CELEX: 62003TJ0026
Muitas savienība
Kopienas ārējais tranzīts
Gaļas pārvadājums, kura galamērķis ir Maroka
Krāpšana
Lūgums atbrīvot no ievedmuitas nodokļa
Regulas (EEK) Nr. 2913/92 239. pants
Regulas (EEK) Nr. 2454/93 905. pants
Taisnīguma klauzula
Īpašas situācijas esamība
Krāpšanas vai klajas nolaidības neesamība

Atbilstošās tiesību normas

Normas attiecībā uz Kopienas ārējo tranzītu
1       Saskaņā ar Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.;
turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 37., 91. un 92. pantu ārpuskopienas preces, kas ievestas Kopienā un kurām uzreiz nav uzlikts
muitas nodoklis, bet kam piemēro Kopienas ārējā tranzīta režīmu, muitas uzraudzībā var laist apgrozībā Kopienas muitas teritorijā
līdz brīdim, kad tās tiek uzrādītas galamērķa muitas iestādē.
2       Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājs Muitas kodeksā ir norādīts kā “galvenais atbildīgais”. Tādēļ tam noteiktajā
termiņā galamērķa muitas iestādē ir jānogādā neskartas preces un jāievēro minētās procedūras noteikumi (Muitas kodeksa 96. pants).
Šie pienākumi izbeidzas brīdī, kad preces un atbilstošie dokumenti tiek uzrādīti galamērķa muitas iestādē (Muitas kodeksa
92. pants).
3       Saskaņā ar Muitas kodeksa 94. pantu galvenais atbildīgais dod galvojumu, kas nodrošina jebkura sakarā ar precēm radušās muitas
parāda vai cita maksājuma nomaksāšanu. Muitas kodeksa 191. pantā šajā sakarā ir precizēts, ka pēc atbildīgās personas lūguma
muitas dienesti atļauj dot vispārēju nodrošinājumu divām vai vairākām darbībām, kuru veikšanā ir radies vai var rasties muitas
parāds. Atbilstoši Muitas kodeksa 198. pantam, ja muitas dienesti konstatē, ka iemaksātais nodrošinājums nenodrošina vai vairs
nav pārliecības, ka tas nodrošina, vai tas nav pietiekams, lai nodrošinātu muitas parāda samaksu noteiktajā termiņā, tie liek
galvenajam atbildīgajam pēc sava ieskata sagādāt papildu nodrošinājumu vai nomainīt sākotnējo nodrošinājumu ar jaunu nodrošinājumu.
4       Saskaņā ar 341., 346., 348., 350., 356. un 358. pantu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka
īstenošanas noteikumus Muitas kodeksam (OV L 253, 1. lpp.), ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”) attiecīgās
preces vispirms ir jānogādā izbraukšanas valsts muitas iestādē, iesniedzot tām pievienoto deklarāciju T 1. Izbraukšanas muitas
iestāde nosaka termiņu, kādā preces ir jānogādā galamērķa muitas iestādē, uzraksta piezīmi uz T 1 formas un saglabā vienu
tai paredzēto [deklarācijas] eksemplāru, atdodot pārējos T 1 deklarācijas eksemplārus galvenajam atbildīgajam. Preču transportēšana
notiek atbilstoši T 1 deklarācijai. Pēc preču nogādāšanas galamērķa muitas iestādē tā uzraksta piezīmi uz saņemtā T 1 eksemplāra,
veicot kontroli, un nekavējoties nosūta vienu šī dokumenta eksemplāru, parasti ar centralizētās iestādes starpniecību, izbraukšanas
valsts muitas iestādei.
5       Muitas kodeksa 203. panta 1. punkts paredz, ka ievedmuitas parāds rodas, nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas
nodokli apliekamās preces. Saskaņā ar šīs normas 3. punktu šāds parādnieks ir arī tā persona, kam jāveic pienākumi, ko uzliek
preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras piemērošana, kurā preces nodotas.
