CELEX: 62003CJ0551
Apeliacinis skundas
Karteliai
EB 81 straipsnis
Reglamentas (EEB) Nr. 123/85 ir Reglamentas (EB) Nr. 1475/95
Opel markės autotransporto priemonių platinimas
Rinkos pasidalijimas
Eksporto apribojimai
Premijas ribojanti sistema
Bauda
Baudų apskaičiavimo gairės

1       Savo apeliaciniu skundu
General Motors BV
prašo iš dalies panaikinti 2003 m. spalio 21 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
General Motors Nederland ir Opel Nederland prieš Komisiją
, (T‑368/00, Rink. p. II‑4491, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas iš dalies panaikino
2000 m. rugsėjo 20 d. Komisijos sprendimą 2001/146/EB dėl EB sutarties 81 straipsnio taikymo procedūros (byla COMP/36.356,
Opel
) (OL L 59, 2001, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas).

Faktinės ginčo aplinkybės
2       Faktinės aplinkybės ir teisinis pagrindas, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo, gali būti apibendrinti taip.
3
Opel Nederland BV
(toliau –
Opel Nederland
) buvo įkurta 1994 m. gruodžio 30 d. kaip
General Motors Nederland BV
(toliau –
General Motors Nederland
) visiškai priklausanti dukterinė bendrovė. Ji yra vienintelė šioje valstybėjė įregistruota bendrovė, parduodanti
Opel
markės automobilius Nyderlanduose. Jos veikla apima importą, eksportą ir didmeninę prekybą autotransporto priemonėmis bei
jų atsarginėmis detalėmis ir priedais. Ji sudarė sutartis su komerciniais atstovais dėl pardavimų ir paslaugų teikimo su maždaug
150 komercinių atstovų, kurie dėl to buvo įtraukti į
Opel
automobilių distributorių tinklą Europoje kaip įgalioti perpardavėjai.
4       Remiantis 1984 m. gruodžio 12 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 123/85 dėl Sutarties (85) straipsnio 3 dalies taikymo tam
tikroms autotransporto priemonių paskirstymo ir techninės priežiūros susitarimų rūšims (OL L 15, 1985, p. 16), komercinio
atstovavimo sutartims yra netaikoma, su tam tikromis išimtimis, EB sutarties 85 straipsnio 1 dalis (dabar – EB 81 straipsnio
1 dalis). Minėtą reglamentą 1995 m. spalio 1 d. pakeitė 1995 m. birželio 28 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 1475/95 (OL L 145,
p. 25).
5       Abiejų šių reglamentų 3 straipsnio 10 dalies a punktas leidžia gamintojui ir (arba) importuotojui uždrausti atstovams tiekti
perpardavėjams, kurie nepriklauso distributorių tinklui, sutartyje numatytus ir panašius produktus. Tačiau šie reglamentai
neleidžia gamintojui ir (arba) importuotojui uždrausti atstovui teikti sutartyje numatytus ir panašius produktus galutiniams
vartotojams, savo įgaliotiems tarpininkams ar kitiems gamintojo ir (arba) tarpininko distributorių tinklui priklausantiems
atstovams.
6       1996 m. rugpjūčio 28 d. ir 29 d.
Opel Nederland
išsiuntė laišką 18 komercinių atstovų, kurie per pirmą 1996 m. pusmetį eksportavo ne mažiau kaip 10 automobilių. Šiame laiške
buvo nurodyta:
„<...> Mes konstatavome, kad jūsų bendrovė per pirmąjį 1996 m. pusmetį pardavė didelį kiekį
Opel
markės automobilių užsienio klientams. Mūsų nuomone, tokie dideli kiekiai leidžia įtarti, kad šie pardavimai prieštarauja
dabartinės ar būsimos
Opel
komercinio atstovavimo sutarties raidei ir dvasiai. <...> Mes palyginsime jūsų atsakymą su jūsų apskaitos duomenimis. Apie
tolesnę įvykių eigą mes jums pranešime. Neatsižvelgiant į tai, kas įvyko, jūs iš esmės turite siekti gerų prekybos rezultatų
savo specialioje įtakos sferoje <...>“
7       Per 1996 m. rugsėjo 26 d. susirinkimą
Opel Nederland
vadovybė nusprendė nustatyti keletą priemonių dėl eksporto iš Nyderlandų. Šio susirinkimo protokole minėtos priemonės aprašytos
taip:
„<...> Priimti sprendimai:
1)
Opel Nederland BV
atliks visų atstovų (20), jos žiniomis, vykdančių eksportą, auditą. Pirmumas nustatytas mažėjančia tvarka, kaip nurodyta
1996 m. rugsėjo 26 d. eksportą vykdančių atstovų sąraše. Šį auditą organizuos J. J. Naval (finansų direktorius).
2) V. de Heer (pardavimų ir rinkodaros direktorius) atsakys visiems atstovams, kurie atsakė į pirmą
Opel
jiems išsiųstą laišką dėl eksporto veiklos. Jiems bus pranešama apie audito organizavimą ir apie tiekimo sunkumus, dėl kurių
atsiranda ribojimų paskirstant automobilius.
