CELEX: 62008CJ0423
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Omavahendid
Impordi- või eksporditollimaksu sissenõudmise menetlus
Omavahendite kohta arvestuskannete tegemise tähtaegade järgimata jätmine
Nende maksudega seotud omavahendite hilinenud ülekandmine

Euroopa Ühenduste Komisjon palub esitatud hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei järginud seoses
maksu tagantjärele sissenõudmisega ühenduste omavahendite kohta arvestuskannete tegemise tähtaegu ja kandis need omavahendid
üle hilinenult, siis on nimetatud liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ,
Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom (EÜT L 155, lk 1),
artiklitest 2, 6, 9, 10 ja 11, nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste
omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 169), artiklitest 2, 6, 9, 10
ja 11 ning nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302,
lk 102; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „tolliseadustik”), artiklist 220.

Liidu õigusnormid

Otsused 94/728/EÜ, Euratom ja 2000/597/EÜ, Euratom
Käesoleva asja asjaolude toimumise ajal kohaldati kahte ühenduste omavahendite süsteemi käsitlevat otsust, kõigepealt nõukogu
31. oktoobri 1994. aasta otsust 94/728/EÜ, Euratom Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (EÜT L 293, lk 9) ja hiljem
nõukogu 1. jaanuari 2002. aasta otsust 2000/597/EÜ, Euratom Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (EÜT L 253, lk 42;
ELT eriväljaanne 01/03, lk 169).
Kummagi otsuse artikli 2 lõike 1 punkt b sätestab, et ühenduste eelarvesse kavandatud omavahenditena käsitletakse tulusid
eelkõige järgmistest allikatest: „ühise tollitariifistiku maksumäärad ja muud tollimaksud, mille ühenduste institutsioonid
on kehtestanud või kehtestavad kolmandate riikidega kauplemise suhtes”.
Kõnealuste otsuste artikli 8 lõige 1 näeb esiteks ette, et liikmesriigid nõuavad mainitud otsuste artikli 2 lõike 1 punktides a
ja b nimetatud ühenduste omavahendid sisse vastavalt siseriiklikele õigusaktidele, mida kohandatakse vajaduse korral liidu
eeskirjade nõuete kohaselt, ja teiseks sätestab, et liikmesriigid annavad need vahendid komisjoni käsutusse.

Määrused nr 1552/89 ja nr 1150/2000
Määruse nr 1552/89, mida on muudetud 14. juulil 1996 jõustunud nõukogu 8. juuli 1996. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 1355/96
(EÜT L 175, lk 3), artikkel 2 sätestab:
„1.      Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 88/376/EÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühendus[t]e
omavahendite maks kindlaks niipea, kui tollieeskirjades ettenähtud maksu arvestuskande ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused
on täidetud.
1a      Lõikes 1 märgitud kindlaksmääramise kuupäev on tollieeskirjades ettenähtud arvestusregistrisse kandmise kuupäev.
[…]
4.      Lõiget 1 kohaldatakse juhul, kui teatist on tarvis parandada.” [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna määruse eestikeelne
tõlge on ebatäpne.]
Määrus nr 1552/89 tunnistati kehtetuks 31. mail 2000 jõustunud määruse nr 1150/2000 artikliga 22. Viimati nimetatud määruse
artikli 2 lõige 1 ja lõike 2 esimene lõik on sõnastatud sisuliselt samaselt eelmises punktis tsiteeritud artikliga.
Määruse nr 1552/89 artikli 6 lõige 2 (nüüd määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punktid a ja b) sätestab, et vastavalt selle
määruse artiklile 2 kindlaks määratud maksud tuleb kanda raamatupidamisarvestusse hiljemalt esimesel tööpäeval pärast maksu
kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva. Kindlaksmääratud maksud, mis ei ole raamatupidamisarvestusse kantud,
sest on veel sisse nõudmata ning mille kohta ei ole antud tagatist, kantakse sama tähtaja jooksul eraldi raamatupidamisarvestusse.