6       Saskaņā ar Muitas kodeksa 217. pantu ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu muitas
dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta to uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā
dokumentā (iegrāmato). Muitas kodeksa 220. panta 1. punkts nosaka – ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa
nav iegrāmatota saskaņā ar Muitas kodeksa 218. un 219. pantu vai ja ir iegrāmatota summa, kas ir mazāka nekā pēc likuma uzliekamā
muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama divu dienu laikā pēc dienas,
kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo muitas nodokļa summu un
noteikt parādnieku. Šo termiņu var pagarināt saskaņā ar iepriekš minēto 219. pantu. Saskaņā ar Muitas kodeksa 221. panta 1. punktu
muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.
7       Īstenošanas Regulas 379. panta 1. punkts nosaka – ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un pārkāpuma vietu nevar konstatēt,
izbraukšanas valsts muitas dienests par to ziņo galvenajam atbildīgajam savlaicīgi, bet ne vēlāk kā līdz vienpadsmitā mēneša
beigām no Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas. Saskaņā ar šīs normas 2. punktu minētajā paziņojumā ir jānorāda
termiņš, kurā izbraukšanas valsts iestādē ir jāiesniedz pierādījums par veiktā tranzīta likumību vai par vietu, kurā ir noticis
pārkāpums. Šis termiņš ir trīs mēneši no paziņojuma izsniegšanas dienas.

Normas par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa atmaksāšanu vai atlaišanu
8       Muitas kodeksa 239. pants paredz iespēju ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atmaksāt vai atlaist gadījumos, kad faktisko
apstākļu dēļ attiecīgā persona nav vainojama ne krāpšanā, ne klajā nolaidībā [rupjā neuzmanībā].
9       Muitas kodeksa 239. pantu precizē un papildina Īstenošanas regulas 899.–909. pants. Īstenošanas regulas 905. panta 1. punkts
noteic, ka tad, ja valsts muitas iestāde, kurai ir jālemj par lūgumu atbrīvot no nodokļa, nav tiesīga pieņemt lēmumu, pamatojoties
uz 899. pantu, un ja lūgums iesniegts sakarā ar īpašu situāciju, kurā faktisko apstākļu dēļ attiecīgā persona nav vainojama
ne krāpšanā, ne rupjā neuzmanībā, dalībvalstij, kurā atrodas šī iestāde, lieta ir jānosūta Komisijai.

Prāvas rašanās fakti

Attiecīgais Kopienas ārējais tranzīts
10     No 1995. gada 16. janvāra līdz 7. augustam prasītājs – Nīderlandē dibināts uzņēmums, kura agrākais nosaukums bija
LEP International BV
– kā muitas aģents iesniedza četrpadsmit Kopienas ārējā tranzīta dokumentus dažādu gaļas (proti, liellopu gaļas, teļa gaļas
kakla gabalu un mājputnu gaļas) partiju transportēšanai uz Maroku, veicot šos darījumus kā galvenais atbildīgais. Šie dokumenti
tika izdoti tikai viena pilnvarotāja – Apvienotajā Karalistē dibinātās sabiedrības
Hector International
– vārdā. It īpaši runa ir par šādām T 1 deklarācijām:
–       1995. gada 16. janvāra deklarācija Nr. 5100507;
–       1995. gada 16. janvāra deklarācija Nr. 5100508;
–       1995. gada 8. marta deklarācija Nr. 5102442;
–       1995. gada 8. marta deklarācija Nr. 5102443;
–       1995. gada 25. aprīļa deklarācija Nr. 5104186;
–       1995. gada 25. aprīļa deklarācija Nr. 5104187;
–       1995. gada 25. aprīļa deklarācija Nr. 5104188;
–       1995. gada 12. jūnija deklarācija Nr. 5105833;
–       1995. gada 13. jūnija deklarācija Nr. 5105896;
–       1995. gada 17. jūnija deklarācija Nr. 2501311;
–       1995. gada 4. jūlija deklarācija Nr. 5106710;
–       1995. gada 7. jūlija deklarācija Nr. 5106874;
–       1995. gada 28. jūlija deklarācija Nr. 5107619;
–       1995. gada 7. augusta deklarācija Nr. 5107922.
