CELEX: 62003TJ0012
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Video spēļu konsoļu un spēļu bloku, kas ir saderīgi ar Nintendo spēļu konsolēm, tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Paralēlā eksporta ierobežojums
Pārkāpjošo darbību attiecināmība
Naudas sodi
Atšķirīga attieksme
Preventīva ietekme
Pārkāpuma ilgums
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Sadarbība administratīvajā procedūrā

Lietas priekšvēsture
1.
Attiecīgie uzņēmumi
Nintendo Co
.,
Ltd
(turpmāk tekstā — “
NCL
” vai “
Nintendo
”), biržā kotēta sabiedrība, Kioto (Japāna), ir sabiedrības
Nintendo
grupas galvenā sabiedrība, kas specializējas video spēļu konsoļu un video spēļu bloku, kuri paredzēti izmantošanai ar šīm konsolēm, ražošanā un izplatīšanā.
Nintendo
darbības Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ) noteiktās teritorijās īstenoja meitas sabiedrības, kuras tai piederēja 100% apmērā; galvenā meitas sabiedrība bija
Nintendo of Europe GmbH
(turpmāk tekstā — “
NOE
” vai “
Nintendo
”). Lietas faktu rašanās laikā
NOE
koordinēja noteiktas
Nintendo
komercdarbības Eiropā un bija tās ekskluzīvā izplatītāja Vācijā.
Citās pārdošanas teritorijās
Nintendo
bija nozīmējis neatkarīgus ekskluzīvos izplatītājus. Tādējādi
The Games Ltd
—
John Menzies Distribution Ltd
tirdzniecības nodaļa, kas bija
John Menzies plc
100% meitas sabiedrība, — 1995. gada augustā kļuva par
Nintendo
ekskluzīvo izplatītāju Apvienotajā Karalistē un Īrijā, un tāda bija vismaz līdz 1997. gada 31. decembrim.
Itochu Hellas EPE
, meitas sabiedrība, kura tieši vai netieši 100% apmērā pieder prasītājai
Itochu Corp.
, kas ir sabiedrība, kura reģistrēta un izveidota Japānā, vai tās meitas sabiedrībām (ieskaitot
Itochu Europe
), pati bija neatkarīgā ekskluzīvā
Nintendo
izplatītāja Grieķijā no 1991. gada 14. maija līdz .
2.
Administratīvā procedūra
Izmeklēšana attiecībā uz video spēļu sektoru (lieta IV/35.587 PO Video Games)
1995. gada martā Komisija uzsāka izmeklēšanu attiecībā uz video spēļu sektoru (lieta IV/35.587
PO Video Games
). Šīs izmeklēšanas ietvaros Komisija 1995. gada 26. jūnijā un nosūtīja informācijas pieprasījumus
Nintendo
atbilstoši Padomes Regulas Nr. 17, Pirmā Regula par [EK] līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu, 11. pantam (
OV 1962, 13, 204. lpp.
), lai iegūtu informāciju it īpaši par tās izplatītājiem un meitas sabiedrībām, formāli noslēgtajiem izplatīšanas līgumiem ar šiem uzņēmumiem un tās vispārīgajiem pārdošanas nosacījumiem.
NOE
atbildēja uz šiem pieprasījumiem ar un vēstulēm.
Papildu izmeklēšana, ar ko specifiski izvērtē “Nintendo” izplatīšanas sistēmu (lieta IV/35.706 PO Nintendo Distribution)
Komisija pēc saviem sākotnējiem secinājumiem 1995. gada septembrī uzsāka papildu izmeklēšanu, ar ko specifiski izvērtē
Nintendo
izplatīšanas sistēmu (lieta IV/35.706
PO Nintendo Distribution
).
Šīs izmeklēšanas ietvaros Komisija 1995. gada 9. oktobrī nosūtīja
Nintendo
informācijas pieprasījumu. Starp
Nintendo
un Komisijas pārstāvjiem notika vairākas sanāksmes par šī uzņēmuma izplatīšanas politiku.
Nintendo
turklāt iesniedza dažādas līgumu versijas, ko tā bija noslēgusi ar dažiem saviem izplatītājiem.
Izmeklēšana pēc sūdzības, ko iesniegusi “Omega Electro BV” (lieta IV/36.321 Omega — Nintendo)
1996. gada 26. novembrī sabiedrība
Omega Electro
, kas darbojas elektronisko spēļu importa un pārdošanas sektorā, iesniedza sūdzību saskaņā ar Regulas Nr. 17 3. panta 2. punkta b) apakšpunktu galvenokārt attiecībā uz
Nintendo
spēļu bloku un konsoļu izplatīšanu, it īpaši sakarā ar to, ka
Nintendo
traucē paralēlo tirdzniecību un īsteno atkārtotas pārdošanas cenu sistēmu, kas noteikta Nīderlandei. Pēc šīs sūdzības Komisija paplašināja savu izmeklēšanu (lieta IV/36.321
Omega
—
Nintendo
). tā nosūtīja informācijas pieprasījumu
Nintendo
un
John Menzies
. Savā atbildē
Nintendo
pieļāva, ka noteikti tās izplatīšanas līgumi un noteikti tās vispārējie nosacījumi ietvēra paralēlās tirdzniecības ierobežojumus EEZ iekšienē. 1997. gada oktobrī Komisija nosūtīja
John Menzies jaunu
informācijas pieprasījumu, uz kuru šī sabiedrība atbildēja , iesniedzot noteiktu informāciju par strīdīgo aizliegto vienošanos.
Nintendo
savā 1997. gada 23. decembra vēstulē Komisijai norādīja, ka tā ir apzinājusies “smago problēmu, kas saistīta ar paralēlo tirdzniecību Kopienā” un izteica savu vēlmi sadarboties ar Komisiju.
John Menzies
1998. gada 13. janvārī iesniedza papildu informāciju. , un
Nintendo
nosūtīja Komisijai noteiktus dokumentus. notika sanāksme starp Komisijas un
Nintendo
pārstāvjiem, kuras laikā tika izvirzīts jautājums par iespējamu kompensāciju piešķiršanu trešajām personām, kas cietušas no strīdīgās aizliegtās vienošanās.
Turklāt pēc savas atzīšanās
Nintendo
veica pasākumus, kas paredzēja nākotnē nodrošināt Kopienu tiesību ievērošanu un piedāvāja finanšu kompensācijas trešajām personām, kas bija cietušas finansiālus zaudējumus sakarā ar tās darbībām.
1999. gada 9. jūnija vēstulē Komisija prasītājai lūdza norādīt, vai ar to saistītie dokumenti, kas iesniegti Komisijas lietas materiālos, ietver konfidenciālus datus. Šajā vēstulē arī tika norādīts, ka Komisija paredz uzsākt formālo procedūru pret noteiktām sabiedrībām, starp kurām ir arī prasītāja.
2000. gada 26. aprīlī Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem
Nintendo
un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem, starp kuriem bija prasītāja, par EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma (turpmāk tekstā — “EEZ līgums”) 53. panta 1. punkta pārkāpumu.
Nintendo
un citi attiecīgie uzņēmumi nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem, kuros
Nintendo
un vairāki no šiem uzņēmumiem lūdza piemērot Komisijas paziņojumu par naudas soda neuzlikšanu vai tā apmēra samazināšanu lietās par aizliegtajām vienošanām (
OV C 207, 4. lpp.
; turpmāk tekstā — “paziņojums par sadarbību”). Neviens no lietas dalībniekiem nepieprasīja veikt formālu uzklausīšanu.
Nintendo
neapstrīdēja paziņojumā par iebildumiem norādīto faktu patiesumu.
Atbilde uz paziņojumu par iebildumiem
Itochu
un
Itochu Hellas
vārdā Komisijai tika nosūtīta 2000. gada 28. jūlijā. Tajā tostarp tika norādīts, ka, ņemot vērā, ka
Itochu
neveica kontroli par
Itochu Hellas
darbībām,
Itochu
procedūras kontekstā nebūtu jāņem vērā.
2001. gada 31. oktobrī Komisija
Itochu Europe
adresēja lūgumu tostarp nolūkā saņemt informāciju par
Itochu Hellas
un
Itochu Europe
statūtiem un iekšējo organizāciju. Atbilde tika sniegta šo abu sabiedrību vārdā ar  vēstuli. Ar vēstuli Komisija
Itochu
adresēja lūgumu, kurš attiecās it īpaši uz
Itochu
gada ziņojumu. Atbilde tika sniegta vēstulē.
3.
Strīdīgais lēmums
2002. gada 30. oktobrī Komisija pieņēma Lēmumu 2003/675/EK par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (COMP/35.587 PO
Video Games
, COMP/35.706 PO
Nintendo Distribution
un COMP/36.321
Omega
—
Nintendo
) (
OV 2003, L 255, 33. lpp.
; turpmāk tekstā — “Lēmums”). Lēmums tika paziņots
Itochu
.
Lēmumā ir ietvertas tostarp šādas normas:
“Pirmais punkts
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, norādītajos laika posmos piedaloties līgumu kopumā un saskaņotās darbībās specializēto spēļu konsoļu un spēļu bloku, kas ir saderīgi ar specializētajām spēļu konsolēm, kuras ražo
Nintendo
, tirgū, kuru mērķis un rezultāts ir
Nintendo
spēļu konsoļu un bloku paralēlā eksporta ierobežojums:
[..]
—
Itochu
no 1991. gada 16. decembra līdz .
[..]
3. punkts
Tiek uzlikti šādi naudas sodi, lai sodītu par pārkāpumiem, ko veikuši 1. pantā [punktā] minētie uzņēmumi:
[..]
—
Itochu
naudas sods 4,5 miljonu euro apmērā.
[..]
5. punkts
Šī lēmuma adresāte ir:
[..]
—
Itochu
[..].
[..]”
Lai aprēķinātu naudas soda summu, Komisija Lēmumā piemēroja pamatnostādnēs norādīto metodiku naudas soda apmēra noteikšanai, kas uzlikts, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (
OV 1998, C 9, 3. lpp.
; turpmāk tekstā — “pamatnostādnes”). Tā turpretim nolēma neņemt vērā paziņojumu par sadarbību sakarā ar pārkāpuma vertikālo raksturu.
Pirmkārt, Komisija noteica naudas soda pamatsummu atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma.
Šajā kontekstā Komisija vispirms uzskatīja, ka attiecīgie uzņēmumi bija veikuši ļoti smagu pārkāpumu, ievērojot tā būtību, tā konkrēto iedarbību uz tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmēru.
Turpinājumā Komisija uzskatīja, ka — tā kā konkrētais vienotais un turpinātais pārkāpums saistījās ar vairākiem uzņēmumiem, kuru lielums bija ārkārtīgi atšķirīgs, — ir jāpiemēro atšķirīga attieksme pret attiecīgajiem uzņēmumiem, lai ņemtu vērā katra šī uzņēmuma īpašo nozīmi un tādējādi to pārkāpumu faktisko iedarbību uz konkurenci. Šajā ziņā attiecīgie uzņēmumi tika iedalīti trijās grupās, ņemot vērā katra nozīmību salīdzinājumā ar
Nintendo
kā konkrēto produktu izplatītājiem EEZ. Salīdzinājums tika veikts, katrā uzņēmumā par pamatu ņemot
Nintendo
spēļu konsoļu un bloku kopējo iepirkumu apjomu izplatīšanai EEZ 1997. gadā, kas bija pēdējais gads, kura laikā tika izdarīts pārkāpums. Ievērojot šo pieeju,
Nintendo
vienīgais tika ierindots pirmajā grupā, kurpretim
John Menzies
bija vienīgais otrajā grupā. Šiem uzņēmumiem, ņemot vērā pārkāpuma smagumu, Komisija noteica sākotnējo sākumsummu 23 miljonu euro apmērā
Nintendo
un 8 miljonu euro apmērā
John Menzies
. Attiecībā uz pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem sākotnējā sākumsumma tika noteikta 1 miljona euro apmērā.
Turklāt, lai nodrošinātu, pirmkārt, ka naudas sodam ir pietiekoša preventīvā iedarbība un, otrkārt, lai ievērotu
Nintendo
,
John Menzies
un
Itochu Corp
. lielumu un globālos resursus, Komisija palielināja minētās sākumsummas. Precīzāk, attiecībā uz
Nintendo
Komisija uzskatīja, ka neņemot vērā tās lielumu, kas nepārprotami bija mazāks par
Itochu
, ir jāņem vērā fakts, ka tā ražoja izstrādājumus, kas bija pārkāpuma priekšmets. Ievērojot šos apsvērumus, Komisija piemēroja palielinošo koeficientu 3 summām, kas tika noteiktas
Nintendo
un
Itochu
, un koeficientu 1,25
John Menzies
, kā rezultātā noteiktā sākumsumma bija 69 miljoni euro
Nintendo
, 10 miljoni euro
John Menzies
un 3 miljoni euro
Itochu
.
Runājot par katra uzņēmuma pārkāpuma ilgumu, aprēķinātā pamatsumma tika palielināta par 10% gadā, kā rezultātā tika iegūts palielinājums 50% apmērā
Itochu
.
Tādējādi Komisija noteica
Itochu
uzliekamā naudas soda pamatsummu 4,5 miljonu euro apmērā.
Otrkārt, saistībā ar atbildību pastiprinošiem apstākļiem, pirmkārt,
Nintendo
uzliktā naudas soda pamatsumma tika palielināta par 50%, jo šis uzņēmums bija pārkāpuma aizsācējs un iniciators, un, otrkārt, tā tika palielināta par 25%, jo šis uzņēmums bija turpinājis pārkāpumu pēc pirmajām izmeklēšanas darbībām, kas tika veiktas Komisijas izmeklēšanas ietvaros 1995. gada jūnijā.
John Menzies
uzliktā naudas soda pamatsumma tika palielināta par 20%, kas atbilda, pirmkārt, 10% palielinājumam, lai ņemtu vērā faktu, ka tā turpināja pārkāpumu pēc Komisijas izmeklēšanas uzsākšanas un, otrkārt, 10% palielinājumam sakarā ar tās atteikumu sadarboties ar Komisiju.
Treškārt, saistībā ar atbildību mīkstinošu apstākļu izvērtēšanu, Komisija sākotnēji uzskatīja, ka ir pamatoti samazināt naudas sodu, kas uzlikts vienam paredzētajam uzņēmumam, proti,
Concentra
—
Produtos para crianças
,
SA
(turpmāk tekstā — “
Concentra
”) — ekskluzīvajam
Nintendo
izplatītājam Portugālē —, ievērojot tā vienīgi pasīvo lomu attiecīgā laika posma lielākajā daļā. Komisija tāpat noteica samazinājumu
Nintendo
par EUR 300000, lai ņemtu vērā finansiālās kompensācijas, ko šis uzņēmums piedāvāja trešajām personām, kas bija cietušas zaudējumus strīdīgās aizliegtās vienošanās dēļ un kuras bija noteiktas paziņojumā par iebildumiem. Visbeidzot,
John Menzies
un
Nintendo
tika noteikts samazinājums par attiecīgi 40% un 25%, ievērojot to reālo sadarbību ar Komisiju. Savukārt attiecībā uz citiem paredzētajiem uzņēmumiem netika atzīti nekādi atbildību mīkstinoši apstākļi.
Procedūra un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 16. janvārī, prasītāja cēla savu prasību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (astotā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.
Pirmās instances tiesa 2008. gada 20. maija tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.
Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt Lēmuma 1., 3. un 5. punktu tiktāl, ciktāl tajos ir konstatēts prasītājas veikts EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums, nosakot tai naudas sodu un adresējot tai šo lēmumu, vai pakārtoti būtiski samazināt šī naudas soda apmēru;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Galvenokārt prasītāja prasa Lēmumu daļēji atcelt un pakārtoti atcelt vai samazināt tai uzlikto naudas sodu.