Liikmesriigid võivad kasutada seda korda juhul, kui kindlaksmääratud maksud, mille kohta on antud tagatis, vaidlustatakse
ning need võivad vaidluste lahendamise tulemusena muutuda.
Määruse nr 1552/89 artikkel 8, mille sisu on üle võetud määruse nr 1150/2000 artiklisse 8, näeb ette:
„Artikli 2 lõike 2 alusel tehtud parandused liidetakse kindlaksmääratud maksude kogusummale või lahutatakse sellest. Need
kantakse artikli 6 lõike 2 punktides a ja b nimetatud raamatupidamisarvestusse ning artikli 6 lõikes 3 nimetatud aruannetesse
vastavalt kõnealuste paranduste kuupäevale.
Eraldi teade tehakse pettusjuhtumite ja eeskirja eiramisega seotud paranduste kohta, millest komisjonile on juba teatatud.”
Nii määruse nr 1552/89 kui ka määruse nr 1150/2000 artikli 9 lõige 1 sätestab:
„Iga liikmesriik kannab omavahendid artiklis 10 ettenähtud korras kontole, mis avatakse komisjoni nimel liikmesriigi riigikassas
või liikmesriigi määratud asutuses.
See konto on tasuta.”
Määruse nr 1552/89 artikli 10 lõige 1, mille sisu on üle võetud määruse nr 1150/2000 artikli 10 lõikega 1, näeb ette:
„Pärast 10% mahaarvamist sissenõudmiskuludeks otsuse 88/376/EMÜ, Euratom artikli 2 lõikes 3 ettenähtud korras tehakse kanne
kõnealuse otsuse artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud omavahendite kohta hiljemalt maksu käesoleva määruse artiklis 2
ettenähtud korras kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.”
Määruse nr1552/89 ja määruse nr 1150/2000 artikkel 11 sätestab:
„Asjaomased liikmesriigid peavad kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi
liikmesriigi rahaturul lühiajaliste finantstehingute maksetähtpäeval kehtiva intressimäära alusel, mida on tõstetud kahe protsendi
võrra. Intressimäärale lisandub 0,25 protsenti iga viivitatud kuu kohta. Suurendatud määra kohaldatakse kogu viivitusaja suhtes.”

Tolliseadustik
Tolliseadustiku artikli 220 lõige 1 sätestab:
„Kui tollivõlast tuleneva maksusumma kohta ei ole arvestuskannet tehtud kooskõlas artiklitega 218 ja 219 või kanne on tehtud
tollivõla tekkimisel seaduse alusel tasumisele kuuluva tollimaksu summast väiksema summa kohta, tehakse tasumisele kuuluva
või tasuda jääva tollimaksu summa kohta arvestuskanne kahe päeva jooksul alates kuupäevast, kui toll olukorrast teada saab
ning kui tollil on võimalik tollivõla tekkimisel tasumisele kuuluv maksusumma välja arvutada ja võlgnik määrata (järelarvestuskanne).
Tähtaega võib kooskõlas artikliga 219 pikendada.”
Tolliseadustiku artikli 221 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Niipea kui arvestuskanne on tehtud, teatatakse võlgnikule tollimaksu summa vastava korra kohaselt.”

Siseriiklik õigus
8. novembri 1990. aasta seadusandliku dekreedi nr 374 kauba vabasse ringlusse lubamise protseduure käsitlevate nõukogu 24. juuli
1979. aasta direktiivi 79/695/EMÜ ja komisjoni 17. detsembri 1981. aasta direktiivi ning ühenduse kauba ekspordiprotseduure
käsitlevate nõukogu 24. veebruari 1981. aasta direktiivi 81/177/EMÜ ja komisjoni 23. aprilli 1982. aasta direktiivi 82/347/EMÜ
rakendamise raames tolliasutuste ümberkujundamise ja ning vaidlustus- ja kontrollimenetluste muutmise kohta (
GURI
nr 291 regulaarne lisa, 14.12.1990) artikli 11 „Tollibüroode pädevuse muutmine” lõiked 1 ja 5–8 sätestavad:
„1.      Toll võib lõplikult kindlaks määratud maksu muuta ka siis, kui asjaomane kaup on vabastatud ning antud toimingu läbiviija
vabasse käsutusse või kui kaup on juba tolliterritooriumilt välja viidud. Toll teeb muudatused omal algatusel või asjaomase
toimingu läbiviija taotlusel, kui viimane esitab sellekohase vaide kolme aasta jooksul kuupäevast, mil maks lõplikult kindlaks
määrati; selle tähtaja möödumisel kaotab toimingu läbiviija taotluse esitamise õiguse.