11     Pēc Beļģijas iestāžu atzinuma, kurā bija norādīts uz pārkāpumiem attiecībā uz saldēto teļa gaļas kakla gabalu kravu, saņemšanas
Roterdamas (Nīderlande)
Douane informatie Centrum
(Muitas izmeklēšanas dienests, turpmāk tekstā – “
DIC
”) uzsāka izmeklēšanu, kuras laikā atlasīja noteiktu skaitu deklarāciju sīkākai analīzei. 1995. gada 20. martā Roterdamas
DIC
rakstveidā vērsās pie Spānijas muitas iestādēm ar jautājumu, vai muitas dokuments par prasītāja 1995. gada 16. janvārī izsniegto
T 1 deklarāciju Nr. 5100508 ir iesniegts noslēgšanai. Ar 1995. gada 20. marta faksu Spānijas iestādes atbildēja, ka šis dokuments
nav minēts Kadiksas [
Cadix
] (Spānija) muitas iestādes reģistros. Ar 1995. gada 23. marta faksu tās paziņoja Nīderlandes iestādēm, ka zīmogs uz minētās
deklarācijas ir Kadiksas muitas iestādes izmantotā zīmoga viltojums un ka paraksts uz deklarācijas nepieder nevienam no iestādes
ierēdņiem. Roterdamas
DIC
1995. gada 31. martā šo pārkāpumu darīja zināmu Hārlemas [
Haarlem
]
Fiscale Inlichtingen en Opsporingsdienst
(Nodokļu informācijas un izmeklēšanas dienests, turpmāk tekstā – “
FIOD
”). 1995. gada 18. aprīlī Hārlemas
FIOD
šīs lietas izskatīšanu uzticēja Roterdamas
FIOD
.
12     1995. gada 16. maijā, pārbaudot paraugus, Kerkrādes [
Kerkrade
] (Hērlena [
Heerlen
], Nīderlande) muitas iestāde nosūtīja Kadiksas muitas dienestiem divus pieprasījumus veikt prasītāja 1995. gada 8. martā
izdoto T 1 dokumentu Nr. 5102442 un Nr. 5102443 pēcmuitošanas pārbaudi. 1995. gada 29. jūnijā Spānijas dienesti Nīderlandes
dienestiem darīja zināmu, ka muitas dokumenti nav nosūtīti kompetentajām iestādēm, ka divi paraugi ir viltoti un ka paraksti
uz tiem nepieder nevienam no kompetentās iestādes ierēdņiem. 1995. gada 11. jūlijā Kerkrādes muitas iestāde par to informēja
Roterdamas
FIOD
.
13     1995. gada 12. jūnijā Kerkrādes muitas iestāde, veicot jaunu pārbaudi, nosūtīja Kadiksas muitas dienestiem divus pieprasījumus
veikt prasītāja 1995. gada 25. aprīlī izdoto T 1 dokumentu Nr. 5104187 un Nr. 5104188 pēcmuitošanas pārbaudi. 1995. gada 10. jūlijā
Spānijas dienesti paziņoja Nīderlandes dienestiem, ka muitas dokumenti nav iesniegti kompetentajām iestādēm, ka zīmogi un
paraksti ir viltoti. 1995. gada 19. jūlijā Kerkrādes muitas iestāde nosūtīja šos atzinumus Roterdamas
FIOD
.
14     1995. gada 9. augustā Nīderlandes Nodokļu administrācija sazinājās ar prasītāju jautājumā par nepareizi noslēgtām deklarācijām.
1995. gada 14. augustā Nīderlandes dienesti veica kratīšanu prasītāja biroju telpās un no tām paņēma lietas par Kopienas ārējā
tranzīta deklarācijām, kas aizpildītas
Hector International
uzdevumā.
15     Nīderlandes muitas dienestu izmeklēšana parādīja, ka prasītāja aizpildītās četrpadsmit muitas deklarācijas nebija pareizi
noslēgtas, preces nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības. Tādēļ Nīderlandes muitas iestādes saskaņā ar Muitas kodeksa 203. pantu
konstatēja, ka prasītājam ir radies muitas parāds, ņemot vērā tā galvenā atbildīgā statusu attiecīgos darījumos Kopienas ārējā
tranzīta režīmā. No 1996. gada janvāra līdz aprīlim Nīderlandes dienesti nosūtīja prasītājam atzinumu par ievedmuitas parāda
summas samaksu. Vēlāk Nīderlandes Nodokļu administrācija atcēla šo atzinumu par ievedmuitas parāda summas samaksu atbilstoši
prasītāja paziņojumiem par divām gaļas kravām, kas tika iznīcinātas ugunsgrēkā Spānijā (1995. gada 28. jūlija T 1 Nr. 5107619
un 1995. gada 7. augusta T 1 Nr. 5107922).

