nemzeti egészségügyi rendszeren kívül sürgős, azonnali és életmentő
ellátás nyújtására került sor”, valamint annak bizonyításával, hogy „a nemzeti rendszer [által nyújtott] ellátásokat nem lehetett
megfelelő időn belül igénybe venni, és a jelen eltérés alkalmazására nem jogellenesen vagy visszaélésszerűen került sor” ((3) bekezdés).
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy az előző pontban említett jogszabályi módosítás következtében
megszűnt a korábban a 2766/1967. sz. rendelet 18. cikkének (3) bekezdésében szereplő, az egészségügyi kiadások megtérítéséhez
való jog abban az esetben, ha az illetékes intézmény indokolatlanul megtagadja az ellátás nyújtását az érintett személy részére.
Ezért az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontjában szereplő helyzet, amely hasonló volt ehhez az esethez, e
módosítás óta már nem jelent kapcsolódást a másik tagállamban igénybe vett kórházi kezelésből adódó utazási, tartózkodási
és étkezési költségek megtérítésére vonatkozó nemzeti szabályozáshoz. E költségek megtérítése viszont lehetséges marad az
1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szabályozott esetben, annak a 63/1995. sz. királyi rendelet 5. cikkének
(3) bekezdésében szereplő helyzettel történő azonos megítélése miatt.

A jogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
M. Acereda Herrera önálló vállalkozóként biztosított a nemzeti egészségügyi rendszerben.
2002 júliusában sürgősségi esetként vették fel az SCS‑hez tartozó egyik kórházba, ahol súlyos betegséget állapítottak meg
nála. Ezt ebben a kórházban kezelték.
Mivel úgy ítélte meg, hogy egészségi állapotára tekintettel ez a kezelés nem kielégítő, M. Acereda Herrera 2002. augusztus
19‑én E 112 nyomtatványt kérelmezett az illetékes intézménynél annak érdekében, hogy egy franciaországi kórházban kaphasson
kezelést.
2003. január 17‑én megkapta az említett nyomtatványt, egyéves érvényességi idővel. Az franciaországi kórházi kezelés költségeit
az SCS viselte.
E kezelés keretében M. Acereda Herrera több alkalommal utazott Franciaországba, gyenge egészségi állapota miatt mindig egyik
családtagja kíséretében. Kérte az SCS-től ezen utazások alkalmával felmerült utazási, tartózkodási és étkezési költségek megtérítését.
E költségek összesen 19 594 eurót tesznek ki.
Az SCS elutasította a kérelmet. M. Acereda Herrera ezen elutasító határozat ellen keresetet nyújtott be a Juzgado de lo Social
n° 1 de Santanderhez, amely 2003. november 17‑i ítéletével elutasította e keresetet.
M. Acereda Herrera az ítélet ellen a Tribunal Superior de Justicia de Cantabriához fellebbezett.
Mivel a közösségi jog értelmezésével kapcsolatban kétségei merültek fel, a Tribunal Superior de Justicia de Cantabria felfüggesztette
az eljárást, és előzetes döntéshozatal végett az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)       Úgy értelmezendő‑e az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontja, 22. cikkének (2) bekezdése és 36. cikke, hogy
a biztosított, akinek az illetékes intézmény engedélyezte, hogy megfelelő kezelés igénybevétele céljából egy másik tagállamba
utazzon, jogosult arra, hogy az engedélyező intézmény megtérítse számára azokat az utazási, tartózkodási és étkezési költségeket,
amelyek annak a tagállamnak a területén merültek fel, ahová utazott?
2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén: létezik‑e a közösségi jogban olyan szabály vagy szempont, amelynek alapján megállapítható,
hogy mely költségek téríthetők meg, és milyen összegben?