1.
Par prasību Lēmumu daļēji atcelt
Lietas dalībnieku argumenti
Savas prasības atcelt tiesību aktu atbalstam prasītāja izvirza tikai vienu pamatu, kurš attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā tiktāl, ciktāl Lēmums ir adresēts tai. Prasītāja norāda, ka to nevarēja uzskatīt par atbildīgu šajā gadījumā
Itochu Hellas
izdarītajā pārkāpumā un tātad tā nevarēja tikt norādīta kā Lēmuma adresāte.
Pirmām kārtām prasītāja uzsver, ka tā ir Japānas “daudznozaru komercsabiedrība” (
sogo shosha
), kuras darbības principā ir vērstas uz Japānas tirgu. Tās decentralizētā struktūra prasa, lai tās meitas sabiedrības darbotos autonomi. Šajā gadījumā ir jāuzsver, ka tikai
Itochu Hellas
ir noslēgusi līgumu par ekskluzīvu izplatīšanu un sarakstījusies ar
NCL
. Turklāt
Itochu
tieši piederēja tikai neliela daļa
Itochu Hellas
akciju. Tāpat
Itochu Hellas
apgrozījums bija tikai 0,004% no
Itochu
1997. gada kopējā apgrozījuma. Visbeidzot,
Itochu
nebija nekādas hierarhiskas ietekmes, nedz arī tā kontrolēja
Itochu Hellas
darbības.
Pēc prasītājas domām, lai mātes sabiedrību uzskatītu par atbildīgu par savas meitas sabiedrības darbībām, Komisijai ir jāpierāda, ka mātes sabiedrībai patiešām ir bijusi izšķiroša ietekme meitas sabiedrībā. No Tiesas 2000. gada 16. novembra sprieduma lietā
C-286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, I-9925. lpp.
), kā arī no ģenerāladvokāta Mišo [
Mischo
] secinājumiem šajā lietā (
Recueil
, I-9928. lpp.) izrietot, ka tikai fakts, ka meitas sabiedrība pieder mātes sabiedrībai, nav pietiekams, lai pierādītu mātes sabiedrības atbildību.
Komisijai tostarp esot jāsniedz pierādījumi tam, ka meitas sabiedrība nedarbojas autonomi, un jāpierāda, ka mātes sabiedrība patiešām ir kontrolējusi savu meitas sabiedrību “apgalvotā pārkāpuma kontekstā” (Tiesas 1972. gada 14. jūlija spriedums lietā
48/69
Imperial Chemical Industries
/Komisija,
Recueil
, 619. lpp.
, 131. un turpmākie punkti). Tā kā mātes sabiedrības abstraktas kontroles esamība nav pietiekama, Komisijai neesot bijis tiesību, tādējādi riskējot izdarīt smagu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, izteikt pieņēmumu par kontroli sakarā ar faktu, ka
Itochu Hellas
netieši, bet pilnībā pieder
Itochu
.
Šajā gadījumā Komisija neesot spējusi sniegt pat nebūtiskas norādes par
Itochu
piedalīšanos pārkāpumā. It īpaši tā pat nespēja sniegt kaut vienu saraksti starp
Itochu Hellas
un
Itochu
, kura būtu saistīta ar
Nintendo
darbībām.
Pirmkārt, šajā sakarā prasītāja uzskata, ka Komisija Lēmuma 360. apsvērumā kļūdaini ir apgalvojusi, ka atbildi uz paziņojumu par iebildumiem “
Itochu
iesniedza [..]
Itochu
[..] un
Itochu Hellas
vārdā”. Prasītāja norāda, ka tiktāl, ciktāl tai tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem, tai uz šo paziņojumu bija jāatbild precīzi, lai noskaidrotu saiknes, kura tai bija ar
Itochu Hellas
, raksturu. Pēc prasītājas domām šī atbilde ietilpst tās tiesību uz aizstāvību īstenošanā.
Prasītāja precizē, ka, ja tā būtu izvēlējusies neatbildēt uz paziņojumu par iebildumiem, [šāda rīcība] varētu tikt interpretēta kā piekrišana Komisijas izvēlei norādīt prasītāju kā adresāti. Tāpat lietā, kurā pasludināts Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums
T-354/94
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, II-2111. lpp.
), Komisija esot tieši uzskatījusi, ka, tā kā
Stora
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem nav izteikusi savus apsvērumus sakarā ar tās atbildību attiecībā pret tās meitas sabiedrībām, ir jāuzskata, ka [šāda rīcība] ir faktiska šīs atbildības atzīšana.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija kļūdaini uzskatīja, ka prasītāja bija vienīgā Komisijas sarunu partnere administratīvās procedūras laikā. Tā norāda, ka iepriekš 39. punktā minētajā 1998. gada 14. maija spriedumā lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (41.–48. punkts), kurš ir apstiprināts ar iepriekš 35. punktā minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (27.–29. punkts), Pirmās instances tiesa secināja, ka prasītāja izturējās kā vienīgā partnere sarunu ar Komisiju tiktāl, ciktāl tas attiecas uz visu
Stora
grupu, būtībā pamatojoties uz diviem elementiem, proti, no vienas puses, faktu, ka bija piešķirts tikai viens pilnvarojums pārstāvēt mātes sabiedrību
Stora Kopparbergs Bergslags AB
un tās dažādās meitas sabiedrības, un, no otras puses, apstākli, ka mātes sabiedrība administratīvās procedūras laikā nevienā brīdī neapstrīdēja, ka tā ir pareizā sarakstes ar Komisiju vai paziņojuma par iebildumiem adresāte.
Šajā gadījumā šie elementi neesot acīmredzami izpildīti.
Attiecībā uz pēdējo minēto elementu prasītāja pirmām kārtām atgādina, ka
Itochu Hellas
un
Itochu
no paša sākuma to padomēm ir piešķīrušas atsevišķus pilnvarojumus un norādes tām ir devusi neatkarīgi un dažādos laikposmos. No tā skaidri izrietot, ka pretēji situācijai, kāda bija norādīta iepriekš 39. punktā minētajā 1998. gada 14. maija spriedumā lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Itochu
nekad nav “koordinējusi” saraksti, kuru
Itochu Hellas
vai
Itochu Europe
nosūtīja Komisijai.
Attiecībā uz otro elementu prasītāja norāda, ka tā nepārtraukti apstrīdēja Komisijas izvēli tai nosūtīt dokumentus, kas saistīti ar apgalvoto pārkāpumu. Tāpat atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kurā tai pirmo reizi bija iespēja noskaidrot tās saiknes ar
Itochu Hellas
raksturu, prasītāja skaidri esot norādījusi, ka to nevar uzskatīt par atbildīgu pārkāpuma izdarīšanā, un tādējādi to nevar norādīt kā Lēmuma adresāti. Saiknes starp
Itochu
,
Itochu Europe
un
Itochu Hellas
raksturs arī esot bijis atspoguļots dažādās Komisijai nosūtītajās vēstulēs, kurās ir norādīts attiecīgi 2001. gada 26. novembra un datums (skat. iepriekš 15. punktu).
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka gadījumā, ja Pirmās instances tiesa noraidītu tās argumentu, saskaņā ar kuru tā administratīvās procedūras laikā nav darbojusies kā vienīgā sarunu ar Komisiju partnere, vai gadījumā, ja Pirmās instances tiesa secinātu, ka tai ir jāiesniedz pierādījumi par
Itochu Hellas
autonomo darbību, ir jāatsaucas uz iepriekš izklāstītajiem elementiem. Pirmām kārtām ir jānorāda, ka
Itochu
kā daudznozaru sabiedrība, kas darbojas decentralizēti, neiesaistās savu meitas sabiedrību, kuras vienīgās ir atbildīgas par savu komercdarbības politiku un dažas no kurām, tostarp
Itochu Hellas
, nodarbina lielu skaitu darbinieku, ikdienišķās darbībās. Tāpat arī
Itochu Europe
darbojas decentralizēti un tikai pārrauga savu meitas sabiedrību galvenās darbības un finanšu rezultātus. Turklāt spēļu konsoļu un spēļu bloku tirdzniecības un izplatīšanas darbība nebūt neesot galvenā
Itochu Europe
vai
Itochu
darbība. Turklāt esot svarīgi minēt, ka tieši
Itochu Hellas
, nevis
Itochu
ir parakstījusi izplatīšanas līgumu ar
Nintendo
. Plašāk
Itochu
nekad nedz tieši, nedz netieši neesot piedalījusies šī izplatīšanas līguma izstrādē, noslēgšanā vai īstenošanā. Šajā minētajā līgumā norādītie ierobežojošie noteikumi esot vienīgie elementi, uz kuriem Komisija pamatojās, lai konstatētu
Itochu Hellas
izdarītā pārkāpuma esamību.
Replikā prasītāja norāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pierādījumi, kurus prasītāja iesniedza, nav jauni, jo tie tika paziņoti atbildē uz paziņojumu par iebildumiem. Turklāt, tā kā Komisija grozīja paziņojumā par iebildumiem izklāstītos argumentus, prasītājai nevar pārmest, ka tā Pirmās instances tiesai ir iesniegusi visus vajadzīgos pierādījumus, lai šos apgalvojumus noraidītu. Katrā ziņā šie pierādījumi būtu jāņem vērā tiktāl, ciktāl pretēji tam, kas ir pieļaujams paziņota valsts atbalsta pārbaudes procedūrā, Komisijai ir jāapkopo vajadzīgie pierādījumi par prasītājas piedalīšanos pārkāpumā.
Komisija apstrīd visus prasītājas argumentus. Tā būtībā norāda, ka šajā gadījumā esot neapstrīdams, ka
Itochu Hellas
, lai gan netieši, pieder
Itochu
100% apmērā. Komisijai tātad bija tiesības pieņemt, ka mātes sabiedrībai —
Itochu
— faktiski bija izšķiroša ietekme pār tās meitas sabiedrības
Itochu Hellas
komercdarbības politiku un tādējādi to var uzskatīt par atbildīgu par pārkāpjošo rīcību (Lēmuma 355. apsvērums). Turklāt prasītāja neesot iesniegusi pietiekamus pierādījumus, pamatojoties uz kuriem šo pieņēmumu varētu noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka Kopienas konkurences tiesībās ir atzīts, ka dažādas sabiedrības, kas pieder vienai grupai, veido ekonomisku vienību un tātad uzņēmumu EKL 81. un 82. panta izpratnē, ja attiecīgās sabiedrības autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū (Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums
T-203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II-4071. lpp.
, 290. punkts).
Fakts, ka meitas sabiedrībai ir atsevišķas juridiskas personas statuss, nav pietiekams, lai izslēgtu, ka tās rīcību varētu attiecināt uz mātes sabiedrību, tostarp tad, ja meitas sabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan izpilda mātes sabiedrības norādījumus būtiskākajos jautājumos (iepriekš 36. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Imperial Chemical Industries
/Komisija, 132. un 133. punkts; 1972. gada 14. jūlija spriedumi lietā
52/69
Geigy
/Komisija,
Recueil
, 787. lpp.
, 44. punkts, un lietā 53/69
Sandoz
/Komisija,
Recueil
, 845. lpp., 13. punkts, kā arī spriedums lietā
6/72
Europemballage
un
Continental Can
/Komisija,
Recueil
, 215. lpp.
, 15. punkts).
Īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder tās meitas sabiedrības, kura ir pārkāpjošās rīcības veicēja, kapitāldaļas 100% apmērā, Tiesa 1983. gada 25. oktobra spriedumā lietā
107/82
AEG-Telefunken
/Komisija (
Recueil
, 3151. lpp.
, 50. punkts) norādīja, ka nebija vajadzības pārbaudīt, vai minētā sabiedrība patiešām ietekmēja savas meitas sabiedrības komercdarbības politiku, jo šī meitas sabiedrība obligāti ievēro tādu pašu politiku, kādu ir ieviesušas tās pašas struktūrvienības, kas nosaka mātes sabiedrības politiku. Šajā gadījumā pastāv vienkāršs pieņēmums, ka šī mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi pār savas meitas sabiedrības rīcību. Tādējādi mātes sabiedrībai, kura Kopienu tiesā apstrīd Komisijas lēmumu tai noteikt naudas sodu par darbībām, kuras izdarījusi šīs mātes sabiedrības meitas sabiedrība, ir jāatspēko šis pieņēmums, iesniedzot pierādījumus, kas varētu pierādīt meitas sabiedrības autonomiju (Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-314/01
Avebe
/Komisija, Krājums, II-3085. lpp.
, 136. punkts, šajā sakarā skat. arī iepriekš 35. punktā minēto spriedumu lietā C-286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 29. punkts).
Ja, kā to norāda arī prasītāja, ir taisnība, ka Tiesa iepriekš 35. punktā minētā 2000. gada 16. novembra sprieduma lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija 28. un 29. punktā ir atsaukusies uz citiem apstākļiem, izņemot īpašumtiesības uz meitas sabiedrības kapitāldaļām 100% apmērā, tādiem kā mātes sabiedrības ietekmes pār tās meitas sabiedrības komercdarbības politiku neapstrīdēšana un divu sabiedrību kopīga pārstāvēšana administratīvajā procesā, tomēr Tiesa minētos apstākļus ir izvirzījusi tikai ar mērķi norādīt visus apstākļus, uz kuriem Pirmās instances tiesa bija balstījusi savu pamatojumu secinājumam, ka tā nav balstījusies tikai uz to, ka mātes sabiedrībai pieder visas meitas sabiedrības kapitāldaļas. Tāpēc apstāklis, ka Tiesa šajā lietā ir apstiprinājusi Pirmās instances tiesas vērtējumu, nevar izraisīt iepriekš 49. punktā minētā sprieduma lietā
AEG-Telefunken
/Komisija 50. punktā ietvertā principa grozīšanu.
Šajos apstākļos, lai secinātu, ka mātes sabiedrība izšķiroši ietekmē meitas sabiedrības komercdarbības politiku, pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka visas meitas sabiedrības kapitāldaļas pieder tās mātes sabiedrībai. Pēc tam Komisija varēs atzīt mātes sabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitas sabiedrībai noteiktā naudas soda samaksu, ja vien šī sabiedrība nepierādīs, ka tās meitas sabiedrība būtībā nepiemēro mātes sabiedrības izdotās vadlīnijas un tādējādi tirgū darbojas autonomi.
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka attiecīgajā laikposmā no 1991. gada 16. decembra līdz prasītajai tieši vai netieši piederēja 100%
Itochu Hellas
kapitāldaļu.
Līdz ar to Komisijai bija tiesības pieņemt, ka
Itochu
patiešām bija izšķirošā ietekme pār
Itochu Hellas
komercdarbības politiku. Tātad prasītājai, pamatojoties uz iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, ir jāiesniedz pierādījumi, lai pierādītu, ka tās meitas sabiedrība savu komercdarbības politiku noteica autonomi, kā rezultātā tā neveidoja vienu ekonomisko vienību ar mātes sabiedrību un tātad bija atsevišķs uzņēmums EKL 81. panta izpratnē.