Administratīvais process par pieteikumu par ievedmuitas nodokļa atlaišanu
16     1996. gada 21. augustā prasītājs iesniedza Nīderlandes muitas dienestam pieteikumu par ievedmuitas nodokļa atlaišanu.
17     2000. gada 23. martā Nīderlandes dienesti iesniedza Komisijai pieteikumu par ievedmuitas nodokļa atlaišanu par labu prasītājam.
18     2000. gada 24. maijā Komisija Nīderlandes dienestiem iesniedza pirmo papildu informācijas pieprasījumu, ar ko tā pieprasīja
norādīt tiešu lūgtā nodokļa atbrīvojuma summu. Ar 2000. gada 16. jūnija vēstuli Nīderlandes dienesti norādīja, ka prasītāja
pieteikums par [nodokļa] atlaišanu neattiecas uz deklarācijām, kas ir iesniegtas pēc 1995. gada 23. marta, kad Spānijas muitas
dienesti pirmo reizi paziņoja saviem Nīderlandes kolēģiem par pārkāpumiem prasītāja deklarācijās. Pieteikums par nodokļa atlaišanu
ir par kopējo summu 925 706,20 Nīderlandes guldeņi (NLG) jeb EUR 420 067,16.
19     2000. gada 4. jūlijā Komisija nosūtīja Nīderlandes dienestiem otro papildu informācijas pieprasījumu. Šis lūgums attiecās
uz informācijas apmaiņu starp Nīderlandes un Spānijas dienestiem un it īpaši uz 1995. gada 23. marta faksu, ko Spānijas dienesti
bija nosūtījuši Nīderlandes muitas dienestiem. Tie atbildēja Komisijai ar 2000. gada 28. jūlija vēstuli.
20     2000. gada 24. novembrī Komisija sagatavoja trešo papildu informācijas pieprasījumu, kas attiecās uz muitas dienestu veikto
izmeklēšanu par nepareizi noslēgtām deklarācijām, par prasītāja lomu strīdīgajos darījumos un par kritērijiem, ko Nīderlandes
dienesti izmantojuši, lai secinātu, ka prasītājs nav pieļāvis rupju neuzmanību. Nīderlandes dienesti atbildēja ar 2001. gada
8. augusta vēstuli, kurai pielikumā bija Roterdamas
FIOD
1996. gada 2. septembra ziņojuma protokols.
21     Ar 2001. gada 11. oktobra vēstuli Komisija prasītājam darīja zināmu, ka tā noraidīs pieteikumu par ievedmuitas nodokļa atlaišanu,
precizējot iebildumus šajā sakarā un aicinot prasītāju sniegt apsvērumus viena mēneša laikā.
22     Prasītājs ar 2001. gada 9. novembra vēstuli paziņoja savu viedokli par Komisijas formulētajiem iebildumiem. Prasītājs it īpaši
vērsa Komisijas uzmanību uz to, ka krāpšanu varēja veikt viens vai vairāki Spānijas muitnieki vai tā varēja rasties Spānijas
muitas dienestu muitas noteikumu neizpildes dēļ.
23     Pēc prasītāja apgalvojumiem 2001. gada 22. novembrī Komisija nosūtīja Nīderlandes dienestiem jaunu papildu informācijas pieprasījumu.
Šis ceturtais pieprasījums attiecās uz iespējamo Spānijas muitas ierēdņu līdzdalību krāpšanā. Komisija pieprasīja arī plašāku
informāciju par faktiem, kas Nīderlandes dienestiem ļāva secināt, ka prasītājs nav pieļāvis rupju neuzmanību. Ar 2002. gada
2. augusta vēstuli Nīderlandes dienesti atbildēja uz Komisijas ceturto papildu informācijas pieprasījumu.