3)      Az első kérdésre adott nemleges válasz esetén: összeegyeztethető‑e a Szerződés által meghatározott, a tagállamok és a közösségi
intézmények közötti hatáskörmegosztással, és különösen a Szerződés 10. […] cikkével, valamint az EK 249. cikkben […] meghatározott
közösségi rendeletek jogi természetével az a tény, hogy valamely tagállam nemzeti szabályozása útján oly módon ülteti át egy
közösségi rendelet rendelkezéseit, hogy ez utóbbi tartalmát kiegészítő további jogszabályokat alkot, amelyek eltérően kezelnek
a rendelet által azonos módon szabályozott eseteket, és ezáltal visszatartják az állampolgárokat attól, hogy éljenek a közösségi
szabályozás által biztosított lehetőségekkel és jogokkal? Konkrétan: összeegyeztethető‑e a Szerződéssel és az 1408/71 rendelettel
az a tény, hogy a Spanyol Királyság olyan nemzeti jogszabályi rendelkezéseket tart hatályban, amelyek a szociális biztonsági
rendszer biztosítottjai számára a fent hivatkozott rendelet 22. cikkében meghatározottakhoz képest az ellátások tekintetében
többletjogokat biztosítanak, oly módon azonban, hogy a kiegészítő ellátások az (1) bekezdés c) pontja szerinti esetben nem
járnak, és ez a megkülönböztetés semmilyen objektív, arányos és ésszerű okkal nem igazolható?
4)      Mindenképpen:
a)     Összeegyeztethető‑e az állampolgárság alapján történő megkülönböztetés EK 12. cikkben rögzített tilalmával az olyan nemzeti
rendelkezés, mint a 2766/1967. sz. rendelet 18. cikkének (3) bekezdését hatályon kívül helyező 63/1995. sz. királyi rendelet
5. cikkének (3) bekezdése, amely a spanyol szociális biztonsági rendszer biztosítottját megfosztja annak lehetőségétől, hogy
megtérítsék részére a Spanyolországban letelepedett egészségügyi szolgáltatást nyújtó vállalkozásoknál vagy szakembereknél
olyan esetben igénybe vett egészségügyi ellátások költségeit, ha a társadalombiztosítási rendszer nem tudja az állapotához
és a betegsége valószínű előrehaladtához képest ésszerű időn belül biztosítani számára azokat az ellátásokat, amelyre jogosult,
ugyanakkor a társadalombiztosítási rendszer igazgatási szervezeti egysége köteles engedélyezni a biztosított számára, hogy
ilyen esetben más tagállamban letelepedett egészségügyi szolgáltatást nyújtó vállalkozásoknál vagy szakembereknél vegye igénybe
ezeket az ellátásokat?
b)               Összeegyeztethető‑e a szolgáltatásnyújtás EK 49. és azt követő cikkekben biztosított szabadságával az olyan nemzeti rendelkezés,
mint a 2766/1967. sz. rendelet 18. cikkének (3) bekezdését hatályon kívül helyező 63/1995. sz. királyi rendelet 5. cikkének
(3) bekezdése, amely a spanyol szociális biztonsági rendszer biztosítottját megfosztja annak lehetőségétől, hogy megtérítsék
részére a Spanyolországban letelepedett egészségügyi szolgáltatást nyújtó vállalkozásoknál vagy szakembereknél olyan esetben
igénybe vett egészségügyi ellátások költségeit, ha a társadalombiztosítási rendszer nem tudja az állapotához és a betegsége
valószínű előrehaladtához képest ésszerű időn belül biztosítani számára azokat az ellátásokat, amelyre jogosult, ugyanakkor
a társadalombiztosítási rendszer igazgatási szervezeti egysége köteles engedélyezni a biztosított számára, hogy ilyen esetben
más tagállamban letelepedett egészségügyi szolgáltatást nyújtó vállalkozásoknál vagy szakembereknél vegye igénybe ezeket az
ellátásokat?
c)     Összeegyeztethető‑e az EK 81. az EK 82. és az EK 87. cikkben szereplő versenyszabályokkal az olyan nemzeti rendelkezés, mint
a 2766/1967. sz. rendelet 18. cikkének (3) bekezdését hatályon kívül helyező 63/1995. sz. királyi rendelet 5. cikkének (3) bekezdése,
amely a spanyol szociális biztonsági rendszer biztosítottját megfosztja annak lehetőségétől, hogy megtérítsék részére a Spanyolországban
letelepedett egészségügyi szolgáltatást nyújtó vállalkozásoknál vagy szakembereknél olyan esetben igénybe vett egészségügyi
ellátások költségeit, ha a társadalombiztosítási rendszer nem tudja az állapotához és a betegsége valószínű előrehaladtához
képest ésszerű időn belül biztosítani számára azokat az ellátásokat, amelyre jogosult, ugyanakkor a társadalombiztosítási
rendszer igazgatási szervezeti egysége köteles engedélyezni a biztosított számára, hogy ilyen esetben más tagállamban letelepedett
egészségügyi szolgáltatást nyújtó vállalkozásoknál vagy szakembereknél vegye igénybe ezeket az ellátásokat?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első két kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy úgy értelmezendő‑e az 1408/71 rendelet
22. cikke (1) bekezdésének c) pontja, (2) bekezdése, valamint 36. cikke, hogy az a biztosított, aki számára az illetékes intézmény
engedélyezte, hogy az állapotára tekintettel megfelelő ellátás igénybevétele céljából valamely másik tagállam területére utazzon,
jogosult arra, hogy az említett intézmény megtérítse számára ezzel a gyógyászati célú utazással kapcsolatban felmerült utazási,
tartózkodási és étkezési költségeket.