3) Pardavimų padalinio regionų vadovai per ateinančias dvi savaites su eksporto veiklą vykdančiais atstovai aptars šią veiklą.
Atstovams bus pranešama, kad dėl problemų, susijusių su produktų trūkumu, jie gaus (iki naujo nurodymo) tik pagal jų pardavimų
įvertinimo normą nustatytą vienetų skaičių. Jiems bus siūloma regionų vadovams nurodyti, kuriuos vienetus iš savo užsakymo
jie pirmiausia nori gauti. Atstovai patys atsako už problemas, galinčias atsirasti jų santykiuose su pirkėjais.
4) Atstovai, kurie informuos regiono vadovą, kad jie nenori nutraukti didelio masto automobilių eksporto, bus pasiūlyta 1996 m.
spalio 22 d. susitikti su R. A. H. M. de Leeuw (generalinis direktorius) ir V. De Heer.
5) H. H. C. Notenboom (pardavimų personalo direktorius) nurodys GMAC patikrinti atstovų atsargas, kad būtų nustatytas tikslus
dar turimų vienetų skaičius. Reikia numatyti, kad per tą laiką didelė dalis bus eksportuota.
6) Nuo šiol nebus atsižvelgiama į per pardavimo kampanijas parduotus, tačiau Nyderlanduose neįregistruotus automobilius. Mūsų
konkurentai taiko panašias sąlygas.
7) I. M. Aukema (atsakingas už prekybą) iš nuolaidų kampanijų sąrašų išbrauks eksportą vykdančius atstovus. Jų tolesnis dalyvavimas
tokiose kampanijose priklausys nuo audito rezultatų.
8) L. O. M. Aelen (finansų personalo direktorius) parašys laišką atstovams, informuojantį juos, kad nuo 1996 m. spalio 1 d.
Opel Nederland BV
apmokestins 150 NLG paprašius oficialių importo deklaracijų pateikimą, tipo patvirtinimą ir muitinės dokumentų parengimą
tam tikriems neapmokestinamiems automobiliams (skirtiems, pavyzdžiui, diplomatams).“
8       Gavusi 1996 m. rugpjūčio 28 d. ir 29 d. laiškus ir atstovų atsakymus į juos
Opel Nederland
1996 m. rugsėjo 30 d. išsiuntė naują laišką šiems 18 atstovų. Šiame laiške buvo nurodyta:
„<...> Jūsų atsakymas mus nuvylė, kadangi jis reiškia, jog jums visiškai nerūpi visų
Opel
atstovų ir
Opel Nederland
bendras tikslas. Mūsų audito skyrius patikrins jūsų deklaracijas. Kol bus gauti patikrinimo rezultatai, jūs negausite informacijos
apie vykdomas kampanijas, nes mes nesame tikri, ar jūsų pateikti duomenys yra teisingi <...>“
9       Numatyti auditai buvo atlikti nuo 1996 m. rugsėjo 19 d. iki lapkričio 27 dienos.
10     1996 m. spalio 24 d.
Opel Nederland
visiems savo komerciniams atstovams išsiuntė cirkuliarą dėl pardavimų galutiniams naudotojams užsienyje. Pagal šį cirkuliarą
atstovai laisvai gali parduoti galutiniams naudotojams, reziduojantiems Europos Sąjungoje, o pastarieji gali taip pat pasinaudoti
tarpininko paslaugomis.
11     Atsižvelgdama į informaciją, kad
Opel Nederland
vykdė strategiją riboti naujų automobilių eksportą iš Nyderlandų į kitas valstybes nares, Europos Bendrijų Komisija 1996 m.
gruodžio 4 d., remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81)
ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204) 14 straipsnio 3 dalimi, nusprendė atlikti tyrimus. Šie tyrimai buvo atlikti 1996 m.
gruodžio 11 d. ir 12 d.
Opel Nederland
ir
Van Twist
,
Opel
atstovo Dordrecht (Nyderlandai) įmonėje.
12     1996 m. gruodžio 12 d.
Opel Nederland
pateikė atstovams gaires dėl naujų automobilių pardavimo perpardavėjams ir tarpininkams.
13     1998 m. sausio 20 d. cirkuliaru
Opel Nederland
pranešė savo atstovams, kad premijų mokėjimas už automobilių pardavimą eksportui yra panaikinamas ir šis panaikinimas galioja
atgal.
14     1999 m. balandžio 21 d. Komisija pateikė
General Motors Nederland
ir
Opel Nederland
pranešimą apie kaltinimus.
15     2000 m. rugsėjo 20 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.

Ginčijamas sprendimas
16     Ginčijamu sprendimu Komisija ieškovėms paskyrė 43 mln. eurų baudą už EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą. Šiame sprendime
Komisija nusprendė, kad
Opel Nederland
su Nyderlanduose įsteigtais komerciniais atstovais sudarė sutartis, kuriomis buvo siekiama riboti arba uždrausti
Opel
markės automobilių pardavimą eksportui galutiniams naudotojams, reziduojantiems kitose valstybėse narėse, ir
Opel
atstovams, įsteigtiems kitose valstybėse narėse.
17     Ši išvada buvo pagrįsta šiais pagrindiniais tvirtinimais: pirma, 1996 m. rugsėjo mėn.
