CELEX: 62008CJ0408
Överklagande
Gemenskapsvarumärke
Förordning (EG) nr 40/94
Artiklarna 55.1 a och 7.1 c
Fråga huruvida berättigat intresse av att få saken prövad krävs för att ge in en ansökan om ogiltighetsförklaring av ett varumärke på grundval av en absolut ogiltighetsgrund
Advokatbyrå
Ordmärket COLOR EDITION
Fråga huruvida ett ordmärke sammansatt av beskrivande beståndsdelar ska anses vara av beskrivande karaktär

Lancôme parfums et beauté & Cie SNC (nedan kallat Lancôme) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 8 juli 2008 i mål
T-160/07, Lancôme mot harmoniseringsbyrån – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION) (REG 2008, s. II-1733
, nedan kallad den överklagade domen). Genom nämnda dom ogillade förstainstansrätten klagandens talan mot det beslut som fattats av harmoniseringsbyråns andra överklagandenämnd den angående ogiltighetsförklaring av registreringen av ordmärket COLOR EDITION för kosmetika och makeuppreparat.
Tillämpliga bestämmelser
I artikel 7.1 c i rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken (
EGT L 11, 1994, s. 1
; svensk specialutgåva, område 17, volym 2, s. 3), föreskrivs följande:
”Följande får inte registreras:
…
c)
Varumärken som endast består av kännetecken eller upplysningar vilka i handeln visar varornas eller tjänsternas art, kvalitet, kvantitet, avsedda användning, värde, geografiska ursprung, tiden för deras framställande eller andra egenskaper hos varorna eller tjänsterna”.
Artikel 55.1 i förordningen har följande lydelse:
”En ansökan om upphävande av innehavarens rätt till ett gemenskapsvarumärke eller om förklaring att varumärket är ogiltigt får ges in till byrån
a)
då fråga är om tillämpning av artiklarna 50 eller 51, av fysiska eller juridiska personer och sammanslutningar som företräder tillverkare, producenter, tjänsteproducenter, handelsmän och konsumenter, vilka sammanslutningar enligt tillämplig lagstiftning har rätt att föra talan inför domstolar och andra myndigheter,
b)
då fråga är om tillämpning av artikel 52.1, av de personer som avses i artikel 42.1,
c)
då fråga är om tillämpning av artikel 52.2, av innehavare av de äldre rättigheter som avses i den bestämmelsen eller av personer som enligt den berörda medlemsstatens lagstiftning får utöva rättigheterna i fråga.”
I artikel 51.1 a i förordningen föreskrivs att ett gemenskapsvarumärke ska förklaras ogiltigt efter ansökan till harmoniseringsbyrån om det har registrerats i strid med bestämmelserna i artikel 7.
I artikel 42.1 i förordningen anges vilka personer som kan framställa invändningar mot registrering av ett varumärke med åberopande av ett relativt registreringshinder, medan artikel 52 i samma förordning innehåller de relativa ogiltighetsgrunderna.
Bakgrund till tvisten
Den 9 december 2002 ingav Lancôme en ansökan om registrering som gemenskapsvarumärke av ordmärket COLOR EDITION till harmoniseringsbyrån.
De varor som registreringsansökan avsåg omfattas av klass 3 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg, och motsvarar följande beskrivning: ”Kosmetika och makeuppreparat”.
Varumärket i fråga registrerades som gemenskapsvarumärke den 11 februari 2004.
Den 12 maj 2004 ingav advokatbyrån Norton Rose Vieregge till harmoniseringsbyrån en ansökan om ogiltighetsförklaring av registreringen med stöd av artiklarna 51.1 a och 7.1 b och c i förordning nr 40/94.
Harmoniseringsbyråns annulleringsenhet avslog ansökan den 21 december 2005.
Den 9 februari 2006 överklagade advokatbyrån CMS Hasche Sigle, som trätt i stället för Norton Rose Vieregge, annulleringsenhetens beslut.
Harmoniseringsbyråns andra överklagandenämnd biföll överklagandet genom beslut av den 26 februari 2007. Den fann att överklagandet kunde tas upp till sakprövning och att ordmärket COLOR EDITION var beskrivande i den mening som avses i artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 och följaktligen även saknade särskiljningsförmåga i den mening som avses i artikel 7.1 b i förordningen.
Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 7 maj 2007 väckte Lancôme talan om ogiltigförklaring av det beslut som harmoniseringsbyråns andra överklagandenämnd meddelat den .
Till stöd för sin talan åberopade Lancôme tre grunder avseende åsidosättande av artikel 55.1 a, artikel 7.1 c respektive artikel 7.1 b i förordning nr 40/94.
Genom den överklagade domen ogillade förstainstansrätten talan och förpliktade Lancôme att ersätta rättegångskostnaderna.
Förstainstansrätten gjorde en tolkning av lydelsen av artikel 55.1 i förordningen och en teleologisk tolkning av samma bestämmelse. Den fann att den första grunden inte kunde godtas. Som skäl angav förstainstansrätten att i fråga om ansökningar om ogiltighetsförklaring på grundval av en absolut ogiltighetsgrund, innehåller artikel 55.1 i förordningen endast kravet att den som ansöker om ogiltighetsförklaring ska vara en juridisk person eller ha rätt att föra talan inför domstolar och andra myndigheter, men däremot inte något krav på att vederbörande styrker ett berättigat intresse av att få saken prövad.
Förstainstansrätten slog bland annat fast, i punkt 25 i den överklagade domen, att det framgår av artikel 55.1 i förordningen att lagstiftarens avsikt hade varit att ge alla fysiska eller juridiska personer och alla sammanslutningar som har rätt att föra talan inför domstolar och andra myndigheter rätt att ansöka om ogiltighetsförklaring på grundval av absoluta ogiltighetsgrunder, men att lagstiftaren uttryckligen hade begränsat den grupp som har rätt att ansöka om ogiltighetsförklaring på grundval av relativa ogiltighetsgrunder.
Denna bedömning stöds enligt punkt 26 i den överklagade domen av den omständigheten att de absoluta registreringshindren grundar sig på olika allmänintressen, till skillnad från relativa registreringshinder, som skyddar endast privata intressen hos innehavare av vissa äldre rättigheter. För att säkerställa att dessa allmänintressen skyddas måste således så många aktörer som möjligt ha rätt att åberopa de absoluta registreringshindren.
Förstainstansrätten fann i punkt 35 i den överklagade domen att överklagandenämnden hade haft fog för att förklara att CMS Hasche Sigles ansökan kunde prövas i sak, med beaktande av att det var obestritt att nämnda advokatbyrå kunde likställas med en juridisk person.
Såvitt avsåg klagandens andra grund slog förstainstansrätten fast att överklagandenämnden inte hade gjort något fel när den fann att varumärket COLOR EDITION var beskrivande i den mening som avses i artikel 7.1 c i förordningen. Den ansåg att det vid en helhetsbedömning av varumärket föreligger ett tillräckligt direkt och konkret samband mellan varumärket och de varor – kosmetika och makeuppreparat – som det avser.
Förstainstansrätten slog i samband härmed fast, i punkterna 48 och 49 i den överklagade domen, att kännetecknet COLOR EDITION endast består av upplysningar som visar de aktuella varornas egenskaper och inte ger omsättningskretsen ett intryck som är tillräckligt avlägset från intrycket av en sammanställning av de ordelement som ingår.
Efter att slutligen ha erinrat om att det är tillräckligt att ett av de absoluta registreringshindren föreligger för att ett kännetecken inte ska kunna registreras som gemenskapsvarumärke, ogillade förstainstansrätten talan utan att pröva den tredje grunden.
Parternas yrkanden
Lancôme har yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen, ogilla överklagandet av beslutet från harmoniseringsbyråns annulleringsenhet, förplikta harmoniseringsbyrån att ersätta rättegångskostnaderna vid förstainstansrätten och domstolen samt förplikta CMS Hasche Sigle att ersätta kostnaderna vid överklagandeförfarandet vid harmoniseringsbyrån.
Harmoniseringsbyrån har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet och förplikta Lancôme att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
Klaganden har formellt anfört två grunder till stöd för överklagandet, nämligen åsidosättande av artikel 55.1 a respektive artikel 7.1 c i i förordning nr 40/94.