24     2002. gada 7. oktobrī Komisija pieņēma lēmumu
REM
08/00, atzīstot, ka šajā lietā ievedmuitas nodokļa atlaišana nav pamatota (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”).
25     Apstrīdētajā lēmumā Komisija, pirmkārt, norāda, ka šajā lietā nav bijusi īpaša situācija Muitas kodeksa 239. panta nozīmē.
Otrkārt, Komisija apstiprina, ka prasītājs ir pieļāvis rupju neuzmanību, kaut arī tas ir pieredzējis tirgus dalībnieks, kam
bija jāzina muitas noteikumi un tā darījumiem piemītošais tirdzniecības risks, jo prasītājs nav veicis visas nepieciešamās
darbības, lai nodrošinātos pret šiem riskiem, piemēram, novērojot citus tirgus dalībniekus un noslēdzot attiecīgu apdrošināšanas
līgumu.
26     Ar 2002. gada 10. decembra vēstuli Nīderlandes dienesti paziņoja prasītājam, ka pieteikums par ievedmuitas nodokļa atlaišanu
ir noraidīts.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
27     Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 28. janvārī, prasītājs cēla šo prasību.
Ar 2003. gada 31. janvāra vēstuli tas papildināja savu prasības pieteikumu un novērsa tajā trūkumus.
28     2003. gada 30. aprīlī Spānijas Karaliste iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Ar 2003. gada
5. jūnija rīkojumu Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētājs atļāva Spānijas Karalistei iestāties lietā. 2003. gada
23. jūlijā Spānijas Karaliste iesniedza iestāšanās rakstu.
29     Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (pirmā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Procesa organizatorisko
pasākumu ietvaros Pirmās instances tiesa uzaicināja Komisiju iesniegt atsevišķus dokumentus. Komisija apmierināja šo pieprasījumu
noteiktajā termiņā.
30     Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti tiesas
sēdē 2005. gada 12. aprīlī.
31     Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atcelt Apstrīdēto lēmumu;
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
32     Komisijas un Spānijas Karalistes, kas iestājusies lietā Komisijas atbalstam, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       prasību noraidīt kā nepamatotu;
–       piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
33     Prasītājs savas prasības pamatojumam izvirza tikai vienu pamatu, kas saistīts ar kļūdām vērtējumā un pienākuma norādīt pamatojumu
pārkāpumu. Šis pamats ir sadalīts divās daļās. Pirmā daļa attiecas uz īpašas situācijas esamību Muitas kodeksa 239. panta
un Īstenošanas regulas 905. panta nozīmē. Otrā daļa attiecas uz krāpšanas un rupjas neuzmanības neesamību šo normu nozīmē.
34     Vispirms ir jāatgādina, ka Muitas kodeksa 239. pants paredz iespēju pilnībā vai daļēji atmaksāt samaksāto ievedmuitas vai
izvedmuitas nodokli vai atlaist muitas parādu. Šajā normā ietvertais noteikums ir precizēts Īstenošanas regulas 905. pantā,
kas veido vispārējo taisnīguma klauzulu, kura it īpaši ir vērsta uz izņēmuma gadījumiem, kas paši par sevi nav ietverti nevienā
no Īstenošanas regulas 900.–904. pantā paredzētajiem gadījumiem (Tiesas 1999. gada 25. februāra spriedums lietā C‑86/97
Trans-Ex-Import
,
Recueil
, I‑1041. lpp., 18. punkts).
35     No minētā 905. panta redakcijas izriet, ka ievedmuitas nodokļa atmaksāšana ir atkarīga no diviem kumulatīviem nosacījumiem,
proti: pirmkārt, īpašas situācijas esamības un, otrkārt, nosacījuma, ka ieinteresētā persona nav vainojama krāpšanā un rupjā
neuzmanībā (Pirmās instances tiesas 2004. gada 12. februāra spriedums lietā T‑282/01
Aslantrans
/Komisija,
Recueil
, II‑693. lpp., 53. punkts).