Opel Nederland
nustatė bendrą strategiją, kuria buvo siekiama riboti ar neleisti jokių pardavimo eksportui iš Nyderlandų; antra, bendra
Opel Nederland
strategija buvo įgyvendinama individualiomis priemonėmis, nustatytomis bendru susitarimu su šiais atstovais, praktiškai vykdant
sutartis su atstovais, kurios tapo sutartinių santykių tarp
Opel Nederland
ir jos pasirinktinės distribucijos tinklo Nyderlanduose, dalimi.
18     Pagal ginčijamą sprendimą bendrąją strategiją sudarė šios priemonės:
–       tiekimą ribojanti politika,
–       premijas ribojanti politika, pagal kurią mažmeninės prekybos nuolaidų kampanijos, vykusios nuo 1996 m. spalio 1 d. iki 1998 m.
sausio 20 d., nebuvo taikomos eksporto pardavimams galutiniams vartotojams,
–       tiesioginis bet kokio eksporto draudimas, nuo 1996 m. rugpjūčio 31 d. iki spalio 24 d. taikytas pardavimams galutiniams vartotojams
ir nuo 1996 m. rugpjūčio 31 d. iki gruodžio 12 d. taikytas pardavimams kitiems
Opel
atstovams.
19     Dėl baudos dydžio nustatymo ginčijamame sprendime teigiama, kad pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio nuostatas Komisija turi
atsižvelgti į visas bylos aplinkybes ir ypač į pažeidimo sunkumą bei trukmę.
20     Ginčijamame sprendime pažeidimą Komisija kvalifikavo kaip labai sunkų, kadangi
Opel Nederland
kliudė įgyvendinti bendrosios rinkos tikslą. Ji atsižvelgė į svarbią padėtį, kurią
Opel
markė užėmė nagrinėjamoje rinkoje Europos Sąjungoje. Pagal šį sprendimą pažeidimas taip pat turėjo poveikį ir kitų valstybių
narių rinkoms.
Opel Nederland
veikė sąmoningai, nes ji negalėjo nežinoti, kad nagrinėjamos priemonės riboja konkurenciją. Galiausiai Komisija nurodė, kad
40 mln. eurų suma yra tinkama bazė nustatant šios baudos dydį.
21     Dėl pažeidimo trukmės Komisija nusprendė, kad pažeidimas truko nuo 1996 m. rugpjūčio mėn. pabaigos arba rugsėjo mėn. pradžios
iki 1998 m. sausio 17 d., t. y. 17 mėnesių, o tai yra vidutinės trukmės pažeidimas. Atsižvelgdama į trijų specialių priemonių
trukmes Komisija nusprendė, kad buvo pagrįsta 40 mln. eurų sumą padidinti 7,5 %, t. y. 3 mln. eurų, dėl to baudos suma išaugo
iki 43 mln. eurų.
22     Galiausiai Komisija manė, kad šioje byloje nebuvo lengvinančių aplinkybių, nes
Opel Nederland
po 1996 m. gruodžio 11 d. ir 12 d. atliktų tyrimų toliau vykdė pagrindinį šio pažeidimo elementą, t. y. premijas ribojančią
politiką.

Skundžiamas sprendimas
23     Ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2000 m. lapkričio 30 d.,
General Motors Nederland
ir
Opel Nederland
prašė panaikinti ginčijamą sprendimą, o jei pirmas reikalavimas nebūtų patenkintas – panaikinti arba sumažinti šiuo sprendimu
paskirtą baudą.
24     Grįsdamos pirmą ieškinio pagrindą
General Motors Nederland
ir
Opel Nederland
tvirtino, kad
Opel Nederland
niekada nevykdė strategijos, skirtos neleisti ar riboti bet kokį eksportą. Tikslus dokumentų, kuriais Komisija rėmėsi, o
būtent 1996 m. rugsėjo 26 d. susirinkimo protokolo, turinys rodo, kad strategija buvo siekiama tik riboti neteisėtus pardavimą
eksportui neįgaliotiems perpardavėjams, uždraustus galiojančiomis sutartimis su atstovais, o ne riboti teisėtą eksportą galutiniams
vartotojams ar kitiems atstovams.
25     Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 45 punkte konstatavo, kad Komisijos tvirtinimai buvo pagrįsti 1996 m. rugsėjo
26 d. vadovybės susirinkimo protokolu, kuris buvo galutinis dokumentas dėl priemonių, kurių nusprendė imtis aukščiausi
Opel Nederland
vadovai.
26     Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 47 punkte nurodė, kad ieškovių tvirtinimas, jog
Opel Nederland
paprasčiausiai norėjo apriboti sutarčių su atstovais neatitinkantį eksportą, visiškai neatsispindėjo protokolo turinyje.
27     Skundžiamo sprendimo 48 punkte Pirmosios instancijos teismas pridūrė, kad šį išaiškinimą patvirtino tam tikri vidiniai dokumentai,
kurie parodė, jog
Opel Nederland
vadovai buvo susirūpinę eksporto augimu ir kad jie rengė priemones, skirtas jei ne visai sustabdyti, tai bent apriboti bet
kokį eksportą.