[…]
5.      Kui tolli omal algatusel või poole taotlusel toimuva muutmismenetluse käigus ilmneb, et maksu kindlaksmääramise aluseks olevates
andmetes on ebatäpsusi, nendes esineb väljajätte või vigu, teeb toll vastavad parandused ja teeb asjaomasele toimingu läbiviijale
teatavaks sellekohase otsuse. Kui parandus tehakse tolli omal algatusel toimunud muutmismenetluse tulemusel, peab otsuse teatavaks
tegema kolme aasta jooksul kuupäevast, mil maks lõplikult kindlaks määrati; selle tähtaja möödumisel lõpeb õigus teha parandusi.
6.      Toimingu läbiviija poolt esitatud muutmistaotlus loetakse tagasilükatuks, kui üheksakümne päeva jooksul selle esitamisest
ei ole teatavaks tehtud parandamisotsust. Taotluse otsese või kaudse tagasilükkamise peale võib kolmekümne päeva jooksul esitada
vaide üksuse juhile, kelle otsus on lõplik.
7.      Toimingu läbiviija võib parandamisotsuse vaidlustada kolmekümne päeva jooksul selle maksuotsuse teatavakstegemise kuupäevast.
Vabariigi Presidendi 23. jaanuari 1973. aasta dekreediga nr 43 heaks kiidetud konsolideeritud tolliseaduse artiklis 66 ja
järgnevates artiklites sätestatud vaidluste lahendamise haldusmenetluse algatamist arvestades koostatakse vaidlustamise algatamise
korral protokoll.
8.      Kui parandamisotsus on lõplikult jõustunud, nõuab toll toimingu läbiviijalt sisse tollimaksu täiendava summa või algatab enammakstud
summa tagasimaksmise menetluse. Kindlaksmääratud maksusumma muutmine hõlmab vajaduse korral vale deklaratsiooni või võimalike
raskemate rikkumiste osas menetluse algatamist.”
Kui kindlaksmääratud maksusumma muutmine eeldab kontrolli kohapeal, siis nähtub 27. juuli 2000. aasta seadusest nr 212/2000,
mis käsitleb maksukohustuslase õigusi (
GURI
nr 177, 31.7.2000; edaspidi „seadus nr 212/2000”), et kontrolli eest vastutavad ametiisikud peavad lisaks tehtud toiminguid
kajastavatele igapäevastele protokollidele koostama kohapeal tehtud kontrolli lõpetamise korral ka protokolli toimingu lõpetamise
kohta. Selle protokolli üks eksemplar antakse maksukohustuslasele ja teine eksemplar saadetakse pädevas tolliasutuses protseduuri
eest vastutavale ametiisikule, kes vaatab läbi protokolli ja seisukohad ning taotlused, mille võlgnik võib esitada selle seaduse
artikli 12 lõike 7 alusel, ja kes teeb sõltumatult protseduuri määratlemise otsuse või maksuotsuse.
Sellega seoses sätestab seaduse nr 212/2000 artikli 12 „Maksukontrollile allutatud maksukohustuslase õigused ja tagatised”
lõige 7:
„Lähtudes administratsiooni ja maksukohustuslase vahelise koostöö põhimõttest, on maksukohustuslasel pärast seda, kui kontrollorganid
teevad teatavaks toimingu lõpetamise protokolli, õigus esitada kuuekümne päeva jooksul oma seisukohad ja nõuded, mille kohta
teeb otsuse maksustamisasutus. Enne selle tähtaja möödumist on keelatud maksuotsust avalikustada muul juhul kui erakorralise
ja põhjendatud hädavajaduse korral.”