Šajā sakarā prasītāja norādīja, ka atbilde uz paziņojumu par iebildumiem galvenokārt tika sniegta
Itochu Hellas
vārdā, ka tā neuzskatīja sevi par vienīgo Komisijas sarunu partneri, ka tā kā daudznozaru grupas [pārstāve] savu meitu sabiedrību komercdarbībā nepiedalījās tieši (vēl jo mazāk savas netiešās meitas sabiedrības kā
Itochu Hellas
[darbībā]), ka attiecīgo preču tirdzniecība un izplatīšana šajā gadījumā nebija tās galvenā darbība, ka tā nekad nav piedalījusies starp
Itochu Hellas
un
Nintendo
noslēgtā ekskluzīvās izplatīšanas līguma izstrādē, noslēgšanā vai īstenošanā un, visbeidzot, ka
Itochu Hellas
nodarbināja lielu skaitu vietējo darba ņēmēju.
Šie argumenti būtībā raksturo, no vienas puses, prasītājas attieksmi administratīvās procedūras laikā un, no otras puses,
Itochu
grupas struktūru un darbību.
Pirmkārt, attiecībā uz argumentiem, kuri saistīti ar administratīvās procedūras norisi, tie ir jāatzīst par neefektīviem. Pat pieņemot, ka tas ir pierādīts, fakts, ka prasītāja minētā procesa laikā nav piedalījusies kā Komisijas vienīgā sarunu partnere un ka tā nepārtraukti ir apstrīdējusi Komisijas izvēli adresēt konkrētos dokumentus prasītājai, nevar atspēkot iepriekš minēto pieņēmumu. Atbilstoši iepriekš 35. punktā minētajā 2000. gada 16. novembra spriedumā lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija izvirzītajai pieejai apsvērumi, kas saistīti ar prasītājas attieksmi administratīvās procedūras laikā, kas ir pārņemti Lēmuma 361. apsvērumā, ir pakārtoti un tie tikai apstiprina Komisijas secinājumu, kuru Komisija izdarīja sakarā ar atbildību par
Itochu Hellas
prettiesisko rīcību un līdz ar to Lēmuma adresāta izvēli.
Otrkārt, arī argumentus, kas saistīti ar
Itochu
grupas, kuru veido Japānas daudznozaru sabiedrība un kurai, kā apgalvots, raksturīga to meitas sabiedrību un to meitas sabiedrību apakšuzņēmumu darbību decentralizēta un autonoma struktūra, struktūru un darbību, nevar ņemt vērā, jo prasītāja nav iesniegusi nevienu konkrētu pierādījumu, lai pamatotu šo apgalvojumu, izņemot šajā sakarā nenozīmīgo apstākli, saskaņā ar kuru
Itochu Hellas
nodarbina lielu skaitu vietējo darba ņēmēju.
Turklāt nevar ņemt vērā faktu, ka prasītāja nekad nav piedalījusies ar
Nintendo
noslēgtā izplatīšanas līguma izstrādē, noslēgšanā vai īstenošanā, vai arī apstākli, ka
Itochu Hellas
attiecībā uz
Nintendo
precēm bija izstrādājusi no
Itochu
grupas galvenās darbības atšķirīgu darbību. Lai mātes sabiedrību uzskatītu par atbildīgu par savas meitas sabiedrības veiktajām darbībām, nekādi netiek prasīts pierādīt, ka minētā mātes sabiedrība ir tieši piedalījusies vai zinājusi par inkriminētajām darbībām. Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātes sabiedrībai lēmumu, ar kuru nosaka naudas sodu, neizriet ne no tā, ka mātes sabiedrība būtu pamudinājusi savu meitas sabiedrību izdarīt pārkāpumu, ne arī vēl jo vairāk no mātes sabiedrības dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē. Šajā gadījumā prasītāja tikai apgalvo, ka tā nezināja par
Itochu Hellas
darbībām, un noliedz, ka tā būtu aktīvi tās atbalstījusi, neiesniedzot nevienu pierādījumu, ka tai nebija izšķiroša ietekme pār
Itochu Hellas
darbībām, nedz arī pierādījumus par
Itochu Hellas
autonomiju.
No tā izriet, ka prasītāja ar pietiekamiem pierādījumiem nav atspēkojusi pieņēmumu par to, ka tai bija izšķiroša ietekme uz meitas sabiedrības
Itochu Hellas
darbību.
Līdz ar to šis pamats ir noraidāms.
2.
Par prasību atcelt vai samazināt naudas sodu
Lai atbalstītu prasību par prasītājai uzliktā naudas soda atcelšanu vai samazināšanu, tā izvirza sešus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz EKL 253. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principa pārkāpumu, jo
Itochu
sakarā ar Komisijas pieļauto atšķirīgo attieksmi esot noteikts proporcionāli lielāks naudas sods nekā naudas sodi, kas noteikti citiem Lēmuma adresātiem. Otrais pamats attiecas uz samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jo Komisija palielināja
Itochu
preventīvā nolūkā uzlikto naudas sodu apmēru. Trešajā pamatā prasītāja norāda, ka Komisija, palielinot
Itochu
uzliktā naudas soda apmēru par 50% sakarā ar pārkāpuma ilgumu, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un pārkāpusi samērīguma principu. Ceturtais pamats attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principa pārkāpumu, jo Komisija bez atbilstoša pamatojuma nav ņēmusi vērā noteiktus atbildību mīkstinošus apstākļus. Piektais pamats attiecas uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu, jo Komisija ir noteikusi naudas sodu, kas pārsniedz 10% no
Itochu Hellas
apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā. Visbeidzot, sestajā pamatā prasītāja norāda, ka Komisija ir pārkāpusi tiesības uz aizstāvību.
Pirms prasītājas izvirzīto pamatu pārbaudes ir jāatgādina, ka no Lēmuma 366.–464. apsvēruma izriet, ka Komisija sakarā ar konstatētajiem EKL 81. panta 1. punkta un EEZ 53. panta 1. punkta pārkāpumiem noteica naudas sodu atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam un ka Komisija, kā tā skaidri apstiprināja, naudas sodu apmēru ir noteikusi, piemērojot pamatnostādnēs definēto metodi.
Lai gan pamatnostādnes nevar uzskatīt par tiesību normu, kas administrācijai katrā ziņā ir jāievēro, tās tomēr ir atzīstamas par uzvedības normu, kas norāda, kāda ir prakse, kura ir jāievēro un no kuras administrācija atsevišķā gadījumā nevar atkāpties, nenorādot iemeslus, kas ir saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu (skat. Tiesas 2006. gada 18. maija spriedumu lietā
C-397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, Krājums, I-4429. lpp.
, 91. punkts un tajā minētā judikatūra).
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principa pārkāpumu sakarā Komisijas pieļauto atšķirīgo attieksmi
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītāja Komisijai pārmet, ka tā nav norādījusi precīzus skaitļus, pamatojoties uz kuriem tā uzņēmumus iedalīja trijās kategorijās. It īpaši Komisija neesot minējusi katra no norādītajiem uzņēmumiem attiecīgos
Nintendo
preču tirdzniecības apmērus un daļas EEZ 1997. gadā, izņemot tos, kādi bija
Nintendo
un
John Menzies
. Tātad prasītājai nebija iespēja iedarbīgi īstenot savas tiesības uz aizstāvību un pārbaudīt Komisijas pieļautās atšķirīgās attieksmes pamatotību. Šādi rīkojoties, Komisija neesot izpildījusi EKL 253. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu.
Replikā prasītāja precizē, ka no judikatūras izriet, ka Komisijai ir pienākums pamatot pakāpju izvēli starp tās radītajām dažādajām kategorijām. Tā piebilst arī, ka, lai novērtētu, vai Komisija ir ievērojusi
Itochu
tiesības uz aizstāvību, nevar tikt ņemts vērā novēlotais iebildumu rakstā izdarītais izklāsts par
Itochu Hellas
piešķirto tirgus daļu.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu. Daži Komisijas iesniegtie skaitļos izteiktie dati norāda, ka
Itochu Hellas
piederošā tirgus daļa bija mazāka par 0,5%. Klasificējot prasītāju tajā pašā kategorijā kā citus iesaistītos izplatītājus, lai gan to attiecīgās situācijas konkrētajā tirgū bija būtiski atšķirīgas, Komisija neesot ņēmusi vērā attiecīgo uzņēmumu konkrēto apmēru.
Replikā prasītāja norāda, ka Komisijai piešķirtā rīcības brīvība noteikt naudas sodu apmēru nav neierobežota, jo Komisijai ir jāvēro tiesību vispārējie principi. Līdz ar to Komisijai, nolemjot piemērot atšķirīgu attieksmi, būtu jāievēro vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi. Turklāt atšķirīgai attieksmei būtu vismaz jāatspoguļo uzņēmuma darbības faktiskā ietekme uz konkurenci. Tas būtu nesamērīgi, ja Komisija pārējos sešus uzņēmumus ievietotu tikai vienā kategorijā. Komisijai esot bijusi jāparedz ceturtā kategorija vismazākajiem uzņēmumiem un jāpiemēro šai kategorijai sākumsumma, kas ir mazāka par 1 miljonu euro. Relatīvā apmēru atšķirība, salīdzinot ar
Nintendo
starp
John Menzies
un trešās kategorijas lielāko uzņēmumu, esot daudz mazāk nozīmīga nekā atšķirība starp šo pēdējo minēto uzņēmumu un
Itochu Hellas
.
Komisija apstrīd visus prasītājas izvirzītos argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Atbilstoši pamatnostādnēs definētajai metodei Komisija par atskaites punktu naudas soda summas aprēķinam, kas uzliekama attiecīgajiem uzņēmumiem, izmantoja summu, kas noteikta, ievērojot pārkāpuma smagumu. Pārkāpuma smaguma izvērtēšanā ir jāņem vērā pārkāpuma būtība, tā ietekme uz konkrēto tirgu, ja tā ir novērtējama, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmērs (1.A punkta pirmā daļa). Šajā kontekstā pārkāpumi tika iedalīti trijās kategorijās, proti, “nelieli pārkāpumi”, par kuriem paredzamā naudas soda summa ir robežās no EUR 1000 līdz 1 miljonam euro, “smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzamā naudas soda summa ir robežās no 1 līdz 20 miljoniem euro, un “ļoti smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzamā naudas soda summa ir virs 20 miljoniem euro (1.A punkta otrās daļas pirmais un trešais ievilkums). Katrā no šīm kategorijām noteikto sankciju mērogs atbilstoši pamatnostādnēm ļauj piemērot atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, ņemot vērā to izdarītā pārkāpuma būtību (1.A punkta trešā daļa). Turklāt atbilstoši pamatnostādnēm ir jāņem vērā pārkāpuma autoru faktiskā ekonomiskā spēja radīt būtiskus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem, un jānosaka naudas soda summa tādā apmērā, lai tam nodrošinātu pietiekoši preventīvu raksturu (1.A punkta ceturtā daļa).
Katrā no tādējādi definētajām trijām pārkāpumu kategorijām atbilstoši pamatnostādnēm noteiktos gadījumos ir jālīdzsvaro konkrētā summa, lai ņemtu vērā īpašo nozīmi — un tādējādi faktisko ietekmi — katra uzņēmuma pārkāpjošajai rīcībai attiecībā uz konkurenci, it īpaši gadījumos, kad ir būtiska uzņēmumu, kas ir vienāda rakstura pārkāpuma autori, lieluma atšķirība, un tādējādi jāpiemēro pamatsummas atskaites punkts katra uzņēmuma specifiskajam raksturam (1.A punkta sestā daļa).
Konkrētajā gadījumā prasītāja neapstrīd ne attiecīgā pārkāpuma ļoti smago raksturu, ne vērtējumus, uz kuriem Komisija ir pamatojusies, lai noteiktu minētā pārkāpuma ļoti smago raksturu, kas ir vērtējumi, kuri saistīti ar tā būtību, tā reālo ietekmi uz tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmēru (Lēmuma 374.–384. apsvērums). Prasītāja arī neapstrīd pašu principu par aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalījumu vairākās kategorijās. Prasītāja turpretim pārmet Komisijai, ka tā nav ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus, pirmkārt, ierindojot vienā kategorijā dažāda lieluma uzņēmumus un, otrkārt, neievērojot atšķirības dažādo uzņēmumu līdzdalībā attiecīgajā pārkāpumā gan saistībā ar tās ilgumu, gan intensitāti.
Attiecībā uz iebildumu, kas saistīts ar vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu neievērošanu, veicot klasifikāciju kategorijās, prasītāja būtībā norāda, ka, klasificējot to tajā pašā kategorijā kā citus iesaistītos izplatītājus, lai gan to attiecīgās situācijas konkrētajā tirgū bija būtiski atšķirīgas, Komisija neesot ņēmusi vērā attiecīgo uzņēmumu konkrēto apmēru. Tā precizē, ka atšķirīgai attieksmei būtu vismaz jāatspoguļo uzņēmuma darbības faktiskā ietekme uz konkurenci un ka Komisijai bija jāparedz ceturtā kategorija vismazākajiem uzņēmumiem un jāpiemēro šai kategorijai sākuma summa, kas ir mazāka par 1 miljonu euro.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atgādina, ka, izmantojot metodi — saskaņā ar kuru aizliegtās vienošanās dalībniekus iedala kategorijās, lai īstenotu atšķirīgu attieksmi naudas soda sākumsummas noteikšanas stadijā, kas turklāt ir princips, kurš ir apstiprināts Pirmās instances tiesas judikatūrā, — lai gan atbilstoši tai neņem vērā vienā kategorijā esošo uzņēmumu lieluma atšķirības, paredz vienotas likmes noteikšanu sākumsummai, kas fiksēta vienā kategorijā ietilpstošiem uzņēmumiem (skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu lietā
T-26/02
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, Krājums, II-713. lpp.
, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).
Protams, ka veicot šādu sadalīšanu kategorijās, ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips, saskaņā ar ko ir aizliegts attiekties pret līdzīgām situācijām atšķirīgi un pret atšķirīgām situācijām identiski, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota. Turklāt saskaņā ar judikatūru naudas soda summai, ievērojot pārkāpuma smaguma vērtējumā vērā ņemtos apstākļus, jābūt vismaz samērīgai. Lai pārbaudītu, vai aizliegtās vienošanās dalībnieku sadalījums kategorijās atbilst vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principiem, Pirmās instances tiesai, veicot kontroli pār Komisijai šajā jautājumā piešķirtās rīcības brīvības izmantošanas tiesiskumu, tomēr ir vienīgi jāpārbauda, vai šis sadalījums ir konsekvents un objektīvi pamatots, sākotnēji neaizstājot Komisijas veikto vērtējumu ar savu vērtējumu (iepriekš 73. punktā minētais spriedums lietā