Amint a finn kormány írásbeli észrevételeiben hangsúlyozta, az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontja taxatíve
sorolja fel az ellátások azon csoportjait, amelyekre az illetékes intézmény engedélyével rendelkező biztosított igényt tarthat.
Az említett cikk alapján a biztosított jogosult egyrészt „természetbeni ellátásra”, amelyet az illetékes intézmény nevében
a tartózkodási hely szerinti tagállam intézménye nyújt az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően (i) alpont), másrészt
„pénzbeli ellátásra”, amelyet az illetékes intézmény nyújt az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően, kivéve, ha létezik
olyan megállapodás közte és a tartózkodási hely szerinti tagállam intézménye között, amelynek alapján az ellátásokat ez utóbbi
intézmény nyújtja az előbbi nevében, az illetékes állam jogszabályainak megfelelően (ii) alpont).
Mint azt az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdése is megerősíti, ugyanezen cikk (1) bekezdése
c) pontja i) alpontjának egyetlen célja annak biztosítása, hogy az illetékes intézmény engedélyével rendelkező biztosítottak
más tagállamban ugyanolyan kedvező feltételekkel jussanak hozzá az „ellátásokhoz”, mint ez utóbbi állam jogszabályainak hatálya
alá tartozó betegek (lásd a C‑368/98. sz., Vanbraekel és társai ügyben 2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5363. o.]
32. pontját, a C‑56/01. sz. Inizan-ügyben 2003. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12403. o.] 21. pontját, valamint
a C‑372/04. sz. Watts-ügyben 2006. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑4325. o.] 135. pontját).
Amint írásbeli észrevételeiben a spanyol kormány, Írország, valamint a ciprusi és a finn kormány hangsúlyozta, az 1408/71
rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának i) alpontja alapján az illetékes intézményre vonatkozó kötelezettség tehát kizárólag
a biztosított által a tartózkodás szerinti tagállamban igénybe vett egészségügyi ellátásokkal kapcsolatos kiadásokra, nevezetesen,
mint az alapügyben is, a kórházi ellátások esetén a szigorú értelemben vett orvosi ellátásokkal kapcsolatos költségekre, valamint
a kórházi létesítményben való tartózkodás és étkezés miatt ezen ellátáshoz elválaszthatatlanul kapcsolódó kiadásokra terjed
ki (lásd a Watts-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 136. pontját).
Az 1408/71 rendelet értelmében vett „természetbeni ellátások” lényeges jellemzője valójában az, hogy azok „célja a biztosított
által kapott ellátások fedezése”, költségtérítéssel vagy a beteg állapotából következő „orvosi jellegű kiadások” megtérítésével
(a függőség veszélye elleni társadalombiztosításra vonatkozó jogszabályi rendelkezésekkel kapcsolatban lásd a C‑160/96. sz.
Molenaar-ügyben 1998. március 5‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑843. o.] 32. és 34. pontját, valamint a Watts-ügyben hozott,
fent hivatkozott ítélet 137. pontját).
Az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának ii) alpontjában szereplő „pénzbeli ellátás” fogalmát szintén autonóm
módon kell értelmezni a közösségi jogban (ezzel kapcsolatban lásd a Molenaar-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 31. és
33–36. pontját).