Kohtueelne menetlus
Itaalias 6.–10. novembril 2000 läbi viidud ja ajavahemikku 1. jaanuarist 1998 kuni kontrolli läbiviimiseni hõlmava ühenduste
omavahendite kontrollmissiooni käigus avastasid komisjoni esindajad ühenduste omavahendite kindlaksmääramisel toimunud eeskirjade
selliseid rikkumisi, mis võivad tingida viivituse omavahendite ühendustele kättesaadavaks tegemisel, mis rikub määruse nr 1552/1989
ja määruse nr 1150/2000 artikleid 2, 6, 9, 10 ja 11.
Pärast Itaalia ametivõimude ja komisjoni vahel toimunud kirjavahetust tõdes komisjon, et Itaalia tollivormistusjärgse kontrolli
haldusmenetlus näeb ette, et kontrollitoimingute protokoll tehakse eelnevalt võlgnikule teatavaks ja annab viimasele kuuekümnepäevase
tähtaja oma seisukohtade esitamiseks ja täiendavate täpsustuste taotlemiseks. Alles nimetatud tähtaja möödumisel teatatakse
tollivõlg võlgnikule maksuotsusega.
Komisjon on seisukohal, et Itaalia Vabariigi poolt sellise menetluse kohaldamine ei ole kooskõlas asjaomaste ühenduse sätetega,
kuna siseriiklikud sätted lükkavad edasi omavahendite kättesaadavaks tegemise. Omavahendite arvestuskande tegemiseks tolliseadustiku
artiklis 220 sätestatud tähtaeg peab seega hakkama kulgema toimingu protokolli teatavakstegemise päevast.
Itaalia ametivõimud väitsid sisuliselt seda, et asjaomaste toimingute lõpetamise protokoll ei ole lõplik otsus, vaid pelgalt
ettevalmistav akt, millel puudub iseseisev õiguslik tähendus. Lisaks ei rajane komisjoni argumendid tolliseadustikule, kuna
arvestuskande tegemine ja võlgniku teavitamine on toimingud, mis järgnevad lõplikule otsusele.
Pärast kõnealust kirjavahetust otsustas komisjon saata vastavalt EÜ artiklile 226 Itaalia Vabariigile märgukirja, mis edastati
13. juuli 2005. aasta kirjaga ja milles paluti sellel liikmesriigil esitada oma seisukoht kahe kuu jooksul asjaomase kirja
kättesaamisest.
Itaalia valitsus vastas 12. septembri 2005. aasta kirjaga ja kordas sisuliselt varem antud vastuse asjaolusid.
Komisjon juhtis 28. juuni 2006. aasta kirjas Itaalia ametivõimude tähelepanu Euroopa Kohtu 23. veebruari 2006. aasta otsusele
kohtuasjas C‑546/03: komisjon
vs.
Hispaania ja palus neil esitada oma seisukoht enne 1. septembrit 2006.
Kuna komisjonile selle peale seisukohta ei esitatud, otsustas ta vastavalt EÜ artiklile 226 esitada Itaalia valitsusele põhjendatud
arvamuse, mis põhines määruse nr 1552/1989 ja määruse nr 1150/2000 artiklitel 2, 6, 9, 10 ja 11 ning tolliseadustiku artiklil 220
ning mis tehti teatavaks 15. detsembril 2006 ja milles komisjon palus liikmesriigil võtta nõutud meetmed kahe kuu jooksul
alates selle arvamuse kättesaamise kuupäevast.
Itaalia valitsus vastas 12. veebruari 2007. aasta kirjaga, jäädes oma seisukoha juurde.
Leides, et Itaalia Vabariik ei ole etteheidetud rikkumist kõrvaldanud, otsustas komisjon esitada Euroopa Kohtule käesoleva
hagi.