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, 84. un 85. punkts).
Šajā gadījumā Komisija uzskatīja, ka “attiecīgos uzņēmumus principā [varēja] pakārtoti iedalīt trijās grupās, ievērojot katra tā relatīvo nozīmību salīdzinājumā ar
Nintendo
[..] kā attiecīgo izstrādājumu (un tikai to) izplatītājiem EEZ, izdarot salīdzinājumu, ņemot vērā katras puses daļas
Nintendo
konsoļu un spēļu bloku kopējā apjomā, kas iegādātas to izplatīšanai EEZ 1997. gadā, kurš bija pēdējais gads, kura laikā tika veikts pārkāpums” (Lēmuma 386. apsvērums).
Nintendo
(kura tirgus daļa tika novērtēta [
konfidenciāli
] (
)% apmērā) un
John Menzies
(kura tirgus daļa bija [
konfidenciāli
]%), tādējādi katra tika ietverta attiecīgi pirmajā un otrajā grupā. Pārējie attiecīgie uzņēmumi (ar tirgus daļām no [
konfidenciāli
] līdz [
konfidenciāli
]%), kuru vidū bija prasītāja, tika ietverti trešajā grupā.
Komisijas izvēli iedalīt uzņēmumus, kuru tirgus daļa attiecīgo izstrādājumu izplatīšanā bija zemāka par [
konfidenciāli
]%, nevar kvalificēt kā patvaļīgu un nepārsniedz tai šajā jomā piešķirtās rīcības brīvības robežas.
Nevar iebilst pret faktu, ka sākumsummas, kas saistītas ar katru no šīm kategorijām, nav noteiktas strikti proporcionāli konkrēto uzņēmumu attiecīgajām tirgus daļām, jo tās ir tikai iedalījuma kategorijās un ar to saistīto vienotas likmes summu sistēmas rezultāts. Jāatgādina, ka, pat ja — ievērojot iedalījumu grupās — noteiktiem uzņēmumiem tiek piemērotas identiskas pamatsummas, kaut arī tiem ir atšķirīgs lielums, ir jāsecina, ka atšķirīgo attieksmi objektīvi pamato pārkāpuma būtība prioritāte salīdzinājumā ar uzņēmuma lielumu pārkāpuma smaguma noteikšanas laikā (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 19. marta spriedumu lietā
T-213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II-913. lpp.
, 411. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā — ja patiešām ir relatīvas atšķirības starp tirgus daļām, kas ir uzņēmumiem, kuri klasificēti tajā pašā grupā, — šīm atšķirībām absolūtā nozīmē nav tāda nozīme, ka attaisnotu to, ka prasītāja tiek iekļauts citā grupā. It īpaši Komisijas pieņemtās metodes rezultātā nav iegūts attiecīgo tirgu būtiski deformēts priekšstats (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu lietā
T-15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II-497. lpp.
, 159. punkts). Faktiski attiecīgajā tirgū, proti
Nintendo
izstrādājumu izplatīšanas tirgū, faktu iestāšanās laikā dominēja
Nintendo
un tās meitas sabiedrības. Neatkarīgie izplatītāji, izņemot
John Menzies
, attiecīgajā izplatīšanas sistēmā aizņēma tikai relatīvi pieticīgu vietu (skat. Lēmuma 388.–390. apsvērumu).
Pretēji tam, ko prasītāja norāda, Komisijai attiecīgie uzņēmumi nebija jānošķir atkarībā no tiem piederošām tirgus daļām konkrēto preču izplatīšanai. Līdz ar to, kā tas izriet arī no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, Komisijas paustā nostāja nebija nedz nekonsekventa, nedz arī tai trūka objektīva pamatojuma, un, ņemot vērā pārkāpuma smagumam piedēvēto pārākumu, nav nozīmes tam, vai, kā to apgalvo prasītāja, dalībnieku klasifikācija drīzāk četrās nekā trijās kategorijās būtu labāk atspoguļojusi konkrēto uzņēmumu relatīvo apmēru.
Turklāt prasītāja nevar apgalvot, ka, ņemot vērā tās darbības ierobežoto ietekmi tirgū, tai noteiktais naudas sods ir nesamērīgs, jo, kā tas tika atgādināts iepriekš 70. punktā un kā tas izriet arī no Lēmuma 385.–390. apsvēruma, atšķirīgas attieksmes kontekstā tika ņemts vērā konkrētais prasītājas uzņēmuma lielums saistībā ar kopējo
Nintendo
spēļu konsoļu un bloku apjomu, kas iegādāts, lai 1997. gadā izplatītu tos EEZ, un līdz ar to tās prettiesiskās rīcības faktiskā ietekme uz konkurenci.
Tādējādi ir jāsecina, ka relatīvu nozīmīgu svārstību pastāvēšana starp pēdējai kategorijai piederošo uzņēmumu tirgus daļām, kas ir neatņemama sastāvdaļa iedalījuma kategorijās sistēmai un ar to saistītajai vienotajai likmei, ir objektīvi pamatota. Komisijas iespēja veikt iedalījumu kategorijās zaudētu lielu savas lietderības daļu, ja ikkatra atšķirība tirgus daļās, kas ir nozīmīga salīdzinošā aspektā, bet ļoti nenozīmīga procentuālā aspektā, nepieļautu dažādu uzņēmumu klasifikāciju vienā kategorijā.
Attiecībā uz iebildumu, kas saistīts ar pienākuma norādīt pamatojumu sakarā ar iedalīšanu kategorijās pārkāpumu, ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, runājot par naudas sodu noteikšanu par konkurences tiesību pārkāpumu, ir jāatzīst, ka Komisija ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, ja tā savā lēmumā ir norādījusi novērtējuma elementus, kas tai ļāvuši noskaidrot izdarītā pārkāpuma smagumu un ilgumu, un tai nav jāsniedz sīkāks izklāsts vai jānorāda skaitļos izteikti elementi, kas attiecas uz naudas soda aprēķināšanas metodiku (šajā sakarā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā
C-279/98 P
Cascades
/Komisija,
Recueil
, I-9693. lpp.
, 38.–47. punkts; Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās
T-191/98 un no T-212/98 līdz T-214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II-3275. lpp.
, 1522. un 1523. punkts). Lai arī cik noderīga varētu būt skaitļos izteikta informācija, kas attiecas uz naudas sodu apmēru aprēķināšanas metodiku, tā nav obligāti nepieciešama pienākuma norādīt pamatojumu izpildīšanai (skat. Tiesas spriedumu lietā
C-182/99 P
Salzgitter
/Komisija,
Recueil
, I-10761. lpp.
, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Komisija Lēmumā skaidri norādīja elementus, kuri tika ņemti vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu (skat. 373. un nākamos apsvērumus), un to starpā aprēķina elementus, kas saistīti ar to klasificēšanu kategorijās. Fakts, ka Komisija nav atsevišķi norādījusi katra trešā kategorijā ietvertā uzņēmuma tirgus daļas, prasītājai neliedza detalizēti apstrīdēt šo Apstrīdētā lēmuma aspektu. No tā izriet, ka Komisija attiecībā uz klasificēšanu kategorijās nav pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, šis pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu, kas attiecas uz samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, preventīvā nolūkā palielinot naudas soda sākuma summu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus, nolemjot, ka, lai nodrošinātu tai uzliktā naudas soda preventīvo iedarbību, tā sākuma summas apmērs ir jāpalielina trīs reizes.
Pirmkārt, tā uzskata, ka papildus faktam, ka Komija tai nevarēja uzlikt naudas sodu sakarā ar to, ka tā ir mātes sabiedrība, un līdz ar to pamatoties uz tās lielumu un kopējiem resursiem, tai nebija arī nekāda iemesla palielināt naudas soda apmēru, ņemot vērā pavisam nelielo
Itochu Hellas
apgrozījumu. Atbilstoši pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas ceturtajam ievilkumam Komisijai esot bijis jānovērtē, vai
Itochu Hellas
lielums un kopējie resursi, nevis
Itochu
lielums un kopējie resursi pamato naudas soda preventīviem nolūkiem sākumsummas palielināšanu. Tai esot bijis jākonstatē, pirmkārt, ka
Itochu Hellas
apgrozījums, kurš norādīts atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, bija salīdzinoši daudz mazāks nozīmīgs nekā citu konkrēto uzņēmumu apgrozījums un, otrkārt, ka kopš 1997. gada šis apgrozījums būtiski samazinājās. Tādējādi Komisijai esot bijis jāņem vērā fakts, kurš tika norādīts atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, ka kopš 1997. gada
Itochu Hellas
vairs nebija
Nintendo
izplatītāja.
Otrkārt un pakārtoti, prasītāja norāda — gadījumā, ja Pirmās instance tiesa uzskatītu, ka Komisija Lēmumu pamatoti adresēja
Itochu
, — ka ar
Itochu
uzliktā naudas soda sākumsummas palielināšanu trīs reizes tika pārkāpts arī samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes princips. Šajā sakarā tā apgalvo, ka Komisija to pašu palielināšanas faktoru piemēroja arī
Nintendo
, lai ņemtu vērā ne tikai tās lielumu un kopējos resursus, bet arī tās attiecīgo preču ražotājas un tādējādi pārkāpuma “dabīgās līderes” lomu. Turklāt Komisija
John Menzies
esot nolēmusi piemērot palielināšanas faktoru tikai 1,25 reizes, lai arī šai izplatītājai, pretēji
Itochu Hellas
, bija aktīva un ļoti būtiska loma pārkāpumā. Visbeidzot, Komisija neesot ņēmusi vērā
Itochu
decentralizēto struktūru, lai gan palielināšanas faktors preventīvā nolūkā būtu jāpiemēro tikai gadījumā, ja mātes sabiedrība ir faktiski piedalījusies pārkāpumā. Tā atgādina, ka, ņemot vērā tās daudznozaru sabiedrības raksturu,
Nintendo
preču izplatīšana nekad nav ietilpusi tās komercdarbībā un ka tā nekad nav piedalījusies sarakstē saistībā ar šo izplatīšanas darbību. Šis apstāklis to būtiski atšķir no citiem Lēmuma adresātiem.
Komisija lūdz noraidīt visus prasītājas izvirzītos iebildumus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz šī pamata pirmo daļu ir jāsecina, ka tas ir balstīts uz pirmo premisu, saskaņā ar kuru Komisija kļūdaini Lēmumu adresēja
Itochu
. Turklāt
Itochu
skaidri piekrita, ka šī pamata daļas pārbaude, kura pamatojas uz pieņēmumu, ka Komisijai bija jānovērtē, vai
Itochu Hellas
, nevis
Itochu
lielums un kopējie resursi pamato naudas soda preventīviem nolūkiem sākumsummas palielināšanu, nav vajadzīga gadījumā, ja Pirmās instances tiesa nospriestu, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, Lēmumu adresējot
Itochu
.
Tā kā pamats, kurš izvirzīts prasības par Lēmuma daļēju atcelšanu atbalstam tika noraidīts, šī [pamata] daļa, kas ir neefektīva, nav jāpārbauda.
Ar otrā pamata otro daļu būtībā Komisijai tiek pārmests, ka tā, lai nodrošinātu naudas sodu preventīvo iedarbību, nav ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus, no vienas puses, piemērojot vienu un to pašu palielināšanas faktoru
Itochu
un
Nintendo
, lai gan to attiecīgās lomas apgalvotajā pārkāpumā bija ievērojami atšķirīgas, un, no otras puses, piemērojot
John Menzies
daudz mazāku palielināšanas faktoru, lai gan
John Menzies
minētajā pārkāpumā bija aktīva un būtiska loma.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atgādina, ka Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kuri ar nodomu vai aiz neuzmanības izdara EKL 81. panta 1. punkta vai EKL 82. panta pārkāpumu, ir viens no Komisijai piešķirtajiem līdzekļiem, kā tai ļaut izpildīt kontroles uzdevumu, ko tai piešķir Kopienu tiesības. Šo uzdevumu noteikti veido pienākums īstenot vispārējo politiku, kuras mērķis konkurences jomā ir piemērot Līguma noteiktos principus un uz to virzīt arī uzņēmumu rīcību (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no
100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp.
, 105. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II-3435. lpp.
, 297. punkts).
No tā izriet, ka Komisija drīkst lemt par naudas sodu apmēru, lai pastiprinātu to preventīvo iedarbību, ja konkrēta veida pārkāpumus joprojām salīdzinoši bieži atkārto, lai gan tie jau tikuši atzīti par prettiesiskiem Kopienas politikas konkurences jomā pašā sākumā tādēļ, ka konkrēti uzņēmumi no tiem var gūt peļņu (iepriekš 92. punktā minētie spriedumi apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 108. punkts, un lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 298. punkts). Tā kā preventīvo pasākumu mērķis ir pārraudzīt uzņēmumus Kopienā vai EEZ, preventīvās iedarbības faktors ir jānovērtē, ņemot vērā faktoru kopumu, nevis tikai attiecīgā uzņēmuma īpašo situāciju (Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedums lietā
C-289/04 P
Showa Denko
/Komisija, Krājums, I-5859. lpp.
, 23. punkts; šajā sakarā skat. arī iepriekš 92. punktā minēto spriedumu lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 300. punkts).
Tādējādi prasītāja, lai apstrīdētu naudas sodu apmēra palielināšanas, kas veikta, cenšoties panākt preventīvo iedarbību, vienlīdzīgo un samērīgo raksturu, nevar pamatoties uz atšķirībām, kādas ir starp attiecīgajām konkrēto uzņēmumu lomām pārkāpumā.
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, no Lēmuma nekādi neizriet, ka Komisija, lai noteiktu naudas sodu preventīvo faktoru, pamatojās tikai un vienīgi uz katra pārkāpuma dalībnieka faktisko lomu.
Šajā gadījumā Komisija uzskatīja, ka, lai ņemtu vērā noteiktu uzņēmumu, proti,
Nintendo
,
John Menzies
un
Itochu
, lielumu un kopējos resursus, jāpalielina šiem uzņēmumiem noteiktā naudas soda sākumsumma. Līdz ar to
Nintendo
un
Itochu