Par pirmo pamata daļu, kas attiecas uz īpašas situācijas esamību
Ievads
–       Lietas dalībnieku argumenti
36     Prasītājs apgalvo, ka Komisijas secinājums, saskaņā ar kuru šajā lietā nav bijusi īpaša situācija, ir nepareizs. Īpašu situāciju
veido šādi apstākļi: pirmkārt, Nīderlandes dienestu pieļautā pienākumu neizpilde un neuzmanība, izmeklējot iespējamo krāpšanu,
un kavēšanās informēt prasītāju par pārkāpumiem tā iesniegtajos muitas dokumentos, ko tas tomēr uzzināja agri; otrkārt, iespējamā
Spānijas muitas ierēdņa līdzdalība krāpšanā, kā arī muitas noteikumu neizpilde no Spānijas muitas puses un, treškārt, Komisijas
pienākumu neizpilde muitas jautājumos.
37     Komisija apgalvo, ka īpaša situācija muitas noteikumu nozīmē nav bijusi. Tādējādi viens no diviem Muitas kodeksa 239. pantā
paredzētajiem kumulatīvajiem nosacījumiem nav izpildīts, kas ir pietiekams pamatojums, lai noraidītu pieteikumu par ievedmuitas
nodokļa atlaišanu.
38     Spānijas Karaliste uzskata, ka šajā lietā īpaša situācija, kas pamatotu ievedmuitas nodokļa atlaišanu, nav bijusi, un it īpaši
norāda, ka Spānijas ierēdņu līdzdalība krāpnieciskos darījumos, kas minēti Apstrīdētajā lēmumā, nav konstatēta nedz ar pierādījumiem,
nedz argumentiem.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
39     Uzreiz ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nosacījumi, kas veido īpašu situāciju Īstenošanas regulas 905. panta
nozīmē, pastāv tad, ja atbilstoši taisnīguma mērķim, kas ir pamatā Muitas kodeksa 239. pantam, ir konstatēti apstākļi, kas
pieteikuma iesniedzēju var nostādīt īpašā situācijā salīdzinājumā ar citiem šīs pašas darbības veicošiem uzņēmējiem (Tiesas
iepriekš minētais spriedums lietā
Trans‑Ex-Import
, 22. punkts, un 2001. gada 27. septembra spriedums lietā C‑253/99
Bacardi
,
Recueil
, I‑6493. lpp., 56. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā
Aslantrans
/Komisija, 56. punkts). Muitas noteikumos paredzēto taisnīguma klauzulu ir paredzēts piemērot tad, ja apstākļi, kas raksturo
attiecības starp uzņēmēju un administrāciju, ir tādi, ka nav taisnīgi radīt šim uzņēmējam zaudējumu, kas parasti tam nebūtu
radies (skat. pēc analoģijas Tiesas 1987. gada 26. marta spriedumu lietā 58/86
Coopérative agricole d’approvisionnement des Avirons
,
Recueil
, 1525. lpp., 22. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑222/01
British American Tobacco
,
Recueil
, I‑4683. lpp., 63. punkts).
40     Lai noteiktu, vai šīs lietas apstākļi veido īpašu situāciju, Komisijai ir jāizvērtē visa attiecīgā faktiskā informācija kopumā
(skat. pēc analoģijas Pirmās instances tiesas 1995. gada 9. novembra spriedumu lietā T‑346/94
France‑aviation
/Komisija,
Recueil
, II‑2841. lpp., 34. punkts, un 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑205/99
Hyper
/Komisija,
Recueil
, II‑3141. lpp., 93. punkts). Tomēr, ja Komisijai ir rīcības brīvība attiecībā uz taisnīguma klauzulas piemērošanu, tai šī
brīvība jāizmanto, reāli izsverot, no vienas puses, Kopienas intereses nodrošināt muitas noteikumu ievērošanu un, no otras
puses, labticīga uzņēmēja intereses neciest zaudējumu, ja tas pārsniedz parasto tirdzniecības risku (skat. pēc analoģijas
iepriekš minēto spriedumu lietā
Hyper
/Komisija, 95. punkts).
41     Ņemot vērā šos principus, ir jāizvērtē, vai Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Apstrīdētajā lēmumā atzīstot,
ka prasītāja norādītie apstākļi nav veidojuši īpašu situāciju.