Ennek az ellátásnak a célja lényegében az, hogy pótolja a munkaképtelenségből adódó jövedelemkiesést (ezzel kapcsolatban lásd
a Molenaar-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 31. pontját), amely csökkentheti az érintett személy és adott esetben a
családtagjai életszínvonalát, amint ez egyrészt abból is következik, hogy az 1408/71 rendelet 23. cikke az ellátások összege
kiszámításának olyan szabályait tartalmazza, amelyek az érintett személy keresetén alapulnak, és amelyek a családtagok számának
függvényében változhatnak, másrészt az 574/72 rendelet 18. és 24. cikkéből, amelyek az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése
c) pontjának ii) alpontja szerinti pénzbeli ellátások nyújtását fő szabály szerint a munkavégzés megszűnéséről szóló igazolás
benyújtásától, vagy, amennyiben az illetékes intézmény által alkalmazott jogszabályok ezt előírják, a kezelőorvos által a
munkaképtelenségről kiállított igazolás benyújtásától teszik függővé.
A Molenaar-ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletben a Bíróság pénzbeli ellátásnak minősítette a gondozási támogatást, miután
megállapította, először, hogy e támogatás nyújtására rendszeres időszakonként kerül sor, és ahhoz nem szükséges sem előzetesen
kiadások keletkezése, sem a keletkezett kiadások utólagos igazolása, másodszor, hogy az említett támogatás összege állandó,
és független a kedvezményezett tényleges, szokásos szükségletei fedezésére fordított kiadásaitól, harmadszor pedig, hogy a
kedvezményezett nagy szabadságot élvez a már kifizetett támogatási összegek felhasználása során (34. pont). E jellemzők alapján
a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó támogatás anyagi segítségnyújtásként jelenik meg, amely hozzájárul a gondozott
személy életszínvonalának általános javításához, ellentételezve az állapotából adódóan elszenvedett többletköltségeket (35. pont).
A két előző pontban bemutatott elemzésből következik, hogy a „pénzbeli ellátások” fogalma rendszeres időszakonként fizetendő
ellátásokat foglal magában, amelyek lényege, hogy helyettesítő jövedelmet vagy pénzügyi támogatást nyújtanak annak érdekében,
hogy a beteg és adott esetben családtagjai megőrizzék átlagos életszínvonalukat. Ez a fogalom azonban nem terjed ki az olyan
– már eszközölt – kiadások viselésére, mint az alapügyben szereplő járulékos költségek.
Megjegyzendő továbbá, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az 1408/71 rendelet 22. cikkének (1) bekezdése arra irányul,
hogy azon biztosított személy számára, akinek az illetékes intézmény engedélyezte, hogy állapotának megfelelő kezelés igénybevétele
céljából valamely másik tagállamba utazzon, lehetővé tegye, hogy természetbeni egészségügyi ellátást kapjon az illetékes intézmény
költségén, annak az államnak a jogszabályi rendelkezései alapján, ahol az ellátásra sor kerül. Ezzel ellentétben ez a cikk
– céljára figyelemmel értelmezve – nem szabályozza „a tagállam által a másik tagállamban nyújtott ellátások alkalmával felmerült
költségeknek az illetékes tagállamban hatályos árszabás szerinti megtérítését” (a C‑158/96. sz. Kohll ügyben 1998. április
28‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1931. o.] 27. pontja és a Vanbraekel-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 36. pontja).
A pénzbeli ellátások tehát, amelyeket az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának ii) alpontja értelmében az
illetékes intézmény nyújt az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően, nem értelmezhetők úgy, hogy azok kiterjednek
azon költségek megtérítésére, amelyek, mint az alapügyben is, a valamely másik tagállam területén kapott ellátásokkal alkalmával
keletkeztek.
Az 1408/71 rendelet 36. cikke, mint az azt tartalmazó szakasz címéből is következik, kizárólag az intézmények közötti megtérítésekre
vonatkozik. Amint írásbeli észrevételeiben a ciprusi kormány megjegyezte, ez a cikk a biztosítottak számára nem keletkeztet
jogokat.
A spanyol kormányhoz hasonlóan arra kell még utalni, hogy az 1408/71 rendelet kifejezett rendelkezéseket tartalmaz a természetbeni
vagy pénzbeli ellátásokon kívül más elemekre vonatkozó jogi szabályozás pontosításával kapcsolatban, amint ezt az említett
rendelet 59. cikke is mutatja, amely a munkahelyi balesetről és foglalkozási megbetegedésről szóló fejezetben található, és
a „munkahelyi balesetet szenvedett vagy foglalkozási megbetegedésben szenvedő személy szállításának költségeit” szabályozza.