28     Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 49 punkte taip pat nurodė, kad
Opel Nederland
priimtas sprendimas nemokėti premijų už pardavimą eksportui, savo pobūdžiu galėjo būti susijęs tik su sutartis su atstovais
atitinkančiais pardavimais, nes premijos niekada nebuvo mokamos už pardavimus negalutiniams vartotojams.
29     Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 50 punkte nurodo, kad Komisijos išaiškinimas buvo pagrįstas faktu, jog
sprendimo priėmimo metu atstovų, kurie buvo įtariami pardavinėjant eksportui, auditas dar nebuvo atliktas ir kad todėl
Opel Nederland
negalėjo žinoti, ar „vykdantys eksportą“ atstovai iš tikrųjų pardavinėjo neįgaliotiems perpardavėjams.
30     Skundžiamo sprendimo 56 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Komisija teisingai nusprendė, jog
Opel Nederland
1996 m. rugsėjo 26 d. nustatė bendrą strategiją, ribojančią bet kokį eksportą.
31     Grįsdamos savo antrą pagrindą
General Motors Nederland
ir
Opel Nederland
tvirtino, kad Komisija padarė fakto ir teisės klaidą konstatuodama, jog
Opel Nederland
įgyvendino tiekimą ribojančią politiką, pažeidžiančią EB 81 straipsnį.
32     Skundžiamo sprendimo 88 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog nebuvo pakankamai įrodyta, kad apie tiekimą ribojančią
priemonę buvo pranešta atstovams ir juolab kad ši priemonė pateko į sutartinių santykių tarp
Opel Nederland
ir jos atstovų sritį.
33     Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad antras ieškinio pagrindas buvo pagrįstas. Todėl jis panaikino
ginčijamą sprendimą, kiek jame buvo nustatytas tiekimą ribojančios priemonės, prieštaraujančios EB 81 straipsnio 1 daliai,
buvimas.
34     Trečiu ieškinio pagrindu
General Motors Nederland
ir
Opel Nederland
tvirtino, kad Komisija padarė fakto ir teisės klaidą manydama, jog
Opel Nederland
pažeisdama EB 81 straipsnį nustatė premijas už mažmeninę prekybą ribojančią sistemą.
35     Skundžiamo sprendimo 98 punkte Pirmosios instancijos teismas pirmiausia nurodė, kad premijų sistemos, kuri tapo sudedamąja
sutarčių tarp
Opel Nederland
ir jos atstovų dalimi, netaikymas pardavimui eksportui yra susitarimas EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.
36     Antra, 99 ir kituose punktuose Pirmosios instancijos tesimas nagrinėjo, ar atitinkama priemonė riboja konkurenciją.
37     100 skundžiamo sprendimo punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija teisingai tvirtino, jog kadangi premijos
nebuvo daugiau mokamos už pardavimą eksportui, veiksmų laisvė, kurią turėjo atstovai, vykdantys tokius pardavimus, buvo apribota,
lyginant su ta laisve, kurią jie turėjo nacionaliniams pardavimams vykdyti. Šiuo klausimu jis nurodė, kad atstovai turėjo
arba taikyti blogesnes sąlygas užsienio klientams nei nacionaliniams klientams, arba tenkintis mažesniu pelnu už pardavimą
eksportui. Panaikinus premijas už pardavimą eksportui jie, Pirmosios instancijos teismo nuomone, negalėjo pasiūlyti tokių
patrauklių sąlygų užsienio klientams arba atstovams. Todėl Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad priemonė savo pobūdžiu
galėjo neigiamai paveikti pardavimą eksportui net nesant tiekimo ribojimo.
38     Darydamas nuorodą į pirmo pagrindo vertinimą Pirmosios instancijos teismas ginčijamo sprendimo 101 punkte nurodė, kad
Opel Nederland
vadovybės nustatytas priemones nulėmė išaugę pardavimas eksportui ir jomis buvo siekiama juos sumažinti.
39     Atsižvelgęs tiek į priemonės pobūdį, tiek į jos tikslus bei į ekonominę situaciją, kurioje ši priemonė turėjo būti taikoma,
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 102 punkte nusprendė, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką ši priemonė
yra susitarimas, kurio tikslas – riboti konkurenciją (šiuo klausimu žr. 1978 m. Teisingumo Teismo sprendimo
Miller prieš Komisiją
, 19/77, Rink. p. 131, 7 punktą; 1983 m. lapkričio 8 d. Sprendimo
IAZ ir kt. prieš Komisiją
, 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 23‑25 punktus ir 1984 m. kovo 28 d. Sprendimo
CRAM ir Rheinzink
prieš Komisiją, 29/83 ir 30/83, Rink. p. 1679, 26 punktą).
40     Papildomai
General Motors Nederland
ir
Opel Nederland
tvirtino, kad paskirta 43 mln. eurų bauda yra neprotinga atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir trukmę. Be to, Komisija neatsižvelgė
į pažeidimo tyčios nebuvimą, į ribotą šio pažeidimo poveikį prekybai Bendrijos viduje ir į korekcines priemones, kurių tuoj
pat savo iniciatyva ėmėsi
Opel Nederland
.