noteikto naudas sodu sākumsummas tika palielinātas trīs reizes. Savukārt
John Menzies
noteiktajam naudas sodam piemērotais palielināšanas faktors tika noteikts 1,25.
Attiecīgi
Nintendo
un
Itochu
noteikto naudas sodu sākumsummas palielināšanas koeficenta 3 piemērošana Lēmuma 393.–395. apsvērumā ir pamatota šādi:
“Šajā lietā, lai ņemtu vērā
Nintendo
[..],
John Menzies
[..] un
Itochu
[..] lielumu un kopējos resursus, attiecībā uz šiem uzņēmumiem naudas soda sākumsumma ir jāpalielina.
Itochu
[..] norādīja, ka, tā kā tā pa šo laiku ir beigusi izplatīt attiecīgās preces, neesot iemesla palielināt tai uzlikto naudas sodu preventīvā nolūkā [..]. Preventīvā iedarbība ir jānodrošina neatkarīgi no fakta, vai uzņēmums turpināja vai neturpināja uzturēt divpusējās attiecības ar citiem pārkāpuma, kad tas tika pārtraukts, dalībniekiem.
It īpaši pietiekama preventīvā iedarbība ir jānodrošina attiecībā uz
Nintendo
[..], jo papildus tās lielumam (kurš ir ievērojami mazāks nekā
Itochu
lielums [..]) ir jāņem vērā arī fakts, ka tā ir preču, kuras bija pārkāpuma priekšmets, ražotāja [..].”
No šīm rindkopām izriet, ka Komisija, pamatojoties uz faktu, ka
Nintendo
bija preču ražotāja — elements, kas norāda uzņēmuma īpašību, kura ir neatkarīga no tā lomas attiecīgajā pārkāpumā, — koncentrējās uz uzņēmumu lielumu, it īpaši
Itochu
ievērojamo lielumu.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šis pamats ir noraidāms.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu novērtējumā un samērīguma principa pārkāpumu, palielinot naudas soda summu sakarā ar pārkāpuma ilgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītāja norāda, ka Komisija attiecībā uz
Itochu Hellas
nevarēja uzskatīt, ka pārkāpums ir uzsākts kopš faktiskā izplatīšanas līguma ar
Nintendo
noslēgšanas datuma, t.i., 1991. gada 16. decembra, un ka tā tajā piedalījās līdz minētā līguma beigu datumam, t.i., . Komisijai drīzāk bija jānosaka laikposms, kurā apgalvotā prakse tika īstenota, piedaloties
Itochu Hellas
.
Pēc prasītājas domām, Komisija šo “formālo nostāju” pamatoja ar noteiktiem izplatīšanas līguma noteikumiem, kuri atbilstoši tās uzskatam, no vienas puses, paredzēja, ka
Itochu Hellas
attiecīgās preces var tirgot tikai Grieķijā reģistrētiem un
Nintendo
apstiprinātiem aģentiem, un, no otras puses, ierobežoja arī paralēlo eksportu EEZ ar
Itochu Hellas
klientiem. Atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Komisijas informācijai tika sniegts liels skaits pierādījumu, norādot, ka līgumslēdzējas puses šīs klauzulas nebija īstenojušas.
Itochu Hellas
šajā sakarā tostarp norādīja, ka pirmām kārtām
Nintendo
nekad nav apstiprinājusi tās aģentus un nekad nav iejaukusies to izvēlē, turklāt
Itochu Hellas
saviem aptuveni 300 klientiem un/vai aģentiem nebija noteikusi ne mazāko ierobežojumu eksportēt, un, visbeidzot, tā pati praktizēja paralēlo tirdzniecību ar mērķi iegūt preces, kuru izcelsme ir no dažādiem avotiem, un tirgojot noteiktas
Nintendo
preces klientiem, kuri atrodas ārpus Grieķijas. Prasītāja savā replikā precizē, ka tā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem norādīja arī, ka Komisija nevar aprobežoties tikai ar to, ka tā ņem vērā izplatīšanas līguma tekstu.
Turklāt prasītāja apgalvo, ka, tieši runājot, nebija “līguma” starp
Itochu Hellas
un
Nintendo
, kurš attiecās uz šīm ierobežojošām klauzulām, jo šo abu sabiedrību vidū nebija gribas saskaņotības. Komisijai būtu bijis jāpārbauda, kurā brīdī
Itochu Hellas
piedalījās vai tai bija nodoms piedalīties ierobežojošā praksē, tāpat kā Komisija to darīja attiecībā uz izplatītāju
Nortec AE
. Savā replikā prasītāja norāda, ka izplatīšanas līguma nosacījumus tai noteica
Nintendo
. Tātad
Nintendo
rīcība bija vienpusēja, un Komisijai būtu jāpierāda
Itochu Hellas
skaidri vai klusējot izteiktas piekrišanas esamība (Pirmās instances tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedums lietā
T-41/96
Bayer
/Komisija,
Recueil
, II-3383. lpp.
, 71. un 72. punkts).
Arī no pamatnostādņu 1.B punkta izrietot, ka Komisija naudas soda sākumsummu sakarā ar pārkāpuma ilgumu var palielināt tikai tiktāl, ciktāl šī palielināšana attiecas uz ierobežojumiem, kuri ir izraisījuši negatīvu un ilgstošu ietekmi uz patērētājiem. Līdz ar to, ja noteiktā laikposmā pārkāpumam nav bijusi negatīva ietekme uz patērētājiem, nekāda minētās summas palielināšana sakarā ar ilgumu nav pamatota.
Šajā gadījumā Komisija neesot varējusi sniegt ne mazāko pierādījumu par
Itochu Hellas
piedalīšanos
Nintendo
izstrādātajā “plānā”, lai apkarotu paralēlo tirdzniecību, izņemot atsevišķus gadījumus, kuri notika 1996. gadā un vienā atsevišķā gadījumā 1993. gadā. Līdz ar to attiecībā uz
Itochu Hellas
pārkāpuma laikposms esot daudz īsāks, nekā tas ir norādīts Lēmumā.
Otrkārt un pakārtoti, prasītāja argumentē, ka Komisijai atbilstoši samērīguma principam būtu bijis vismaz jāņem vērā
Itochu Hellas
pasīvā loma apgalvotajā pārkāpumā vai arī fakts, ka apgalvotā pārkāpuma laikposms, kurš ilga no 1991. gada decembra līdz 1997. gada februārim, ietver ilgus laikposmus, kuros
Itochu Hellas
apgalvotajā pārkāpumā nav piedalījusies un tai bija pasīva loma. Līdz ar to prasītāja ierosina, ka, ja Komisijai bija jāuzskata, ka pārkāpums ilga vairāk nekā gadu, tai
Itochu
[noteiktā] naudas soda sākumsumma sakarā ar ilgumu, ņemot vērā
Itochu Hellas
pasīvo lomu, būtu jāpalielina par mazāk nekā 10% (piemēram, 5%). Šāda pieeja atbilstu Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei tā sauktajās lietās “Volkswagen” un “Siltumizolācijas caurules” (attiecīgi Komisijas 1998. gada 28. janvāra Lēmums 98/273/EK par [EKL 81. panta] piemērošanas procedūru (IV/35.733 —
VW
) (
OV L 124, 60. lpp.
) un Komisijas Lēmums 1999/60/EK par [EKL 81. panta] piemērošanas procedūru (IV/35.691/E-4 — Siltumizolācijas caurules) (
OV 1999, L 24, 1. lpp.
)). Papildus pakārtoti Komisijai būtu vismaz jāpiemēro palielināšanas procentu likme sakarā ar īsāku laikposmu attiecībā uz gadiem, kuru laikā apgalvotais pārkāpums bija ļoti sporādisks vai pat neesošs. Šāda procentu likme katrā ziņā būtu jāpiemēro vismaz saistībā ar laikposmiem, attiecībā uz kuriem Komisija nav sniegusi nekādus pierādījumus par
Itochu Hellas
piedalīšanos apgalvotajā pārkāpumā (proti, par laikposmu līdz 1995. gada aprīlim — maijam un no 1996. gada maija līdz 1997. gada februārim). Turklāt prasītāja norāda, ka šajā pēdējā minētajā laikposmā
Itochu Hellas
darba ņēmēji, kuri piedalījās
Nintendo
preču izplatīšanā, bija aizgājuši no uzņēmuma un ka
Nintendo
jau plānoja izbeigt līgumu ar
Itochu Hellas
.
Komisija apstrīd visus prasītājas izvirzītos argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Šis pamats būtībā ir iedalīts divās daļās. Pirmajā daļā prasītāja norāda, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, apgalvojot, ka prasītāja apgalvotajā pārkāpumā ir piedalījusies no 1991. gada 16. decembra līdz , un nolemjot, ka atbilstoši pamatnostādņu 1.B punkta pirmajai daļai sākumsumma ir jāpalielina par 50%. Otrajā daļā, kas ir izvirzīta pakārtoti, prasītāja norāda, ka Komisijai, ņemot vērā
Itochu Hellas
pasīvo lomu un ilgos laikposmus, kuros tā pārkāpumā nepiedalījās, būtu bijis jāpiemēro palielināšanas likme par pārkāpuma gadu, kas ir mazāka par 10%. To nedarot, Komisija esot pārkāpusi samērīguma principu.
— Par pirmo pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nosakot laikposmu, kurā prasītāja piedalījās pārkāpumā
Pirmām kārtām ir jāsecina, ka prasītāja pamatu, kas attiecas uz pārkāpuma ilgumu, ir izvirzījusi tikai pakārtoti prasības atcelt vai samazināt tai uzlikto naudas sodu atbalstam. Tomēr no prasītājas rakstveida dokumentiem izriet, ka tā būtībā apstrīd Lēmuma tiesiskumu daļā, kurā ir atzīts, ka pārkāpums turpinājās laika periodā no 1991. gada 16. decembra līdz , kā tas ir norādīts rezolutīvās daļas 1. punktā. Ir arī jāsecina, ka šajos rakstveida dokumentos prasītāja skaidri prasa atcelt Lēmuma 1. punktu. Tātad, ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāuzskata, ka ar šo pamatu prasītāja lūdz ne tikai atcelt vai samazināt naudas sodu, bet arī daļēji atcelt Lēmumu un tostarp tā rezolutīvās daļas 1. punktu, jo Komisija tajā kļūdaini konstatēja, ka pārkāpums turpinājās no līdz (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II-4407. lpp.
, 210.–213. punkts).
Attiecībā uz pārkāpuma laikposma noteikšanu ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pēdējā daļā ir paredzēts, ka, lai noteiktu naudas soda apmēru, papildus pārkāpuma smagumam ir jāņem vērā tā ilgums. Šajā sakarā ir arī jāatgādina, ka EKL 81. panta 1. punktā ir aizliegti līgumi, kuru mērķis vai sekas ir ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū. Tādējādi, lai arī līgums, kura mērķis ir nesaderīgs ar konkurenci, nav īstenots, ir jāņem vērā laikposms, kurā šis līgums ir bijis spēkā, proti, laikposms, kas aizritējis no tā noslēgšanas dienas līdz dienai, kurā tas izbeigts (iepriekš 77. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
CMA CGM
u.c./Komisija, 280. punkts, un 2005. gada 27. jūlija spriedums apvienotajās lietās no
T-49/02 līdz T-51/02
Brasserie nationale
u.c./Komisija, Krājums, II-3033. lpp.
, 185. punkts).
Šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka
Itochu Hellas
ar
Nintendo
noslēdza izplatīšanas līgumu, kura mērķis bija ierobežot paralēlo tirdzniecību. Tā kā, pamatojoties uz šo līgumu, pārkāpums ir pierādīts, Komisija pamatoti uzskatīja, ka pārkāpuma laikposms atbilda šī līguma ilgumam.
Tādējādi Komisija Lēmuma 351. apsvērumā ir norādījusi, ka
Itochu Hellas
dalība pārkāpumā ilga no 1991. gada 16. decembra (izplatīšanas līguma parakstīšanas datums) līdz (datums, kurā izplatīšanas līgums ir izbeigts), proti, piecus gadus un divus mēnešus.
Šādos apstākļos pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, faktam, pat ja tas būtu patiess, ka ilgu laiku netika īstenoti līguma noteikumi, nav nekādas nozīmes pārkāpuma laikposma noteikšanā.
Turklāt prasītāja šajā sakarā nevar iebilst, ka
Nortec
ir piemērota labvēlīgāka attieksme, jo, lai gan šis uzņēmums bija noslēdzis izplatīšanas līgumu ar
Nintendo
, Komisija nolēma ņemt vērā faktisko laikposmu, kurā tas piedalījās pārkāpumā. Izplatīšanas līgumā, kurš noslēgts starp
Nintendo
un
Nortec
, pretēji līgumam, kurš bija noslēgts starp
Nintendo
un
Itochu Hellas
un kurš skaidri ierobežoja attiecīgo preču paralēlā eksporta iespēju (skat. Lēmuma 264. apsvērumu), neietvēra nevienu konkurenci ierobežojošu klauzulu. Tātad Komisija, lai pierādītu
Nortec
dalību attiecīgajā pārkāpumā, pamatojās nevis uz jebkāda izplatīšanas līguma tekstu, bet gan uz sarakstes, kas notikusi starp
Nortec
un
Nintendo
, kopumu.
Prasītāja vairs nevar pamatoties uz faktu, ka līguma teksts
Itochu Hellas
tika uzspiests, jo tai bija tikai iespēja to pieņemt. Prasītāja nav paskaidrojusi, kā šis apstāklis ietekmē laikposma, kurā tā piedalījās pārkāpumā, noteikšanu. Turklāt prasītāja par iespējamo spiedienu, kas uz to tiek izdarīts, varēja paziņot kompetentajām iestādēm un iesniegt Komisijai sūdzību atbilstoši Regulas Nr. 17 3. pantam, nevis kļūt par aizliegtās vienošanās dalībnieci (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā
T-17/99
KE KELIT
/Komisija,
Recueil
, II-1647. lpp.
, 50. punkts, un spriedumu lietā
T-62/02
Union Pigments
/Komisija, Krājums, II-5057. lpp.
, 63. punkts).
Līdz ar to iespējamās
Itochu
pasīvās lomas novērtēšana ir jāveic atbildību mīkstinošo apstākļu pārbaudes stadijā.
Attiecībā uz citiem
Itochu
argumentiem, kas saistīti ar apgalvoto pārkāpuma negatīvās iedarbības neesamību, tie patiesībā attiecas uz pārkāpumam piemītošā būtiskuma pārbaudi, nevis tā ilguma pārbaudi. Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, pamatnostādņu 1.B punktā, atbilstoši kuram, “vispārīgi runājot, sodanaudu pieaugums [naudas sodu palielināšana] ilgtermiņa pārkāpumiem raksturo zināmu iepriekšējās prakses nostiprināšanu, kuras mērķis ir noteikt iedarbīgas sankcijas tiem ierobežojumiem, kuri negatīvi ietekmējuši patērētājus ilgākā laika posmā”, palielināšanai sakarā ar [pārkāpuma] ilgumu nav izvirzīts nosacījums pierādīt, ka attiecīgajam pārkāpumam ir bijusi negatīva un ilgstoša ietekme uz patērētājiem.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šī pamata pirmā daļa ir neefektīva.
— Par [pamata] otro daļu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, nosakot palielināšanas likmi par pārkāpuma gadu
Atbilstoši pamatnostādņu 1.B punktam Komisijai attiecībā uz ilgstošiem pārkāpumiem (ilgāki par pieciem gadiem) ir iespēja sakarā ar pārkāpuma smagumu iegūto summu palielināt, piemērojot likmi, kura var būt līdz pat 10% par pārkāpuma gadu.