Den första grunden: Åsidosättande av artikel 55.1 a i förordningen
Genom den första grunden har Lancôme klandrat förstainstansrätten för att ha funnit att en advokatbyrå har rätt att i eget namn ansöka om ogiltighetsförklaring av ett gemenskapsvarumärke. Denna grund är uppdelad i två delar. Den första delgrunden avser att förstainstansrätten tolkade artikel 55.1 a i förordningen felaktigt när den ansåg att det inte är nödvändigt att ha ett berättigat intresse av att få saken prövad för att få ge in en ansökan om ogiltighetsförklaring av ett gemenskapsvarumärke under åberopande av en absolut ogiltighetsgrund. Enligt den andra delgrunden är det oförenligt med den unionsrättsliga synen på advokatyrket att en advokatbyrå ger in en sådan ansökan i eget namn och för egen räkning.
Den första grundens första del: Felaktig tolkning av artikel 55.1 a i förordningen såvitt avser frågan huruvida det krävs ett berättigat intresse av att få saken prövad
— Parternas argument
Lancôme har gjort gällande att allmän talerätt (
actio popularis
) är helt främmande för unionsrätten. Artikel 230 EG, enligt vilken sökanden måste vara direkt och personligen berörd för att ha talerätt, är visserligen inte direkt tillämplig i det aktuella fallet, men artikel 55.1 a i förordningen ska enligt Lancôme likväl tolkas mot bakgrund av de principer som allmänt sett är tillämpliga i unionsrätten. Vidare görs det inom alla rättsordningar skillnad mellan rättskapacitet och rätten att föra talan inför domstolar och andra myndigheter, och sistnämnda rättighet förutsätter ett berättigat intresse av att få saken prövad. Att lagstiftaren inte har uppställt något uttryckligt krav på ett sådant intresse innebär följaktligen inte att ett sådant krav saknas.
Den skillnad som förstainstansrätten gjorde mellan administrativa förfaranden och talan vid domstol är enligt Lancôme irrelevant. Rätten att föra talan vid en administrativ myndighet kan nämligen inte vara mer omfattande än rätten att väcka talan vid unionsdomstolarna mot beslut som har fattats av samma myndighet.
Inte heller den skillnad mellan absoluta och relativa ogiltighetsgrunder som förstainstansrätten fastställde är enligt klaganden relevant. Denna skillnad kan nämligen inte ge upphov till slutsatsen att det absolut inte finns något krav på berättigat intresse för att ansöka om ogiltighetsförklaring på grundval av en absolut ogiltighetsgrund.
Vad gäller avslag på ansökningar om registrering av varumärken som är beskrivande i den mening som avses i artikel 7.1 c i förordningen, har klaganden gjort gällande att det allmänintresse som ligger till grund för detta registreringshinder är det – i rättspraxis erkända – intresse som konkurrenter till varumärkessökande och varumärkesinnehavare har av att, med hänsyn till deras rätt att själva använda beskrivande upplysningar om sina egna varor eller tjänster, skyddas mot att en konkurrent gör en rättsstridig registrering. Detta registreringshinder kan således bara åberopas av en faktisk eller potentiell konkurrent till sökanden som står inför ett faktiskt eller potentiellt hinder.
Denna tolkning bekräftas enligt klaganden av den uttryckliga regeln i artikel 55.1 a i förordningen, enligt vilken ansökan om ogiltighetsförklaring kan ges in av sammanslutningar som företräder tillverkare, producenter, tjänsteproducenter, handelsmän och konsumenter, alltså personer som kan påverkas av en rättsstridig varumärkesregistrering.
Lancôme har härav dragit slutsatsen att artikel 55.1 a i förordningen ska tolkas så att den som ansöker om ogiltighetsförklaring utöver att ha handlingskapacitet måste påverkas faktiskt eller potentiellt i ekonomiskt hänseende och följaktligen ha ett faktiskt eller potentiellt ekonomiskt intresse av att det berörda varumärket avförs från registret. En advokatbyrå som ansöker om ogiltighetsförklaring av ett gemenskapsvarumärke som används för att beteckna kosmetikavaror uppfyller enligt Lancôme inte dessa villkor.