Euroopa Kohtu presidendi 12. märtsi 2009. aasta määrusega lubati Soome Vabariigil menetlusse astuda Itaalia Vabariigi nõuete
toetuseks.

Hagi

Poolte argumendid
Sisuliselt heidab komisjon Itaalia ametivõimudele ette süstemaatilist viivitamist ühenduste omavahendite kättesaadavaks tegemisel,
kuna nimetatud ametivõimud kohaldasid haldusmenetlust, mille kohaselt määrati omavahendid kindlaks alles pärast seda, kui
võlgnikule oli antud tähtaeg asjaomaste toimingute protokolliga tutvumiseks ja oma seisukohtade edastamiseks. Seega palub
komisjon tuvastada, et Itaalia Vabariik on rikkunud määruse nr 1552/1989 ja määruse nr 1150/2000 artiklitest 2, 6, 9, 10 ja 11
ning tolliseadustiku artiklist 220 tulenevaid kohustusi.
Komisjoni sõnul on ühenduste omavahendite maksu kindlaksmääramise tingimused täidetud, kui liikmesriigi ametivõimud teevad
maksukohustuslasele teatavaks toimingute lõpetamise protokolli, milles on märgitud nii võlgnik kui ka tasumisele kuuluv tollimaksu
summa.
Itaalia Vabariik väidab, et võlgnikule antud võimalus esitada enne maksuotsuse tegemist oma seisukohad tuleneb kaitseõiguste
tagamise ja hea halduse aluspõhimõtete kohaldamisest. Asjaomased õigusnormid, mis muu hulgas tulenevad liikmesriigi menetlusautonoomiast,
ei saa olla vastuolus tolliseadustiku sätetega.
Itaalia valitsus, keda toetab Soome valitsus, leiab samuti, et kontrolliprotokolli võlgnikule teatavaks tegemise kuupäevaks
ei ole tolliseadustiku artikli 220 lõikes 1 sätestatud tingimused täidetud. Selleks kuupäevaks on teada üksnes võlgnik. Seevastu
ei ole lõplikku otsust tehtud ei rikkumise asetleidmise ega ka seaduse alusel tasumisele kuuluva impordi- või ekspordimaksu
summa kohta. Kuigi kõnealused õigusnormid ei reguleeri kontrolliprotokolli sisu, on Itaalia valitsus kostja märkustes ja vasturepliigis
ning kohtukõnede ärakuulamise kohtuistungil siiski möönnud, et põhimõtteliselt on võimalik selleks hetkeks kindlaks määrata
tollivõlast tulenev maksusumma ja et praktikas see tihti just nii ongi.
Soome valitsus leiab seoses tollivõla kohta arvestuskande tegemisega, et lähtuda tuleb lõplikust haldusotsusest, nagu nähtub
ka tolliseadustiku artikli 220 lõikest 1 ja eelkõige selles artiklis kasutatud määratlusest „kui toll [olukorrast] teada saab”.
Soome valitsuse sõnul võimaldab määruse nr 1150/2000 artikli 2 lõige 3 koostoimes selle artikli lõikega 1 tollil teatada võlgnikule
esialgne arvestus, enne kui võetakse vastu lõplik otsus.
Lisaks leiab Soome valitsus, et siseriiklike menetluste mitmekesisust arvestades ei tohiks eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Hispaania olla lähtekohaks eri siseriiklike süsteemide liidu õigusega kooskõla üle otsustamisel.
Erinevalt eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Hispaania aluseks olnud kohtuasjas käsitletud Hispaania õigusnormidest ei määratle käesolevas kohtuasjas vaidluse all olevad
sätted kõnealuseid toiminguid käsitleva protokolli sisu ning eelkõige ei kehtesta kohustust teatada tollivõlast tulenev maksusumma.
Selline teavitamine on üksnes haldustava tulemus.
Lisaks nõuab vaidlusalune Itaalia normistik igas olukorras maksuotsuse vormis oleva lõpliku otsuse vastuvõtmist, samas kui
Hispaania õigusnormides sätestatud summa tasumise ettepanek on kolmekümne päeva möödudes automaatselt lõplik, kui võlgnik
sellega nõustub ja kui ametivõimud mingeid parandusi ei tee.