Végül ki kell emelni, hogy a fenti értelmezés nem lehet ellentétes az EK 49. cikk esetleges alkalmazhatóságából eredő megoldással.
Valamely tagállam jogszabályai ugyanis az EK 49. cikk sérelme nélkül nem zárhatják ki a kórházi kezelés igénybevétele céljából
más tagállamba való utazáshoz engedéllyel rendelkező beteg által kifizetett járulékos költségek megtérítését, amennyiben e
jogszabályok előírják e költségek megtérítését arra az esetre, ha az ellátást a szóban forgó nemzeti rendszerhez tartozó létesítményben
nyújtják (ezzel kapcsolatban lásd a Watts-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 139. pontját).
A fentiekre alapján az első kérdésre az a válasz, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontja, (2) bekezdése,
valamint 36. cikke úgy értelmezendők, hogy azok nem keletkeztetnek jogosultságot az egészségi állapotának megfelelő kórházi
kezelés igénybevétele céljából más tagállamba való utazáshoz engedéllyel rendelkező biztosított számára az e tagállam területén
felmerült saját, illetve az őt kísérő személy utazási, tartózkodási és étkezési költségeinek az említett intézmény által történő
megtérítésére, kivéve a biztosított kórházi tartózkodásának és étkezésének költségeit.
E válaszra tekintettel a második kérdés vizsgálata nem szükséges.

A harmadik kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdése lényegében arra irányul, hogy ellentétes‑e a közösségi joggal, különösen az
EK 10. cikkel és az EK 249. cikkel, valamint az 1408/71 rendelet 22. cikkével az olyan nemzeti szabályozás, amely e cikk (1) bekezdésének
a) pontja szerinti esetekben az 1408/71 rendelet 22. cikkében meghatározott ellátásokhoz képest kiegészítő ellátásokhoz való
jogot biztosít, ugyanezen bekezdés c) pontja szerinti esetekben viszont nem.
Ezzel kapcsolatban – anélkül, hogy állást kellene foglalni abban a kérdésben, összehasonlíthatók‑e az említett 22. cikk (1) bekezdésének
a), illetve c) pontjában szabályozott esetek – meg kell jegyezni, hogy a szóban forgó kiegészítő ellátásokra e 22. cikk nem
vonatkozik. Ilyen körülmények között, amint arra írásbeli észrevételeiben Írország, valamint a lengyel kormány és az Egyesült
Királyság Kormánya rámutatott, az alapügyben szereplőhöz hasonló szabályozás nem tekinthető olyannak, mint amely sérti a természetbeni
ellátásokra és pénzbeli ellátásokra való jogosultságot, amelyet az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontja nyújt
azon biztosított számára, aki e rendelkezés alapján engedélyt kapott az illetékes intézménytől, hogy gyógyászati célból valamely
másik tagállam területére utazzon.
Következésképpen ez a szabályozás nem sérti az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontjából eredő kötelezettségeket,
így nem akadályozza e rendelkezés közvetlen hatályának érvényesülését.
Ez a szabályozás nem sérti az EK 10. cikkben megfogalmazott jóhiszemű együttműködés elvét.
A fentiek alapján a 3. kérdés b) pontjában feltett kérdésre azt kell válaszolni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely
az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti esetekben az 1408/71 rendelet 22. cikkében meghatározott
ellátásokhoz képest kiegészítő ellátásokhoz való jogot biztosít, ugyanezen bekezdés c) pontja szerinti esetekben viszont nem,
nem akadályozza e rendelkezés közvetlen hatályának érvényesülését, és nem sérti az EK 10. cikkből következő jóhiszemű együttműködés
elvét.