Harmoniseringsbyrån har besvarat Lancômes argument på så sätt att ansökningar om ogiltighetsförklaring som lämnas in vid denna myndighet regleras enbart av förordning nr 40/94 och förordningen om dess genomförande och att det i artikel 55.1 a i förstnämnda förordning otvetydigt föreskrivs att alla har rätt att ge in en ansökan om ogiltighetsförklaring.
Enligt harmoniseringsbyrån har Lancôme feltolkat rättspraxis rörande det allmänintresse som ligger till grund för det absoluta registreringshindret i artikel 7.1 c i förordningen. Detta utgörs nämligen inte bara av professionella aktörers intresse av att kunna använda beskrivande kännetecken, utan omfattar det intresse som alla personer har – yrkesmässigt eller privat – av att ett enskilt företag inte ska erhålla ensamrätt till beskrivande kännetecken. Detta bekräftas enligt harmoniseringsbyrån för övrigt av att frågan huruvida ett kännetecken är beskrivande bedöms med utgångspunkt från omsättningskretsens uppfattning. Omsättningskretsen är inte begränsad till professionella aktörer inom den berörda sektorn, utan omfattar framför allt konsumenter och slutanvändare.
Lancôme har vidare feltolkat artikel 55.1 a i förordningen. Den hänvisning till ”sammanslutningar” som finns där kompletterar bara förteckningen över personer som har rätt att ansöka om ogiltighetsförklaring. Artikeln gör det möjligt även för sammanslutningar som har rätt att föra talan inför domstolar och andra myndigheter, men som enligt nationell lagstiftning inte är juridiska personer, att ge in sådana ansökningar.
— Domstolens bedömning
Rätten att ge in en ansökan om ogiltighetsförklaring av ett gemenskapsvarumärke till harmoniseringsbyrån regleras inte av bestämmelserna om sakprövningsförutsättningar för talan vid domstol, som enbart gäller för den sistnämnda typen av talan. Förstainstansrätten gjorde sig därför inte skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 32 i den överklagade domen konstaterade att en ansökan om ogiltighetsförklaring enligt artikel 55.1 a i förordningen inte görs inom ramen för ett domstolsförfarande, utan ett administrativt förfarande, och inte heller när den i punkt 30 av samma skäl fann att rättspraxis avseende artikel 230 EG inte var relevant i det aktuella fallet, vare sig direkt eller analogt.
Vidare gjorde förstainstansrätten en korrekt tolkning av artikel 55.1 a i förordningen i samband med bedömningen av huruvida den som ansöker om ogiltighetsförklaring måste visa ett berättigat intresse av att få saken prövad.
I likhet med vad förstainstansrätten slog fast i punkt 21 i den överklagade domen är det nämligen utrett att det i nämnda bestämmelse inte nämns något om krav på berättigat intresse av att få saken prövad.
Vidare föreskrivs det i artikel 55.1 a i förordningen, såsom förstainstansrätten påpekade i punkterna 22–25 i den överklagade domen, att en ansökan om ogiltighetsförklaring på grundval av en absolut ogiltighetsgrund kan ges in av fysiska eller juridiska personer och sammanslutningar som företräder tillverkare, producenter, tjänsteproducenter, handelsmän och konsumenter, vilka sammanslutningar har rätt att föra talan inför domstolar och andra myndigheter, medan rätten att ansöka om ogiltighetsförklaring på grundval av relativa ogiltighetsgrunder, som regleras i artikel 55.1 b och c i förordningen, är förbehållen vissa bestämda personer som har ett berättigat intresse av att få saken prövad. Förstainstansrätten drog därav den korrekta slutsatsen att det framgår av systematiken i nämnda artikel att lagstiftarens avsikt var att begränsa den grupp som har rätt att ansöka om ogiltighetsförklaring i det sistnämnda fallet, men inte i det förstnämnda.