41     Skundžiamo sprendimo 199 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad manant, jog egzistavo visos nurodytos priemonės,
nustatyta 40 mln. eurų pagrindinė bauda buvo pateisinama ir tinkamai motyvuota ginčijamame sprendime. Vis dėlto Pirmosios
instancijos teismas skundžiamo sprendimo 200 punkte nurodė, kad reikėjo sumažinti šią sumą atsižvelgiant į tai, kad nebuvo
įrodytas tiekimą ribojančios priemonės buvimas. Remdamasis šios bylos aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas dėl pažeidimo
sunkumo nustatė 33 mln. eurų pagrindinę baudą. Skundžiamo sprendimo 203 punkte Pirmosios instancijos teismas taip pat nustatė,
kad Komisijos atliktas pagrindinės baudos padidinimas 7,5 %, atsižvelgiant į pažeidimų trukmę, yra pateisinamas. Todėl buvo
nustatyta 35 475 000 eurų bauda.

Dėl apeliacinio skundo
42
General Motors Nederland
ir
Opel Nederland
Teisingumo Teismo prašo:
–       panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su tariama bendra eksportą ribojančia strategija ir
Opel Nederland
premijų politika bei remiantis šias faktais patvirtintą baudą,
–       panaikinti skundžiamu sprendimu nepanaikintą ginčijamo sprendimo dalį, susijusią su tariama bendra eksportą ribojančia strategija
bei
Opel Nederland
premijų politika, ir remiantis šiais faktais nustatytą baudą,
–       bet kuriuo atveju sumažinti 35 475 000 eurų baudą,
–       papildomai prašo grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo sprendimą,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
43     Komisija Teisingumo Teismo pašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš
General Motors Nederland
ir
Opel Nederland
bylinėjimosi išlaidas.
44     2005 m. birželio 20 d. laišku Teisingumo Teismui
General Motors Nederland
ir
Opel Nederland
pranešė, kad šios dvi bendrovės susijungė ir nuo šiol yra viena bendrovė, kurios pavadinimas –
General Motors BV
(toliau –
General Motors
).

Dėl pirmo apeliacinio skundo pagrindo

General Motors
argumentai
45     Savo pirmu apeliacinio skundo pagrindu
General Motors
nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas, patvirtindamas Komisijos išvadą, jog
Opel Nederland
vykdė bendrą visą eksportą ribojančią politiką, padarė teisės klaidą.
46     Pirmiausia
General Motors
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo samprotavimai akivaizdžiai iškraipė 1996 m. rugsėjo 26 d. susirinkimo protokolo
turinį, kuriame nebuvo nurodyta jokia bendra eksportą ribojanti strategija.
47     Antra,
General Motors
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas nesilaikė pareigos motyvuoti, manydamas, pirma, kad Komisija nepagrindė savo
tvirtinimų
Opel Nederland
vidiniais dokumentais, ir, antra, kad pats iš esmės rėmėsi tais pačiais dokumentais, nustatydamas bendros visą eksportą ribojančios
politikos egzistavimą.
48     Trečia,
General Motors
mano, kad Pirmosios instancijos teismo argumentai yra cikliški (lot.
circulus in demonstrando
). Ji tvirtina, kad pastarasis pirmiausia remiasi premijų politika nuspręsdamas dėl bendros automobilių eksportą ribojančios
strategijos ir, antra, tariama bendra strategija, nustatydamas šios premijų politikos ribojantį pobūdį.
49     Galiausiai
General Motors
nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas nesilaikė pareigos motyvuoti ir iškraipė įrodymus skundžiamo sprendimo 50 punkte
tvirtindamas, kad Komisijos išaiškinimas buvo pagrįstas faktu, jog 1996 m. rugsėjo 26 d. atstovų, kurie buvo įtariami pardavinėjantys
eksportui, auditas dar nebuvo atliktas ir kad todėl
Opel Nederland
negalėjo žinoti, ar „vykdantys eksportą“ atstovai iš tikrųjų pardavinėjo neįgaliotiems perpardavėjams. Iš tikrųjų
General Motors
tvirtina, kad auditas buvo atliktas prieš 1996 m. rugsėjo 26 d. susirinkimą. Be to, prieš šį susirinkimą
Opel Nederland
išsiuntė laišką savo atstovams prašydama pateikti informaciją apie pardavimų veiklos teisėtumą, į kurį nė vienas atstovas
neatsakė tinkamai.
Teisingumo Teismo vertinimas
50     Kaip tai savo išvados 51 punkte nurodo generalinis advokatas,
General Motors
savo pirmu apeliacinio skundo pagrindu, net jei jame nurodo motyvavimo klaidas, iš tikrųjų siekia paneigti Pirmosios instancijos
pateiktą faktų vertinimą ir būtent užginčyti tam tikrų faktų ir dokumentų, leidusių pastarajam nuspręsti, kad
Opel Nederland
buvo nustačiusi bendrą eksportą ribojančią strategiją, įrodomąją vertę.
51     Šiuo klausimu iš EB 225 straipsnio ir Teisingumo Teismo Statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos matyti, kad tik Pirmosios
instancijos teismas yra kompetentingas, pirma, nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitinka
jam pateiktų bylos dokumentų, bei, antra, vertinti šias faktines aplinkybes. Pirmosios instancijos teismui konstatavus ar
įvertinus faktines aplinkybes, remiantis EB 225 straipsniu Teisingumo Teismas kompetentingas patikrinti šių faktinių aplinkybių
teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas padarė jomis remdamasis (žr. 1988 m. gruodžio
17 d. Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P
,
Rink. p. I‑8417, 23 punktą).