Par iespējamo Nīderlandes dienestu neuzmanību, izmeklējot krāpšanu, un kavēšanos informēt prasītāju par pārkāpumiem tā sagatavotajos
muitas dokumentos
–       Lietas dalībnieku argumenti
42     Prasītājs norāda – lai gan krāpšana ir parasts risks, kas uzņēmējiem ir jāuzņemas, tas, ka valsts iestādes izmeklēšanas interesēs
ar nodomu atļāvās veikt pārkāpumus, ar to radot galvenā atbildīgā muitas parādu, ir radījis [galvenajam atbildīgajam] īpašu
situāciju salīdzinājumā ar citiem uzņēmējiem, kas veic šo darbību (Tiesas 1999. gada 7. septembra spriedums lietā C‑61/98
De Haan
,
Recueil
, I‑5003. lpp., 56. punkts).
43     Prasītājs uzsver, ka 1995. gada 23. martā Spānijas dienesti norādīja Roterdamas
DIC
, ka zīmogi uz vienas no T 1 deklarācijām ir viltoti. 1995. gada 31. martā Roterdamas
DIC
paziņoja par šo pārkāpumu Hārlemas
FIOD
, kam bija jāuzsāk izmeklēšana. Līdz ar to Nīderlandes dienesti jau 1995. gada martā bija informēti par to, ka notiek krāpšana,
kas skar prasītāju. Prasītājs norāda, ka Nīderlandes dienesti tomēr neinformēja to par šo krāpšanu piecus mēnešus. Šajā sakarā
tas uzskata – praktiski nav iespējams, ka muitas dienesti nebūtu apzināti nolēmuši par to paziņot tikai vēlāk. Muitas dienesti
un Roterdamas
DIC
, kas abi ietilpst Nīderlandes nodokļu administrācijā, nevar apgalvot, ka krāpšanas izmeklēšana bija jāveic citām iestādēm,
lai pamatotu kavēšanos, sniedzot prasītājam paziņojumu.
44     Gadījumā, ja Pirmās instances tiesa uzskata, ka Nīderlandes dienesti ir apzināti pieļāvuši krāpšanu, prasītājs apgalvo, ka
dienesti ir bijuši neuzmanīgi, uzreiz neziņojot par tiem zināmo krāpšanu. Turklāt prasītājs uzskata, ka Nīderlandes dienesti
nav pietiekami rūpīgi izmeklējuši minēto pārkāpumu.
45     Prasītājs uzskata, ka šīs informācijas neizpaušana no muitas dienestu puses nav pamatojama ar argumentu, ka sākumā [šī informācija]
bija jāsalīdzina ar citiem dokumentiem. Prasītājs uzskata, ka 1995. gada martā šie dienesti jau varēja noteikt sakarību starp
Hector International
vārdā izdoto T 1 dokumentu un viltotajiem zīmogiem. Kaut arī šīs deklarācijas tiešām attiecās uz dažādām precēm, visos gadījumos
tas bija gaļas pārvadāšanas darījums un šajās deklarācijās bija minēts viens un tas pats deklarētājs, saņēmējs, pārvadātājs
un iebraukšanas un galapunkta muitas iestāde. Šo dienestu neuzmanības dēļ, identificējot un salīdzinot atbilstīgo informāciju,
un izmeklēšanas ilguma dēļ prasītājam, kuram šie pārkāpumi nebija zināmi un kurš turpināja izdot T 1 dokumentus, varēja nepamatoti
rasties muitas parāds. Tomēr atbildīgajai personai nebūtu jācieš zaudējumi, kas rodas sakarā ar nepareizu, neuzmanīgu un nokavētu
muitas dienestu reakciju.
46     Prasītājs arī norāda, ka saskaņā ar Īstenošanas regulas 379. panta 1. punktu muitas dienestiem bija savlaicīgi jāziņo deklarētājam
par pārkāpumu. Pat tad, ja absolūtas pārliecības par krāpšanas esamību nav, muitas dienestu aizdomas vien ir pietiekamas,
lai atbildīgā persona tiktu brīdināta.