A negyedik kérdésről
Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy összeegyeztethető‑e az EK 12., az EK 49.,
az EK 81., az EK 82. és az EK 87. cikkel az olyan módosítás, mint amely a nemzeti szabályozásban 1995-ben bekövetkezett, amelynek
alapján az a biztosított, aki számára a nemzeti egészségügyi rendszer nem tudja ésszerű időn belül biztosítani az egészségi
állapota miatt szükséges ellátásokat, nem igényelheti a Spanyolországban letelepedett, de e rendszerbe nem tartozó szakembernél
igénybe vett egészségügyi ellátások költségeinek megtérítését, ugyanakkor a spanyol hatóságok kötelesek engedélyezni a biztosított
számára, hogy valamely másik tagállam területére utazzon azért, hogy ott az ő költségükön kezeltesse magát, az 1408/71 rendelet
22. cikkében meghatározott feltételek szerint.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egyedül az ügyben eljáró és a bírósági
döntésért felelősséggel tartozó nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel az ítéletének meghozatala
szempontjából megítélje az előzetes döntéshozatal szükségességét, valamint a Bíróság elé terjesztendő kérdések jelentőségét
(lásd többek között a C‑415/93. sz. Bosman ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.] 59. pontját,
valamint a C‑36/99. sz., Idéal tourisme ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6049. o.] 20. pontját).
Ettől függetlenül a Bíróság úgy vélte, hogy nem dönthet a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett olyan
kérdésről, amely esetében nyilvánvaló, hogy az adott közösségi jogszabály értelmezése vagy érvényességének vizsgálata, amelyet
a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tárgyával vagy céljával, illetve ha a szóban forgó probléma elméleti
jellegű, és a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli, illetve jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett
kérdéseket hasznos jelleggel meg lehessen válaszolni (lásd a Bosman-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 61. pontját és
az Idéal tourisme ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 20. pontját).
Az előzetes döntéshozatalra utalást ugyanis nem az általános vagy hipotetikus kérdésekkel kapcsolatos tanácsadói vélemények
megfogalmazása indokolja, hanem a jogvita tényleges megoldásának szükségessége (lásd a C‑314/96. sz. Djabali-ügyben 1998.
március 12‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1149. o.] 19. pontját).
A jelen ügyben, amint a negyedik kérdés szövegéből, valamint abból az indokolásból is következik, amelyekkel a kérdést előterjesztő
bíróság e kérdést alátámasztotta, ez utóbbi annak vizsgálatát kívánja a Bíróságtól, hogy azzal a spanyol biztosítottal szemben,
aki számára a nemzeti rendszer nem tudja ésszerű időn belül biztosítani az ellátást, és aki spanyolországi magánszolgáltatóhoz
fordult, megkülönböztetést jelent‑e az, hogy az ilyen biztosított az 1995‑ben bekövetkezett jogszabály-módosítás óta a nemzeti
jog alapján, a sürgős orvosi esetek kivételével már nem jogosult arra, hogy az ilyen ellátással kapcsolatban felmerült egészségügyi
kiadásokat áthárítsa, ugyanakkor az a biztosított, akinek az illetékes intézmény engedélyezte, hogy valamely másik tagállam
területén részesüljön orvosi kezelésben, az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján jogosult ezen kiadások
áthárítására.
Meg kell állapítani, amint azt írásbeli észrevételeiben a spanyol kormány és az Egyesült Királyság is megtette, hogy ez a
kérdés nem függ össze az alapeljárás tárgyával, amely arra vonatkozik, hogy megtéríthetők‑e az illetékes intézmény engedélyével
valamely másik tagállamban kórházi kezelésben részesülő biztosított, illetve az őt kísérő személy utazási, tartózkodási és
étkezési költségi, vagy sem.
A negyedik kérdésre tehát nem szükséges válaszolni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő
alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK rendelet 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel módosított és
naprakésszé tett változata 22. cikke (1) bekezdésének c) pontja, (2) bekezdése, valamint 36. cikke úgy értelmezendők, hogy
nem keletkeztetnek jogosultságot az egészségi állapotának megfelelő kórházi kezelés igénybevétele céljából más tagállamba
való utazáshoz engedéllyel rendelkező biztosított számára az e tagállam területén felmerült saját, illetve az őt kísérő személy
utazási, tartózkodási és étkezési költségeinek az említett intézmény által történő megtérítésére, kivéve a biztosított kórházi
tartózkodásának és étkezésének költségeit.
2)
Az olyan nemzeti szabályozás, amely az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti esetekben az 1408/71
rendelet 22. cikkében meghatározott ellátásokhoz képest kiegészítő ellátásokhoz való jogot biztosít, ugyanezen bekezdés c) pontja
szerinti esetekben viszont nem, nem akadályozza e rendelkezés közvetlen hatályának érvényesülését, és nem sérti az EK 10. cikkből
következő jóhiszemű együttműködés elvét.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.