52     Teisingumo Teismas nėra kompetentingas nei patvirtinti faktinių aplinkybių, nei iš esmės nagrinėti įrodymų, kuriais Pirmosios
instancijos teismas grindė šias faktines aplinkybes. Iš tikrųjų kadangi šie įrodymai buvo gauti teisėtai, buvo laikomasi bendrųjų
teisės principų ir proceso taisyklių, taikomų įrodinėjimo pareigai ir įrodymo administravimo srityje, tik Pirmosios instancijos
teismas sprendžia dėl jam pateiktų įrodymų vertės (žr. 1996 m. rugsėjo 17 d. nutartį
San Marco prieš Komisiją
, C‑19/95 P, Rink. p. I‑4435, 40 punktą). Šis vertinimas, išskyrus šių įrodymų iškraipymo atvejį, nėra pats savaime teisės
klausimas, kurį turi nagrinėti Teisingumo Teismas (minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
24 punktas).
53     Todėl reikia nagrinėti tik
General Motors
argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus.
54     Šiuo klausimu primintina, kad toks iškraipymas turi akivaizdžiai matytis iš bylos medžiagos, neatliekant naujo faktinių aplinkybių
ir įrodymų vertinimo (2004 m. liepos 9 d. Nutarties
Fichtner prieš Komisiją
, C‑116/03 P, Rink. p. I‑0000, 34 punktas).
55     Dėl
General Motors
argumento, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė 1996 m. rugsėjo 26 d. susirinkimo protokolo turinį patvirtindamas,
jog pastarasis atskleidžia bendrą pardavimų importui ribojimo strategiją, nurodytina, kad
General Motors Nederland
ir
Opel Nederland
Pirmosios instancijos teismui pripažino, kad dokumentai, kuriais rėmėsi Komisija, o būtent šis protokolas, rodo, jog egzistavo
strategija, skirta apriboti.sutartyse su atstovais draudžiamiems eksporto pardavimams neįgaliotiems perpardavėjams
56     Atsižvelgiant į tai, kad 1996 m. rugsėjo 26 d. protokolas nurodė skirtingas eksportą ribojančias priemones ir būtent premijų
kampanijos netaikymą pardavimui eksportui, nepaisant, ar tai būtų teisėtas, ar neteisėtas eksportas,
General Motors
neįrodė, kad Pirmosios instancijos teismas akivaizdžiai iškraipė šį dokumentą.
57     Dėl
General Motors
argumento, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus, skundžiamo sprendimo 50 punkte suteikdamas tam tikrą reikšmę
aplinkybei, jog atstovų auditas buvo atliktas po 1996 m. rugsėjo 26 d., konstatuotina, kad bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos
teismo tvirtinimai šiame 50 punkte nėra įrodymų iškraipymas, galintis turėti įtakos Pirmosios instancijos teismo išvadai dėl
pirmiau minėtos bendros strategijos egzistavimo.
58     Tokiomis aplinkybėmis pirmas apeliacinio skundo pagrindas yra atmestinas kaip nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas.

Dėl antro apeliacinio skundo pagrindo

General Motors
argumentai
59     Savo antru pagrindu
General Motors
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą sutikdamas su Komisijos teiginiu, jog
Opel Nederland
nustatė premijas už mažmeninę prekybą ribojančią sistemą, pažeisdama EB 81 straipsnį.
60     Pirmiausia
General Motors
tvirtina, kad susitarimas gali būti laikomas ribojančiu EB 81 straipsnio prasme tik tuo atveju, kai iš pirmo žvilgsnio akivaizdžiai
matyti, kad jo vienintelis tikslas ar poveikis yra smarkiai riboti konkurenciją.
General Motors
mano, kad
Opel Nederland
premijų politika negali būti laikoma tokiu susitarimu.
61     Antra,
General Motors
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 102 punkte nurodyta teismų praktika dėl eksporto draudimo
ar kitų kliūčių eksportui nepagrindžia Pirmosios instancijos teismo išvados, kad
Opel Nederland
premijų politika turėjo būti kvalifikuojama kaip ribojantis susitarimas EB 81 straipsnio prasme. Be to, per platus šios nuostatos
aiškinimas galėtų prisidėti prie konkurencijos nepažeidžiančių susitarimų pasmerkimo ir, nesudarant galimybės jo paneigti,
pažeistų nekaltumo prezumpciją bei teisę būti išklausytam.
62     Trečia,
General Motors
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 100 punkte pateiktas palyginimas tarp nacionalinių pardavimų
ir pardavimo eksportui yra netinkamas.