Slutligen delar domstolen förstainstansrättens bedömning, i punkt 26 i den överklagade domen, att medan de relativa registreringshindren skyddar intressena hos innehavarna av vissa äldre rättigheter, så är syftet med de absoluta registreringshindren att skydda det allmänintresse som ligger till grund för sistnämnda hinder, vilket är förklaringen till att artikel 55.1 a i förordningen inte innehåller något krav på att den som ansöker ska visa ett berättigat intresse av att få saken prövad.
Dessutom saknas det grund för Lancômes påstående att artikel 55.1 a i förordningen ska tolkas så att den som hos harmoniseringsbyrån ansöker om ogiltighetsförklaring av ett varumärke måste ha ett faktiskt eller potentiellt ekonomiskt intresse av att detta avförs från registret.
I motsats till vad Lancôme har anfört stöds en sådan tolkning nämligen inte av att ”sammanslutningar som företräder tillverkare, producenter, tjänsteproducenter, handelsmän och konsumenter, vilka sammanslutningar enligt tillämplig lagstiftning har rätt att föra talan inför domstolar och andra myndigheter” räknas upp i artikel 55.1 a i förordningen. Syftet med denna uppräkning, vilken för övrigt inbegriper ”konsumenter”, som i allmänhet inte kan tillskrivas ett sådant ekonomiskt intresse som Lancôme har beskrivit, är bara att se till att den grupp som har rätt att ge in en ansökan om ogiltighetsförklaring till harmoniseringsbyrån omfattar även sammanslutningar av nämnda slag som enligt tillämplig lagstiftning har rätt att föra talan inför domstolar och andra myndigheter men inte är juridiska personer.
Vidare stöds Lancômes tolkning inte genom dom av den 4 maj 1999 i de förenade målen
C-108/97 och C-109/97, Windsurfing Chiemsee (REG 1999, s. I-2779)
, som Lancôme har hänvisat till. I punkt 25 i nämnda dom slog domstolen nämligen fast att allmänintresset kräver att beskrivande tecken och upplysningar avseende de varor eller tjänster som är föremål för en registreringsansökan kan användas fritt av alla. Härav framgår att det allmänintresse som ligger till grund för hindret för att registrera ett varumärke till följd av att det är av beskrivande karaktär omfattar inte bara intresset hos varumärkessökandes eller varumärkesinnehavares konkurrenter, för vilka registreringen av varumärket kan medföra hinder och som av det skälet har ett faktiskt eller potentiellt ekonomiskt intresse av att det berörda varumärket avförs från registret, utan intresset hos alla och envar.
Härav framgår att det saknas grund för de argument som Lancôme har anfört till stöd för den första grundens första del, vilken följaktligen inte kan godtas.
Den första grundens andra del: Den eventuella rätten för advokatbyråer att i eget namn och för egen räkning ansöka hos harmoniseringsbyrån om ogiltighetsförklaring av ett varumärke är oförenlig med advokatens yrkesroll
— Parternas argument
Lancôme har anfört att även om domstolen skulle tolka artikel 55.1 a i förordningen på ett sätt som skiljer sig från företagets tolkning, ska den överklagade domen under alla omständigheter upphävas, eftersom en eventuell rätt för advokatbyråer att ansöka om ogiltighetsförklaring av ett gemenskapsvarumärke i eget namn och för egen räkning är oförenlig med den unionsrättsliga synen på advokatens yrkesroll.
Inom unionsrätten har advokaten alltid betecknats som en ”medarbetare i rättvisans tjänst”. Artikel 19 i domstolens stadga grundar sig enligt klaganden på denna syn på advokatyrket, som även följer av rättspraxis, bland annat av dom av den 18 maj 1982 i mål
155/79, AM & S Europe mot kommissionen (REG 1982, s. 1575
; svensk specialutgåva, volym 6, s. 405), punkt 24.
Harmoniseringsbyrån anser att överklagandet i enlighet med artikel 113.2 i domstolens rättegångsregler inte kan tas upp till sakprövning såvitt avser denna delgrund, eftersom frågan om förenligheten mellan egenskapen av sökande vid harmoniseringsbyrån och egenskapen av advokat inte behandlades under förfarandet vid förstainstansrätten.
— Domstolens bedömning
Även om klaganden har lagt fram den aktuella delgrunden som en del av grunden avseende åsidosättande av artikel 55.1 a i förordningen, kan det konstateras att delgrunden i själva verket avser andra rättsliga omständigheter, som är oberoende av denna bestämmelse.