Euroopa Kohtu hinnang
Seoses etteheidetava rikkumisega on kohane meenutada, et määruse nr 1552/1989 ja määruse nr 1150/2000 artikli 2 lõige 1 täpsustab,
et liikmesriigid määravad ühenduste omavahendite maksu kindlaks „niipea, kui tollieeskirjades ettenähtud maksu arvestuskande
ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused on täidetud”.
Lisaks nähtub tolliseadustiku artikli 220 lõikest 1, et tasumisele kuuluva või tasuda jääva tollimaksu summa kohta järelarvestuskande
tegemise tingimused on täidetud, kui toll olukorrast teada saab ning kui tollil on võimalik seaduse alusel tasumisele kuuluv
maksusumma välja arvutada ja võlgnik määrata (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Hispaania, punkt 27).
Siinkohal tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on liikmesriigid kohustatud kindlaks määrama ühenduste
omavahendid. Määruse nr 1552/89 ja määruse nr 1150/2000 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid ei saa hoiduda
nõudeid kindlaks määramast, isegi kui nad need vaidlustavad, sest vastasel juhul nõustutaks sellega, et liikmesriigi käitumine
kahjustab – kas või ajutiselt ‑ ühenduste finantstasakaalu (vt 16. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑96/89: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 1991, lk I‑2461, punkt 37; 15. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑348/97: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2000 lk I‑4429, punkt 64; 15. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑392/02: komisjon
vs.
Taani, EKL 2005, lk I‑9811, punkt 60, ning eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Hispaania, punkt 28).
Liikmesriik on ühenduste omavahendite maksu kohustatud kindlaks määrama siis, kui tollil on vajalikud andmed ja tal on seega
võimalik arvutada tollivõlast tulenev maksusumma ja määrata võlgnik (eespool viidatud kohtuotsused komisjon
vs.
Taani, punkt 59, ja komisjon
vs.
Hispaania, punkt 29).
Antud kontekstis tuleb asuda seisukohale, et kui toll teeb võlgnikule teatavaks ükskõik kuidas nimetatava haldusakti, milles
on sedastatud tollivõlast tuleneva maksusumma osaline või täielikult tasumata jätmine ja milles toll on märkinud tema hinnangul
seaduse alusel tasumisele kuuluva tollimaksu summa, siis tuleb tõdeda, et tollil on sellisel juhul võimalik arvutada tollivõlast
tulenev maksusumma ja määrata võlgnik.
Järelikult peab tasumisele kuuluva või tasuda jääva tollimaksu summa kohta järelarvestuskande tegema põhimõtteliselt tolliseadustiku
artikli 220 lõike 1 alusel kahe päeva jooksul alates kuupäevast, mil võlgnikule tehti teatavaks toimingute lõpetamise protokoll
(eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Hispaania, punkt 32).
Itaalia ja Soome valitsus on nii oma kostja vastustes kui ka kohtukõnede ärakuulamise kohtuistungil väitnud, et toimingute
lõpetamise protokolli teatavakstegemine võimaldab võlgnikul esitada enne tema suhtes otsuse tegemist oma seisukohad ja seega
aitab see tagada kaitseõigusi. Järelikult ei saa sellise menetluse kohaldamine olla määrusest nr 1552/89 ja määrusest nr 1150/2000
ning tolliseadustikust tulenevate liikmesriigi kohustuste rikkumine.
Seoses sellega on kohane tõdeda, et kaitseõiguste tagamine on ühenduse õiguse üldpõhimõte, mida tuleb kohaldada, kui ametiasutus
kavatseb teha isiku suhtes ebasoodsa otsuse, nagu on sedastanud Euroopa Kohus oma 18. detsembri 2008. aasta kohtuotsuses C‑349/07:
Sopropé (EKL 2008, lk I‑10369, punkt 36).