Šai gadījumā Lēmuma 403. apsvērumā Komisija konstatēja, ka prasītāja pārkāpumā ir piedalījusies piecus gadus un divus mēnešus, proti, pamatnostādņu izpratnē [pārkāpums] ir bijis ilgstošs, un tā sakarā ar šo ilgumu palielināja naudas sodu par 50%. Šādi rīkojoties, Komisija ir ievērojusi pašas pieņemto pamatnostādņu noteikumus. Turklāt palielinājums par 50%, ņemot vērā pārkāpuma ilgumu, šajā gadījumā nav acīmredzami nesamērīgs.
Tas fakts vien, ka Komisija sev ir paturējusi iespēju veikt palielinājumu līdz 10% par pārkāpuma gadu, tai nekādi nerada pienākumu šo likmi noteikt, ņemot vērā pārkāpuma intensitāti vai arī katra pārkāpuma izdarītāja dažādo dalības līmeni.
Pirmām kārtām attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai, ņemot vērā, ka prasītājai pārkāpumā bija tikai pasīva loma, vai vismaz faktu, ka tai pārmestās darbības ir bijušas sporādiskas vai pat retas, būtu bijis jāpiemēro mazāka palielināšanas likme, tas ir neefektīvs. Jāatgādina, ka saskaņā ar pamatnostādnēs izklāstīto metodiku katra attiecīgā uzņēmuma pārkāpuma smaguma novērtēšana, ņemot vērā it īpaši to aktīvo vai pasīvo [dalību], atbilstoši pamatnostādņu 2. un 3. punktam tiek veikta atbildību pastiprinošo vai mīkstinošo apstākļu vērā ņemšanas stadijā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā
T-224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II-2597. lpp.
, 265. punkts).
Šajā gadījumā Komisija atbildību mīkstinošo apstākļu novērtēšanas stadijā precīzi un atbilstoši šai pamatnostādnēs izklāstītajai metodikai pārbaudīja, vai prasītājai bija pasīva loma.
Turklāt attiecībā uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru, tā kā prasītājai pārmestajam pārkāpumam ir bijusi ļoti mainīga intensitāte, Komisijai būtu bijis jāiegūst daudz mazāka palielināšanas likme vismaz attiecībā uz daļu no konkrētā laikposma, pietiek atgādināt, ka naudas soda palielināšana atkarībā no pārkāpuma ilguma ir iespējama ne tikai tad, ja ir tieša saikne starp šo ilgumu un palielinājušos kaitējumu, kas nodarīts konkurences tiesību normās paredzētajiem Kopienu mērķiem (Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās
T-202/98, T-204/98 un T-207/98
Tate
&
Lyle
u.c./Komisija,
Recueil
, II-2035. lpp.
, 106. punkts, un iepriekš 47. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 278. punkts).
Attiecībā uz prasītājas izdarīto atsauci uz Komisijas lēmumiem attiecīgi lietā “Volkswagen” un lietā “Siltumizolācijas caurules” pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijas lēmumu praksi nevar uzskatīt par atbilstošajām tiesību normām naudas sodiem konkurences jomā un lēmumiem, kas attiecas uz citām lietām, ir tikai orientējošs raksturs nosakot, vai ir diskriminācija, ņemot vērā to, ka ir maz ticams, ka lietas faktiskie apstākļi, piemēram, attiecīgie tirgi, preces, uzņēmumi un laikposmi, būs līdzīgi (Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedums lietā
C-167/04 P
JCB Service
/Komisija, Krājums, I-8935. lpp.
, 201. un 205. punkts, un spriedums lietā
C-76/06 P
Britannia Alloys
&
Chemicals
/Komisija, Krājums, I-4405. lpp.
, 60. punkts).
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pamats, kas attiecas uz naudas soda apmēra palielināšanu sakarā ar [pārkāpuma] ilgumu, ir noraidāms kā nepamatots.
Par ceturto pamatu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpumu sakarā ar to, ka nav ņemti vērā noteikti atbildību mīkstinoši apstākļi
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, Prasītāja norāda, ka, nesamazinot tai uzliktā naudas soda apmēru sakarā ar
Itochu Hellas
pasīvo lomu apgalvotajā pārkāpumā bez atbilstoša pamatojuma norādīšanas, Komisija ir pārkāpusi EKL 253. panta prasības. Turklāt Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, ņemot vērā šo atbildību mīkstinošo apstākli attiecībā uz
Concentra
, bet attiecībā uz
Itochu
— nē.
Pirmām kārtām prasītāja apgalvo, ka gadījumā, ja būtu jānospriež, ka Lēmums tai ir adresēts pamatoti, būtu jāņem vērā tās vienīgi pasīvā loma strīdīgajā pārkāpumā. Turklāt prasītāja norāda, ka
Itochu Hellas
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem paziņoja, ka Komisijas lietas materiālos ir ietverti tikai ļoti ierobežoti pierādījumi attiecībā uz tās dalību apgalvotajā pārkāpumā. Šajā sakarā
Itochu Hellas
kā neliela
Nintendo
preču izplatītāja EEZ esot niecīga dalībniece kopējā
Nintendo
radītajā mehānismā, lai apkarotu paralēlo importu.
Turklāt loma, kāda bija
Itochu Hellas
, pēc prasītājas domām, bija vismaz tikpat pasīva kā tā, kāda bija
Concentra
. Komisija
Concentra
naudas soda pamatsummu sakarā ar šo pasivitāti ir samazinājusi par 50% (Lēmuma 212., 213. un 421. apsvērums). Pēc prasītājas domām,
Itochu Hellas
tikai informēja
Nintendo
par paralēlās tirdzniecības esamību, tāpat kā to darīja
Concentra
. Vienīgais atšķirīgais Komisijas izvirzītais elements esot tas, ka
Itochu Hellas
esot sniegusi ziņojumu
Nintendo
, “cerot, ka
NOE
šo problēmu atrisinās”. Šāda Komisijas atklāta “cerība” nevarot tikt uzskatīta par pierādījumu, ka
Itochu Hellas
ir bijusi aktīva loma pārkāpumā.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka izplatīšanas līgums, kuru
Itochu Hellas
noslēdza ar
Nintendo
, bija standarta līgums un ka tai nebija nekādas iespējas apspriest tā tekstu. Līdz ar to
Nintendo
neatkarīgo izplatītāju situācija, it īpaši
Itochu Hellas
situācija, kurai nebija citas iespējas, kā piekrist minētajam līgumam, būtu jānošķir no situācijas, kādā bija līgumslēdzēji, kas minēti Tiesas 1979. gada 12. jūlija spriedumā apvienotajās lietās
32/78 un no 36/78 līdz 82/78
BMW Belgium
u.c./Komisija (
Recueil
, 2435. lpp.
). Prasītāja precizē, ka, ņemot vērā
Nintendo
statusu Grieķijā un zaudējumu, kuri
Itochu Hellas
varētu rasties, risku,
Itochu Hellas
nebija citas iespējas, kā piekrist izplatīšanas līguma tekstam. Tādējādi
Nintendo
darbības esot veidojušas lielu daļu
Itochu Hellas
darbību no 1991. līdz 1996. gadam, un to zaudēšana 1997. gadā esot būtiski ietekmējusi
Itochu Hellas
. Pēc
Nintendo
līguma izbeigšanas 1998. un 1999. gadā, salīdzinot ar 1997. gada apgrozījumu,
Itochu Hellas
apgrozījums esot samazinājies par 12 vai 13%.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija, bez atbilstoša pamatojuma noraidot iespēju ņemt vērā faktu, ka
Itochu Hellas
nav īstenojusi attiecīgo ierobežojošo praksi, ir pārkāpusi EKL 253. pantu. Pirmām kārtām tā norāda, ka
Itochu Hellas
eksportēja Grieķijas izcelsmes
Nintendo
preces un ka tā veica noteiktu tirdzniecības apjomu EEZ, tostarp Spānijā. Izplatīšanas līguma strīdīgā klauzula, atbilstoši kurai
Itochu Hellas
varēja pārdot tikai Grieķijā reģistrētiem un
Nintendo
apstiprinātiem mazumtirgotājiem, nekad nav tikusi pieņemta un īstenota. Praksē pati
Nintendo
nekad nav iejaukusies
Itochu Hellas
mazumtirgotāju izvēlē un apstiprināšanā un nekad nav izteikusi piezīmes šajā sakarā. Turklāt prasītāja norāda, ka no Komisijas lietas materiāliem izriet, ka apgalvotā pārkāpuma laikposmā pastāvēja turpināts un būtisks paralēlā importa Grieķijā apjoms. Tas pierādot faktu, ka
Itochu Hellas
nav vērsusies pret
Nintendo
preču paralēlo tirdzniecību. Visbeidzot, kā to pierāda zaudējumi, kuri prasītājai ir radušies attiecīgajā laikposmā, tā arī noliedz, ka ir mēģinājusi izmantot pārkāpumu sev par labu.
Komisija apstrīd visus prasītājas izvirzītos iebildumus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Šajā gadījumā ir jāizvērtē, vai Komisija pamatoti un nepārkāpjot pienākumu norādīt pamatojumu atteicās, pirmkārt, atzīt, ka prasītājai pārkāpumā bija pasīva loma, un, otrkārt, secināt, ka prasītāja minēto pārkāpumu nav īstenojusi.
— Par prasītājas pasīvo lomu pārkāpumā
Pirmām kārtām ir jāuzskata, ka tiktāl, ciktāl prasītājas argumenti ir vērsti uz to, lai apstrīdētu
Itochu
tiešu iesaistīšanos strīdīgajā aizliegtajā vienošanās, atbilstoši pamata, kurš izvirzīts prasības daļēji atcelt Lēmumu atbalstam, vērtējumam tie ir noraidāmi.
Turklāt, kā tas izriet no judikatūras, ja pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, ir jāpārbauda ikviena uzņēmuma dalības nozīmības relatīvā nozīme (Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no
40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija,
Recueil
, 1663. lpp.
, 623. punkts, un spriedums lietā
C-49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I-4125. lpp.
, 150. punkts), lai noteiktu, vai ir atbildību pastiprinoši vai mīkstinoši apstākļi.
It īpaši kāda uzņēmuma “vienīgi pasīva līdzdarbošanās vai arī tikai sekotāja loma” pārkāpuma izdarīšanā, ja tas ir pierādīts saskaņā ar pamatnostādņu 3. punkta pirmo ievilkumu, var būt atbildību mīkstinošs apstāklis; turklāt šī pasīvā loma nozīmē, ka attiecīgais uzņēmums “neizceļas”, t.i., tas aktīvi nepiedalās viena vai vairāku pret konkurenci vērstu līgumu izstrādāšanā (Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā
T-220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II-2473. lpp.
, 167. punkts).
Šajā gadījumā prasītāja būtībā apgalvo, ka
Itochu Hellas
bija tikai niecīga
Nintendo
radītā kopējā paralēlo importu ierobežošanas mehānisma dalībniece un ka tās loma bija vismaz tikpat pasīva kā
Concentra
loma. Turklāt tā apgalvo, ka, ņemot vērā
Itochu Hellas
ekonomisko stāvokli, tai nebija iespējas vērsties pret izplatīšanas līguma tekstu, kuru
Nintendo
tai uzspieda.
Pirmkārt, šajā sakarā ir jāsecina, ka, tā kā
Itochu Hellas
patiešām noslēdza strīdīgo izplatīšanas līgumu un tādējādi formāli izteica savu piekrišanu līgumam par paralēlās tirdzniecības ierobežošanas principu, prasītāja nevar pamatoties uz to, ka tai pārkāpumā bija tikai pasīva loma.
Otrkārt, attiecībā uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru
Itochu Hellas
bija tikai niecīga paralēlo importu ierobežošanas mehānisma dalībniece, ir jānorāda — kā to Lēmuma 206. un 429. apsvērumā uzsvērusi Komisija —, ka
Itochu Hellas
vairākkārt spontāni paziņoja
Nintendo
informāciju par paralēlu importu tai [piešķirtajā] teritorijā. Šādi rīkojoties, tā piedalījās
Nintendo
ieviestajā mehānismā un no tās darbības ir izsecināma vismaz labvēlīga un aktīva attieksme pret aizliegtās vienošanās kontroli. Fakts, ka
Itochu Hellas
nav traucējusi vai mēģinājusi traucēt attiecīgo preču paralēlo importu, nekādā ziņā nav pierādījums tās “vienīgi” pasīvai dalībai attiecīgajā pārkāpumā. Tāda veida rīcība, ja tā ir konstatēta, liecina tikai par mazāku entuziasmu ar aizliegtu vienošanos iedibināto darbību norisē, tomēr neapstrīdot prasītājas pilnīgu līdzdalību tajā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 6. decembra spriedumu lietā
T-48/02
Brouwerij Haacht
/Komisija, Krājums, II-5259. lpp.
, 80. punkts). Tātad nepietiek tikai ar to, ka attiecīgais uzņēmums noteiktos laikposmos vai saistībā ar noteiktiem līguma noteikumiem “nav izcēlies”.
Turklāt prasītāja nevar pamatoties uz faktu, ka
Itochu Hellas
bija spiesta noslēgt līgumu, lai tai varētu atzīt vainu mīkstinošus apstākļus. Pat pieņemot, ka ir pierādīts, ka
Nintendo
tai uzspieda izplatīšanas līguma tekstu, kas tomēr nekādi nav pierādīts, tomēr paziņojot informāciju par paralēlo tirdzniecību, tā ir piekritusi minētajam līgumam, neveicot vienīgi pasīvu vai arī tikai sekotāja lomu pārkāpuma īstenošanā.
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka prasītāja bija spiesta noslēgt strīdīgo izplatīšanas līgumu, ņemot vērā ekonomiskās atkarības saiknes, kuras ir raksturīgas tās attiecībām ar
Nintendo
, tā nevar pamatoties uz šo apstākli, jo tā par minēto spiedienu varēja paziņot kompetentajām iestādēm un iesniegt Komisijai sūdzību atbilstoši Regulas Nr. 17 3. pantam, nevis kļūt par aizliegtās vienošanās dalībnieci (skat. iepriekš 114. punktā minēto judikatūru).
Turklāt iebildums, kas saistīts ar to, ka Komisija, nolemjot
Concentra
atšķirībā no prasītājas piemērot atbildību mīkstinošo apstākli sakarā ar tās vienīgi pasīvo lomu, esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, tāpat ir jānoraida. No Komisijas faktu konstatējuma, kuru prasītāja nav apstrīdējusi, izriet, ka abu šo uzņēmumu lomas pārkāpumā nav salīdzināmas. Lai gan abas
Nintendo
spontāni paziņoja informāciju par
Nintendo
preču paralēlo tirdzniecību un lūdza tai šajā sakarā palīdzību, ir jāsecina, ka sarakste starp
Nintendo
un
Concentra
, kura notika četras reizes no 1996. gada janvāra līdz 1997. gada novembrim, bija sporādiskāka nekā sarakste starp
Nintendo
un
Itochu
(skat. Lēmuma 206., 212. un 213. apsvērumu). Turklāt un it īpaši no Komisijas izklāstītajiem faktiem izriet, ka
Itochu Nintendo
sniedza precīzu informāciju par paralēlās tirdzniecības ietekmi un izcelsmi un ka sarakste ar
Itochu
vismaz vienā gadījumā ļāva izbeigt paralēlo eksportu no Apvienotās Karalistes (Lēmuma 206. un 429. apsvērums). Tātad Komisija varēja nošķirt prasītājas lomu pārkāpumā no
Concentra
lomas un līdz ar to naudas soda samazinājumu, pamatojoties uz atbildību mīkstinošo apstākli sakarā ar lomas pārkāpumā pasīvo raksturu, piemērot tikai