För det första framgår det av Lancômes argument i samband med delgrunden att Lancôme har anfört denna för den händelse att domstolen inte skulle hålla med om företagets tolkning av artikel 55.1 a i förordningen. Lancôme anser nämligen att den överklagade domen ”under alla omständigheter” ska upphävas, på andra grunder än den påstådda feltolkningen.
För det andra har de skäl som Lancôme anfört avseende advokatens yrkesroll ingen anknytning till artikel 55.1 a i förordningen. Denna sistnämnda innehåller för övrigt inga regler angående utövandet av nämnda yrke. Sådana bestämmelser ska, så länge det inte finns specifika bestämmelser i unionsrätten i detta avseende, i princip fastställas av varje medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 december 1996 i mål
C-3/95, Reisebüro Broede, REG 1996, s. I-6511
, punkt 37, och av den i mål
C-309/99, Wouters m.fl., REG 2002, s. I-1577
, punkt 99).
Den första grundens andra del rör således i själva verket något annat än åsidosättande av artikel 55.1 a i förordningen.
Delgrunden i fråga behandlades inte vid förstainstansrätten, och med hänsyn till att det inte är fråga om sakprövningsförutsättningar avseende en talan vid domstol utan avseende en ansökan vid harmoniseringsbyrån, är den inte knuten till tvingande rätt, och förstainstansrätten var därför inte skyldig att pröva den ex officio.
En sådan grund kan inte tas upp till sakprövning, eftersom domstolen vid ett överklagande endast är behörig att pröva den lägre instansens rättsliga bedömning av de grunder som har behandlats vid den (se, för ett liknande resonemang, bland annat, dom av den 1 februari 2007 i mål C-266/05 P, Sison mot rådet, REG 2007, s. I-1233, punkt 95 och där angiven rättspraxis).
Överklagandet kan således inte prövas på den första grundens andra del. Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden: Åsidosättande av artikel 7.1 c i förordningen
Parternas argument
Lancôme anser att förstainstansrätten tillämpade felaktiga kriterier vid bedömningen av kännetecknet COLOR EDITION i dess egenskap av en sammansättning av ord.
För att ett varumärke som är sammansatt på detta sätt ska kunna anses vara beskrivande menar klaganden att det framgår av rättspraxis att det ska fastställas att orden och sammansättningen av dem är kända och vanligt förekommande i omsättningskretsens dagliga språkbruk. I den överklagade domen fann förstainstansrätten att ett varumärke som utgörs av olika delar som var för sig är av beskrivande karaktär är beskrivande i sig om det inte finns en märkbar skillnad mellan det sökta varumärket och enbart en summering av de beståndsdelar som detta består av. Enligt klaganden gjorde förstainstansrätten därmed ett avsteg från den princip som följer av domstolens dom av den 20 september 2001 i mål C-383/99 P, Procter & Gamble mot harmoniseringsbyrån (REG 2001, s. I-6251). Enligt den principen borde förstainstansrätten nämligen i stället ha prövat om det finns en märkbar skillnad mellan sammansättningen av orden och den terminologi som i de berörda konsumenternas dagliga tal används för att beskriva varorna och tjänsterna eller deras väsentliga egenskaper.
Vidare har klaganden gjort gällande att förstainstansrättens bedömning inte grundade sig på några faktiska omständigheter avseende omsättningskretsens språkbruk.
Harmoniseringsbyrån har i huvudsak besvarat klagandens argument på så sätt att företaget genom att hävda att ett kännetecken bara är beskrivande om det är känt och vanligt förekommande i omsättningskretsens dagliga språkbruk inte har beaktat den grundläggande skillnaden mellan artikel 7.1 d och 7.1 c i förordningen. För tillämpningen av den sistnämnda är det irrelevant huruvida den berörda ordkombinationen är känd och vanligt förekommande i omsättningskretsens dagliga språkbruk, eftersom denna bestämmelse är tillämplig även på kännetecken som i framtiden allmänt kan komma att användas för att beskriva de berörda varorna eller tjänsterna.