Kuigi kaitseõiguste tagamise põhimõtet tuleb kohaldada eelkõige maksu tagantjärele sissenõudmise menetluses liikmesriigi ja
võlgniku suhtele, ei tohi selle tagajärjeks liikmesriigi ja ühenduse suhetes seevastu olla see, et liikmesriigil on võimalus
rikkuda oma kohustust ühenduse õigusnormides sätestatud tähtaegade jooksul kindlaks määrata ühenduste omavahendite maks (eespool
viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Hispaania, punkt 33).
Lisaks tuleb meenutada, et tasumisele kuuluva tollimaksu kohta arvestuskande tegemine ja selle võlgnikule teatamine ning omavahendite
kohta kande tegemine ei takista võlgnikul tolliseadustiku artikli 243 ja järgnevate artiklite alusel ning kõigi talle kasutada
olevate argumentide abil vaidlustada talle pandavaid kohustusi.
Peale selle on siseriiklikel ametivõimudel võimalus määruse nr 1552/89 artikli 6 lõike 2 ja määruse nr 1150/2000 artikli 6
lõike 3 alusel kanda eraldi raamatupidamisarvestusse need omavahendid, mis vaidlustatakse ning mis võivad vaidluste lahendamise
tulemusena muutuda.
Lisaks võimaldavad määruse nr 1552/89 ja määruse nr 1150/2000 artiklid 2 ja 8 olukorras, kus siseriiklikud ametivõimud on
kindlaksmääratud maksu enne vaidlustamist juba raamatupidamisarvestusse kandnud, neil ametivõimudel teha parandusi teatatud
maksusummades, lahutades parandused kindlaksmääratud maksude kogusummast, juhul kui vaidlustamine osutub põhjendatuks.
Viivitusintressiga seoses on kohane meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on kohustus kindlaks määrata ühenduste
omavahendid, kohustus kanda need ettenähtud tähtaja jooksul komisjoni kontole ja lõpuks ka kohustus tasuda viivitusintressi,
mis on sissenõutav sõltumata omavahendite komisjoni kontole kandmise viivituse põhjusest, omavahel lahutamatult seotud (vt
eelkõige 21. septembri 1989. aasta otsus kohtuasjas 68/88: komisjon
vs.
Kreeka, EKL 1989, lk 2965, punkt 17; 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑363/00: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2003, lk I‑5767, punktid 43 ja 44, ning 22. jaanuari 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑150/07: komisjon
vs.
Portugal, punkt 62).
Määruse nr 1552/89 ja määruse nr 1150/2000 artikli 11 alusel peab asjaomane liikmesriik kõikide viivituste eest ülekannete
tegemisel sama määruse artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi kogu viivitusaja eest (vt eespool viidatud kohtuotsus
komisjon
vs.
Madalmaad, punkt 91, ja 19. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑275/07: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2009, lk I‑2005, punkt 66).
Seega tuleb tõdeda, et kuna Itaalia Vabariik ei järginud ühenduste omavahendite kohta arvestuskande tegemise tähtaegu maksu
tagantjärele sissenõudmisel ning kandis ühenduste omavahendid üle hilinenult, on see liikmesriik rikkunud määruse nr 1552/89
ja määruse nr 1150/2000 artikleid 2, 6, 9, 10 ja 11 ning tolliseadustiku artiklit 220.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud kandma kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Itaalia Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja
mõista.
Sama artikli lõike 4 esimese lõigu alusel kannab Soome Vabariik kui menetlusse astunud liikmesriik ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Kuna Itaalia Vabariik ei järginud ühenduste omavahendite kohta arvestuskande tegemise tähtaegu maksu tagantjärele sissenõudmisel
ja kandis ühenduste omavahendid üle hilinenult, on see liikmesriik rikkunud nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom)
nr 1552/89 (millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom) artikleid 2, 6, 9, 10
ja 11 ning nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000 (millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi
käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom) artikliteid 2, 6, 9, 10 ja 11 ning nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92
(millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik) artiklit 220.
2.
Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
3.
Jätta Soome Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.