Concentra
.
Visbeidzot, attiecībā uz iebildumu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu pirmām kārtām ir jāpamatojas uz iepriekš 82. punktā minēto judikatūru un jākonstatē, ka Komisija, atsakoties prasītājai piemērot izvirzīto atbildību mīkstinošo apstākli, Lēmumā (skat. 427.–429. apsvērumu) ir norādījusi novērtējuma elementus, kuru rezultātā tā nepiekrita atbildību mīkstinošā apstākļa piemērošanai sakarā ar prasītājas izteikti pasīvo vai sekotāja lomu. Tādējādi Komisija šajā sakarā nekādi nav pārkāpusi tai noteikto pienākumu norādīt pamatojumu.
Līdz ar to ir jāsecina, ka Komisija tiesiski un pietiekami pamatotā veidā nolēma noraidīt izvirzīto atbildību mīkstinošo apstākli. Tādējādi šī pamata pirmā daļa ir noraidāma.
— Par faktiski veikto prasītājas pārkāpumu
Atbilstoši pamatnostādņu 3. punkta otrajam ievilkumam “pārkāpumus izraisošu līgumu vai prakses neīstenošana” var būt atbildību mīkstinošs apstāklis.
No judikatūras izriet, ka Komisijai nav pienākuma atzīt par atbildību mīkstinošu apstākli faktu, ka aizliegtā vienošanās netika īstenota, izņemot, ja uzņēmums, kas pamatojas uz šo apstākli, var pierādīt, ka tas ir skaidri un būtiski iebildis pret šīs aizliegtās vienošanās īstenošanu, traucējot tās funkcionēšanai, un nav izlicies, ka ievēro šo vienošanos, tādā veidā mudinot citus uzņēmumus īstenot minēto aizliegto vienošanos. Uzņēmumiem būtu ļoti viegli samazināt risku maksāt lielu naudas sodu, ja tie varētu gūt labumu no piedalīšanās nelikumīgā aizliegtā nolīgumā, bet vēlāk panākt naudas soda samazināšanu, aizbildinoties ar to, ka tiem bijusi ierobežota loma pārkāpuma īstenošanā, neņemot vērā, ka viņu uzvedība bija mudinājusi citus uzņēmumus rīkoties tādā veidā, kas kaitēja konkurencei (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā
T-44/00
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, Krājums, II-2223. lpp.
, 277. un 278. punkts).
Prasītājas šīs pamata daļas ietvaros izvirzītie apstākļi neļauj secināt, ka tā skaidri un būtiski iebilda pret ar
Nintendo
noslēgto līgumu, traucējot tā funkcionēšanu.
Tāpat
Itochu
nevar likumīgi izvirzīt faktu, ka tai nav bijis nolūka pārkāpumu izmantot savā labā, jo tā pārkāpuma laikposmā cieta zaudējumus un tai bija noteiktas ekonomiskas grūtības. Papildus faktam, ka Komisijai, novērtējot atbildību mīkstinošu apstākļu esamību, šādi elementi nav jāņem vērā (šajā sakarā karteļu jomā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
T-236/01, T-239/01, no T-244/01 līdz T-246/01, T-251/01 un T-252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II-1181. lpp.
, 345. punkts), nav pierādīts, ka apgalvotās grūtības ir saistītas ar strīdīgo pasākumu neīstenošanu. Tostarp ir jānorāda, ka prasītāja savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem pati piekrita, ka sliktie rezultāti, ar kuriem
Itochu Hellas
saskārās pārkāpuma laikposmā, ir izskaidrojami ar virkni no līguma, kuru tā bija noslēgusi ar
Nintendo
, īstenošanas neatkarīgiem faktoriem.
Turklāt attiecībā uz iebildumu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu pirmām kārtām ir jāpamatojas uz iepriekš 82. punktā minēto judikatūru un jākonstatē, ka Komisija, atsakoties prasītājai piemērot izvirzīto atbildību mīkstinošo apstākli, Lēmumā (skat. 434.–437. apsvērumu) ir norādījusi novērtējuma elementus, kuru rezultātā tā nepiekrita atbildību mīkstinošā apstākļa sakarā ar strīdīgā līguma neīstenošanu piemērošanai prasītājai. Tādējādi Komisija šajā sakarā nekādi nav pārkāpusi tai noteikto pienākumu norādīt pamatojumu.
Šādos apstākļos
Itochu
nevar piešķirt arī naudas soda apmēra samazinājumu sakarā ar šo pēdējo minēto atbildību mīkstinošo apstākli.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, šis pamats ir noraidāms kā nepamatots.
Par piekto pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu sakarā ar naudas soda, kas pārsniedz 10% no apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā, uzlikšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija pārkāpj Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta prasības tiktāl, ciktāl ar Lēmumu ir uzlikts naudas sods, kas pārsniedz 10% no
Itochu Hellas
apgrozījuma finanšu gadā, kurš bija pirms Lēmuma pieņemšanas. Tā apgalvo, ka Lēmums bija jāadresē
Itochu Hellas
un ka jebkāds iespējamais naudas sods būtu bijis jānosaka tai. 10% likmi būtu bijis jānovērtē, ņemot vērā
Itochu Hellas
apgrozījumu 2001. gadā, kurš bija EUR 423475. Nosakot naudas sodu 4,5 miljonu euro apmērā, kas atbilst vairāk nekā 50% no
Itochu Hellas
ikgadējā apgrozījumā kopš 1991. gada, izņemot 1994. gadu, Komisija šo likmi nav ievērojusi. Līdz ar to prasītāja lūdz Pirmās instances tiesu samazināt naudas sodu, kas tai noteikts Lēmuma 3. punktā, līdz tādam apmēram, kas nepārsniedz EUR 42348, proti, summai, kas atbilst 10% no
Itochu Hellas
apgrozījuma 2001. gadā.
Savā replikā prasītāja noraida Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru šis pamats ir pretrunā ar pamatu, kas saistīts ar pārkāpuma kļūdainu inkriminēšanu prasītājai attiecībā uz lūgtajiem pasākumiem. Tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa var nospriest neatcelt Lēmumu, bet pārvērtēt naudas soda apmēru, ņemot vērā
Itochu Hellas
stāvokli tirgū. Turklāt šis pamats esot izvirzīts arī pakārtoti gadījumā, ja Pirmās instances tiesa, kā to savu prasījumu pirmajā daļā lūdz prasītāja, Lēmumu neatceltu.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Komisija uzņēmumiem, kas pārkāpj EKL 81. panta vai EKL 82. panta prasības, var noteikt naudas sodus līdz “10% no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma”.
Šajā gadījumā
Itochu
apgalvo, ka Komisijai naudas soda apmērs būtu jānosaka, ņemot vērā
Itochu Hellas
, kura vienīgā ir atbildīga pārkāpuma izdarīšanā, apgrozījumu.
Kā tas izriet no pamata, kuru
Itochu
izvirzīja prasības daļēji atcelt Lēmumu atbalstam, Komisija Lēmumu pamatoti adresēja
Itochu
, jo tā ir uzskatāma par atbildīgu pārkāpuma izdarīšanā.
Tādējādi šo pamatu nevar apmierināt tiktāl, ciktāl Komisijai, lai piemērotu maksimālo robežu 10% apmērā, ir jāņem vērā attiecīgā uzņēmuma, proti, uzņēmuma, kurš ir iesaistīts pārkāpumā un kurš tādēļ ir atzīts par vainīgu, un kuram ir paziņots lēmums par naudas soda uzlikšanu, apgrozījums (Pirmās instances tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā
T-304/02
Hoek Loos
/Komisija, Krājums, II-1887. lpp.
, 116. punkts; šajā sakarā skat. arī Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās T-71/03, T-74/03, T-87/03 un T-91/03
Tokai Carbon u
.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums — Krājums, II-10.* lpp., 390. punkts).
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šis pamats ir noraidāms.
Par sesto pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka
Itochu Hellas
un
Itochu
no paziņojuma par iebildumiem formulējuma secināja, ka Komisija, iespējams, ir atklājusi gan vertikālu, gan horizontālu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu. Pārbaudot apgalvotā pārkāpuma horizontālo aspektu, atbilde uz paziņojumu par iebildumiem, kura ir sniegta
Itochu Hellas
un
Itochu
vārdā, esot izstrādāta, paturot prātā iespējamo paziņojuma par sadarbību, kura piemērošana ir ierobežota ar uzņēmumu, kuri ir slepenas horizontālās aizliegtā vienošanās dalībnieki, sadarbību ar Komisiju, piemērošanu.
Līdz ar to atbildē uz paziņojumu par iebildumiem attiecībā uz vairākiem punktiem
Itochu Hellas
un
Itochu
izvēlējās neapstrīdēt Komisijas veikto faktu interpretāciju. Šādi rīkojoties, tās pat neizmantoja pēc iespējas pilnā apmērā tiesības uz aizstāvību vai vismaz piemēroja aizstāvības stratēģiju, kuru tās, iespējams, nebūtu piemērojušas, ja Komisija tās nebūtu maldinājusi. Tādējādi, tā kā
Itochu Hellas
nebija neviena dokumenta par
Nintendo
preču izplatīšanu, vienīgais veids, kā sadarboties ar Komisiju, bija neapstrīdēt faktus.
Prasītāja uzskata, ka, Lēmumā pārkāpuma tiesisko novērtējumu ierobežojot ar vertikālu līgumu, Komisija ir rīkojusies tā, ka dalībniekiem uzņēmumiem vairs nebija iespējas prasīt naudas soda apmēra samazināšanu, pamatojoties uz paziņojumu par sadarbību. Šāda negodīga metode pārkāpjot dalībnieku uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, jo tiem būtu bijusi iespēja piemērot atšķirīgu aizstāvības stratēģiju, nevis vienkārši neapstrīdēt faktus.
Pēc prasītājas domām, šādas nostājas maiņas rezultātā
Itochu
nevar piemērot naudas soda, kas tai noteikts sakarā ar
Itochu Hellas
rīcību vertikāla pārkāpuma ietvaros, apmēra samazināšanu par 10%, lai gan tā būtu varējusi prasīt šādu samazinājumu, ja tā būtu bijusi horizontālas aizliegtās vienošanās dalībniece. Prasītāja secina, ka gadījumā, ja Pirmās instances tiesa uzskatītu, ka Komisija nav pārkāpusi tiesības uz aizstāvību,
Itochu
tomēr būtu jāpiemēro tai uzliktā naudas soda apmēra samazināšana par vismaz 10%, jo tā nav apstrīdējusi faktus, kas izklāstīti Komisijas paziņojumā par iebildumiem.
Savā replikā prasītāja norāda, ka, ja, kā to apgalvo Komisija, jebkāda sadarbība var tikt ņemta vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis ārpus paziņojuma par sadarbību konteksta, no tā izrietošais naudas soda apmēra samazinājums nav pakļauts tiem pašiem nosacījumiem. It īpaši šajā paziņojumā nav prasīts, ka, lai piemērotu naudas soda apmēra samazinājumu sakarā ar to, ka netiek apstrīdēti attiecīgie fakti, šāda sadarbība ir situācijā, kurā paziņojums par iebildumiem ir pamatots ar savstarpēji saistītu sarežģītu faktu virkni.
Komisija norāda, ka prasītājas apgalvojumi ir spēkā neesoši gan faktu, gan tiesību ziņā. Prasītājas lūgtais naudas soda apmēra samazinājums sakarā ar tās apgalvoto sadarbību katrā ziņā nevar tikt apmierināts.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmām kārtām ir jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, no paziņojuma par iebildumiem nekādi neizriet, ka Komisija administratīvās procedūras stadijā ir vēlējusies ierobežot savu tiesisko vērtējumu ar apgalvotā pārkāpuma horizontālo aspektu.
Šajā sakarā fakts, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem pamatojās uz terminoloģiju un judikatūru, kas attiecas uz horizontālo aizliegto vienošanos, to nav varējis maldināt.
Turklāt prasītājas uz paziņojumu par iebildumiem sniegtā atbilde skaidri pierāda, ka, pēc pašas prasītājas domām, apgalvotais pārkāpums ir saistīts ar vertikālām attiecībām.
Turklāt fakts, ka Komisija nolēma atteikties no iebildumiem, kas saistīti ar iespējamiem pārkāpuma horizontāliem aspektiem, nekādā ziņā nav prasītājai nelabvēlīgs. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka prasība, saskaņā ar kuru paziņojumā par iebildumiem ir pietiekami skaidri jāizklāsta iebildumi, pat ja tie tiek izklāstīti kopsavilkuma veidā, lai ieinteresētajām personām faktiski būtu zināma rīcība, par kuru Komisija tās vēlas saukt pie atbildības, ir izpildīta, ja lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti paziņojumā par iebildumiem, un tajā ir norādīti tikai tie fakti, attiecībā uz kuriem ieinteresētajām personām bijusi dota iespēja izteikties.
Ja paziņojumā par iebildumiem ir skaidra norāde uz attiecīgā uzņēmuma izdarītā konkurences tiesību pārkāpuma raksturu un šajā sakarā svarīgajiem faktiem, tas var sniegt atbildi uz šo apgalvojumu un aizstāvēt savas tiesības. Vēlāka iebildumu izvirzīšana Komisijas lēmumā, kurā ekonomiska vienošanās kvalificēta kā “horizontāla” vai “vertikāla”, nav būtisks paziņojumā par iebildumiem ietverto iebildumu grozījums (Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā
T-325/01
DaimlerChrysler
/Komisija, Krājums, II-3319. lpp.
, 188., 189. un 192. punkts).
Līdz ar to Komisija, Apstrīdētajā lēmumā ierobežojot attiecīgā pārkāpuma aprakstu ar šī pārkāpuma vertikālajiem aspektiem, nepārkāpa prasītājas tiesības uz aizstāvību.
Katrā ziņā Komisijas pieņemtā formulējuma maiņa nekādi neliedza prasītājai tiesības, ka tiek ņemta vērā tās sadarbošanās tiktāl, ciktāl tā nekad nav lūgusi tai piemērot paziņojumu par sadarbību atbilstoši tā E punktam un ciktāl attiecīgo uzņēmumu sadarbība tika ņemta vērā ārpus šī paziņojuma piemērošanas jomas (skat. Lēmuma 454.–464. apsvērumu).
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, arī pēdējais prasītājas pamats ir noraidāms.
Tādējādi prasība jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespiež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (astotā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Itochu Corp.
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Martins Ribeiro
Papasavvas
Wahl
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 30. aprīlī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Lietas priekšvēsture