General Motors
nurodo, kad kadangi komerciniai atstovai galėjo gauti pelno ne vien tik iš premijų ir kad automobilių tiekimas nebuvo ribojamas,
todėl
Opel Nederland
premijų politika nesumažino atstovų Nyderlanduose intereso eksportuoti vykstant premijų kampanijoms. Bet kuriuo atveju
General Motors
tvirtina, kad kadangi nacionalinių pardavimų Nyderlanduose ir pardavimo eksportui ekonominės sąlygos labai skiriasi, atsižvelgiant
pirmiausia į didelius Nyderlanduose mokesčius už automobilius, premijų kampanijos netaikymas pardavimui eksportui nebūtinai
lemia kainų didėjimą ar pelno maržos sumažėjimą parduodant eksportui, lyginant su pardavimais šalies viduje.
63     Ketvirta,
General Motors
tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 101 punkte Pirmosios instancijos teismas neteisingai rėmėsi
Opel Nederland
ketinimais nuspręsdamas dėl ribojančio susitarimo EB 81 straipsnio prasme buvimo. Susitarimo EB 81 straipsnio prasme tikslas
turėjo būti vertinamas objektyviai ir neatsižvelgiant į šalies subjektyvius ketinimus.
Teisingumo Teismo vertinimas
64     Dėl pirmos šio apeliacinio skundo dalies konstatuotina, kaip tai nurodo generalinis advokatas savo išvados 67 punkte, kad,
priešingai nei tvirtina
General Motors
, susitarimas gali būti laikomas ribojančiu, jei jo tikslas nėra vien tik riboti konkurenciją, tačiau juo siekiama ir kitų
teisėtų tikslų (žr. 1966 m. liepos 13 d. Sprendimą
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 496; minėto sprendimo
IAZ ir kt. prieš Komisiją
25 punktą; 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo
Montecatini prieš Komisiją
, C‑235/92 P, Rink. p. I‑4539, 122 punktą ir 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C-244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P – C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 491 punktą).
65     Todėl pirma apeliacinio skundo pagrindo dalis yra atmestina.
66     Dėl antros antro apeliacinio skundo pagrindo dalies pažymėtina, kad iš skundžiamo sprendimo 102 punkte minėtos teismų praktikos
matyti, kaip tai teisingai šiame punkte nurodo Pirmosios instancijos teismas, kad norint nustatyti, ar susitarimas yra ribojantis
EB 81 straipsnio prasme, reikia atsižvelgti ne tik į susitarimo turinį, bet ir į kitus faktorius, pavyzdžiui, susitarimo tikslus,
atkreipiant dėmesį į ekonominį bei teisinį kontekstą.
67     Net jei skundžiamo sprendimo 102 punkte minėta teismų praktika yra susijusi su eksporto draudimu ar panašiais ribojimais,
iš šios teismų praktikos matyti, kad susitarimas distribucijos srityje yra ribojantis EB 81 straipsnio prasme, jei jame aiškiai
išreikštas noras pardavimą eksportui vertinti mažiau palankiai nei nacionalinius pardavimus, ir taip lemia nagrinėjamos rinkos
atribojimą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
IAZ
23 punktą).
68     Kaip tvirtina generalinis advokatas savo išvados 72 punkte, toks tikslas gali būti pasiektas ne tik tiesioginiu eksporto ribojimu,
tačiau ir netiesioginėmis priemonėmis, pavyzdžiui, tokiomis kaip nagrinėjamos šioje byloje, nes jos yra susijusios su šių
sandorių ekonominėmis sąlygomis.
69     Taigi Pirmosios instancijos teismas galėjo grįsti savo samprotavimus, darydamas nuorodą į skundžiamo sprendimo 102 punkte
minimą teismų praktiką.
70     Tokiomis aplinkybėmis šiame sprendime pateikta ribojančio susitarimo EB 81 straipsnio prasme sąvoka negali būti laikoma per
plačia, pažeidžiančia nekaltumo prezumpciją ar teisę būti išklausytam.
71     Todėl antra antro apeliacinio skundo pagrindo dalis yra atmestina.
72     Dėl trečios antro apeliacinio skundo pagrindo dalies pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką norinti įvertinti,
ar susitarimas turi būti laikomas draudžiamu dėl su šiuo susitarimu susijusio konkurencijos pablogėjimo, reikia nagrinėti
realią konkurenciją ir kaip ji būtų vysčiusis, jei nebūtų ginčijamų susitarimų (žr. 1998 m. gegužės 28 d. Sprendimo
Deere prieš Komisiją
, C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 76 punktą ir sprendimo
New Holland Ford prieš Komisiją
, C‑8/95 P, Rink. p. I‑3175, 90 punktą).
73     Kaip nurodo generalinis advokatas savo išvados 74 punkte, esant situacijai, pavyzdžiui, tokiai kaip nagrinėjama šioje byloje,
reikėjo išnagrinėti atstovų Nyderlanduose veiksmus ir konkurenciją nagrinėjamoje rinkoje tokiu atveju, kai pardavimui eksportui
būtų buvusi taikoma premijų politika.
74     Pastebėtina, kad Pirmosios instancijos teismas iš tiesų atliko tokį tyrimą konstatuodamas, šiuo atveju skundžiamo sprendimo
100 punkte, kad kadangi premijos daugiau nebuvo mokamos už pardavimą eksportui, atstovų ekonominio pasirinkimo laisvė vykdant
tokius pardavimus buvo mažesnė, lyginant su pasirinkimo laisve vykdant nacionalinius pardavimus.