Det var därför som domstolen i domen i det ovannämnda målet Procter & Gamble mot harmoniseringsbyrån begränsade sin prövning till att bedöma huruvida den grammatiska konstruktionen av ordkombinationen ”baby-dry” gjorde det troligt att det skulle komma att användas i framtiden. Förstainstansrättens bedömning av frågan huruvida kännetecknet COLOR EDITION var av beskrivande karaktär överensstämmer enligt harmoniseringsbyrån dessutom med den rättspraxis som följt på nämnda dom.
Harmoniseringsbyrån anser i övrigt att Lancôme genom sitt påstående att förstainstansrätten inte grundade sin dom på några faktiska omständigheter i själva verket bestrider förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna i målet. Detta innebär att överklagandet, såvitt avser den aktuella delgrunden, inte kan tas upp till sakprövning. Den är dessutom uppenbart ogrundad, eftersom frågan huruvida konsumenter av kosmetika i sitt dagliga språkbruk i dag använder ett uttryck såsom ”color edition” är irrelevant.
Domstolens bedömning
Det framgår av domstolens rättspraxis att enbart en sammansättning av delar som var för sig beskriver egenskaper hos de varor eller tjänster som omfattas av registreringsansökan som huvudregel också i sig är beskrivande för nämnda egenskaper, i den mening som avses i artikel 7.1 c i förordning nr 40/94. Det kan emellertid anses att en sådan sammansättning inte är beskrivande i den mening som avses i denna bestämmelse, under förutsättning att den ger upphov till ett intryck som är tillräckligt avlägset från det intryck som ges genom att dylika delar förenas (se domar av den 12 februari 2004 i mål
C-363/99, Koninklijke KPN Nederland, REG 2004, s. I-1619
, punkterna 98 och 99, och C-265/00, Campina Melkunie, REG 2004, s. I-1699, punkterna 39 och 40, och av den i mål C-273/05 P, harmoniseringsbyrån mot Celltech, REG 2007, s. I-2883, punkterna 77 och 78).
Ett varumärke som utgörs av ett ord som består av delar som var för sig beskriver egenskaper hos de varor eller tjänster som omfattas av registreringsansökan är således i sig beskrivande för nämnda egenskaper, om det inte finns en märkbar skillnad mellan ordet och en enkel summering av de delar som ordet består av. En förutsättning för att en sådan skillnad ska anses föreligga är att ordet, på grund av sammansättningens ovanliga karaktär i förhållande till nämnda varor eller tjänster, ger upphov till ett intryck som är tillräckligt avlägset från det intryck som ges genom att de upplysningar som erhålls genom de delar som ordet består av blott förenas, så att ordet blir en större enhet än summan av nämnda delar (se domarna i de ovannämnda målen Koninklijke KPN Nederland, punkt 100, och Campina Melkunie, punkt 41).
Efter det att förstainstansrätten i det aktuella fallet hade slagit fast att kännetecknet COLOR EDITION endast består av upplysningar som visar vissa egenskaper hos de ifrågavarande varorna, fann den i punkt 49 i den överklagade domen att sammansättningen av orden ”color” och ”edition” inte har en ovanlig struktur utan en struktur som med hänsyn till engelskans lexikaliska regler är vanligt förekommande, och att det sökta varumärket följaktligen inte ger omsättningskretsen ett intryck som är tillräckligt avlägset från intrycket av en sammanställning av de ordelement som ingår för att betydelsen eller omfattningen av det ska ändras.
Såsom generaladvokaten fann i punkt 98 i sitt förslag till avgörande kan förstainstansrätten genom detta resonemang inte, mot bakgrund av den rättspraxis som nämnts ovan i punkterna 61 och 62, anses ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.
Härav följer att det saknas grund för de invändningar som Lancôme har anfört i samband med den andra grunden, och överklagandet kan därför inte vinna bifall såvitt avser nämnda grund.
Av det ovan anförda följer att överklagandet ska ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i domstolens rättegångsregler, som enligt artikel 118 i dessa regler ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Harmoniseringsbyrån har yrkat att klaganden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, ska harmoniseringsbyråns yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Lancôme parfums et beauté & Cie SNC ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.