1. Attiecīgie uzņēmumi

2. Administratīvā procedūra

Izmeklēšana attiecībā uz video spēļu sektoru (lieta IV/35.587
PO Video Games
)

Papildu izmeklēšana, ar ko specifiski izvērtē “Nintendo” izplatīšanas sistēmu (lieta IV/35.706
PO Nintendo Distribution
)

Izmeklēšana pēc sūdzības, ko iesniegusi “Omega Electro BV” (lieta IV/36.321
Omega
—
Nintendo
)

3. Strīdīgais lēmums

Procedūra un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

1. Par prasību Lēmumu daļēji atcelt

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

2. Par prasību atcelt vai samazināt naudas sodu

Par pirmo pamatu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principa pārkāpumu sakarā Komisijas pieļauto atšķirīgo attieksmi

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par otro pamatu, kas attiecas uz samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, preventīvā nolūkā palielinot naudas soda sākuma summu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par trešo pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu novērtējumā un samērīguma principa pārkāpumu, palielinot naudas soda summu sakarā ar pārkāpuma ilgumu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

— Par pirmo pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nosakot laikposmu, kurā prasītāja piedalījās pārkāpumā

— Par [pamata] otro daļu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, nosakot palielināšanas likmi par pārkāpuma gadu

Par ceturto pamatu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpumu sakarā ar to, ka nav ņemti vērā noteikti atbildību mīkstinoši apstākļi

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

— Par prasītājas pasīvo lomu pārkāpumā

— Par faktiski veikto prasītājas pārkāpumu

Par piekto pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu sakarā ar naudas soda, kas pārsniedz 10 % no apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā, uzlikšanu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par sesto pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda — angļu.
(
)	Konfidenciālie dati aizklāti.