75     Aplinkybė, kad nacionaliniams pardavimams Nyderlanduose ir pardavimui eksportui, nesant mokestinio suderinimo, taikomos skirtingos
sąlygos, neturi įtakos šiai išvadai.
76     Todėl trečia antro apeliacinio skundo pagrindo dalis yra atmestina kaip nepagrįsta.
77     Galiausiai dėl ketvirtos antro apeliacinio skundo pagrindo dalies, pagal kurią Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo
101 punkte, remdamasis
Opel Nederland
valia riboti konkurenciją padarė klaidą, pažymėtina, kad šios valios įrodymas nėra būtinas elementas nustatant, ar susitarimas
yra ribojantis (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Miller prieš Komisiją
18 punktą ir minėtos sprendimo
CRAM ir Rheinzink prieš Komisiją
26 punktą).
78     Tačiau net jei šalių valia nėra būtinas elementas susitarimo ribojančiam poveikiui nustatyti, niekas nedraudžia Komisijai
ar Bendrijos teismams atsižvelgti į šią valią (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
IAZ ir kt. prieš Komisiją
23–25 punktus).
79     Todėl, kaip nurodo generalinis advokatas savo išvados 79 punkte, iš to darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas,
nustatydamas, ar premijų sistemos netaikymas pardavimui eksportui yra ribojimas EB 81 straipsnio prasme, teisėtai galėjo remtis
Opel Nederland
ketinimais.
80     Todėl ketvirta antro apeliacinio skundo pagrindo dalis yra atmestina, taip pat atmestinas ir visas antras apeliacinio skundo
pagrindas.

Dėl trečio apeliacinio skundo pagrindo

General Motors
argumentai
81
General Motors
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, iš esmės patvirtindamas Komisijos baudos apskaičiavimą ginčijamame sprendime,
padarė teisės klaidą.
82     Pirmiausia ji tvirtina, kad skundžiamo sprendimo motyvavimas dėl baudos pažeidžia Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį,
nes jis yra pagrįstas klaidingomis išvadomis dėl tariamos bendros strategijos, siekiant riboti eksportą, egzistavimo ir dėl
premijų politikos atitikimo EB 81 straipsniui.
83     Antra,
General Motors
nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas, manydamas, kad
Opel Nederland
veiksmai nėra pažeidimų nutraukimas iškart po pirmųjų Komisijos veiksmų, padarė teisės klaidą ir neįvertino įrodymų.
84     Trečia,
General Motors
tvirtina, kad daugeliu kitų atvejų Komisija pripažino, kad greitas pažeidimo nutraukimas yra lengvinanti aplinkybė, pateisinanti
baudos sumažinimą. Ji daro nuorodą, o būtent į 2001 m. birželio 20 d. Komisijos sprendimą 2002/405/EB dėl EB sutarties 82 straipsnio
taikymo procedūros (byla COMP/E‑2/36.041/PO,
Michelin
) (OL L 143, 2002, p. 1), kuriame pažeidimo nutraukimas prieš pateikiant kaltinimus, tačiau po trejų metų nuo tyrimo pradžios
ir po vienerių su puse metų po to, kai Komisija atliko patikrinimus vietoje, suteikė „teisę į lengvinančias aplinkybes“.
Teisingumo Teismo vertinimas
85     Pirmiausia konstatuotina, kad pirma trečio apeliacinio skundo pagrindo dalis yra tiesiogiai susijusi su
General Motors
nurodytais argumentais, grindžiant pirmus du apeliacinio skundo pagrindus, pagal kuriuos premijų sistema nepažeidžia EB 81 straipsnio.
Kadangi šie argumentai buvo atmesti nagrinėjant minėtus pagrindus, todėl reikia atmesti ir pirmą trečio apeliacinio skundo
pagrindo dalį.
86     Dėl antros ir trečios trečio apeliacinio skundo pagrindo dalies primintina, kad apskaičiuojant baudą, paskirtą pagal Reglamento
Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir pagal EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, gairės numato pagrindinės baudos sumažinimą esant
lengvinančioms aplinkybėms, pavyzdžiui, pažeidimų nutraukimas Komisijai ėmusis pirmųjų veiksmų.
87     Akivaizdu, kad
Opel Nederland
premijų sistemą panaikino tik 1998 m. sausio 20 d., t. y. praėjus daugiau nei vieneriems metams po pirmųjų Komisijos veiksmų.
88     Tokiomis aplinkybėmis net jei Komisija sumažindavo baudą panašiose situacijose, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo
204 punkte galėjo teisėtai konstatuoti, kad Komisija neprivalėjo nustatyti lengvinančių aplinkybių ginčijamame sprendime.
89     Todėl antra ir trečia trečio apeliacinio skundo pagrindo dalys yra atmestinos, taip pat atmestinas ir visas šis apeliacinio
skundo pagrindas.
90     Kadangi nė vienas
General Motors
grindžiant apeliacinį skundą nurodytas pagrindas nėra pagrįstas, šis apeliacinis skundas yra atmestinas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
91     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal to paties reglamento 118 straipsnį,
pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti
bylinėjimosi išlaidas iš
General Motors
, ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš
General Motors BV
bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.