47     Prasītājs norāda, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 94. pantu tam kā muitas deklarētājam bija jāsniedz galvojums par izsniegtajiem
T 1 dokumentiem. Tādējādi tam bija jāizdod vispārējs nodrošinājums attiecībā uz visiem secīgajiem darījumiem atbilstoši Muitas
kodeksa 191. pantam. Tas norāda, ka muitas dienestiem, konstatējot, ka [procedūra attiecībā uz] 1995. gada 16. janvāra T 1 dokumentu
Nr. 5100508 nav uzskatāma par slēgtu, acīmredzami bija jāuzliek nodoklis, kurš bija jāapmaksā ar izsniegto galvojumu. Tomēr
muitas dienesti nevarēja īsā termiņā uzsākt nodokļu piereģistrēšanu un atgūšanu pretēji tam, kas paredzēts Muitas kodeksa
220. panta pirmajā daļā un 221. panta pirmajā daļā. Tādēļ 1995. gada marta beigās prasītāja galvojums vairs nebija pietiekams.
Tātad pēc šīs dienas prasītājs nevarēja izsniegt T 1 dokumentu, jo nodrošinājums nebija papildināts atbilstoši Muitas kodeksa
198. pantam. Šī Nīderlandes dienestu muitas noteikumu neizpilde nodarīja prasītājam smagus zaudējumus.
48     Prasītājs secina, ka tas būtu varējis izvairīties no muitas parāda rašanās, ja Nīderlandes dienesti tam būtu paziņojuši par
iespējamo krāpšanu. Reaģējot nepamatoti vēlu, Nīderlandes dienesti radīja īpašu situāciju, kā rezultātā prasītājs nonāca neizdevīgākā
stāvoklī nekā citi uzņēmēji (Pirmās instances tiesas 2001. gada 7. jūnija spriedums lietā T‑330/99
Spedition Wilhelm Rotermund
/Komisija,
Recueil
, II‑1619. lpp.).
49     Komisija norāda, ka šajā lietā Nīderlandes dienesti nav zinājuši par krāpšanu un nav apzināti pieļāvuši pārkāpumus izmeklēšanas
interesēs atšķirībā no situācijas, kas bija pamatā
De Haan
spriedumam. Kā izriet tiklab no Nīderlandes dienestiem iesniegtā pieprasījuma, kā arī no 1998. gada 24. septembra vēstules
Roterdamas muitas apgabala Iemaksu departamentam, ar ko prasītāja sūdzība tika noraidīta, tikai 1995. gada 24. jūlijā
FIOD
noteica sakarību starp dažādiem pārkāpumiem, kas tika atklāti vairāku sākotnēji atsevišķu izmeklēšanu rezultātā.
50     Turklāt Komisija norāda, ka Nīderlandes dienesti nav nepamatoti kavējušies, nosakot sakarību starp to rīcībā esošo informāciju
un tās paziņošanu prasītājam. Tādējādi laikposms, kas pagājis no atzinuma par pirmā dokumenta nepareizu noslēgšanu saņemšanas
Nīderlandē, bija absolūti nepieciešams, lai noteiktu saistību ar konstatētajiem pārkāpumiem četros citos dokumentos un lai
noteiktu šo kļūdu veidu un apjomu, ko varēja apstiprināt Nīderlandes nodokļu dienesti savā lēmumā par prasītāja sūdzības noraidīšanu.
Šīs izmeklēšanas laikā dažādi attiecīgie Nīderlandes administrācijas dienesti strādāja aktīvi.
51     Komisija turklāt norāda, ka valsts iestādēm nav tiesiska pienākuma nekavējoties informēt deklarētāju, ja tās konstatē pārkāpumus
Kopienas tranzīta procedūrā, un norāda, ka šāds pienākums jau iepriekš izslēgtu jebkuru izmeklēšanu par iespējamo minētā deklarētāja
līdzdalību pārkāpumos. Šajā sakarā Komisija norāda, ka
De Haan
judikatūra nav attiecināma uz šo lietu, jo šāds lēmums ir pretējs šaurajai interpretācijai, kas piemērojama lietās par normām,
kuras paredz atbrīvošanu no ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa (Tiesas 1999. gada 11. novembra spriedums lietā C‑48/98
Söhl & Söhlke
,
Recueil
, I‑7877. lpp.).
52     Kas attiecas uz prasītāja argumentiem, ka Nīderlandes dienesti ir pārkāpuši Īstenošanas regulas 379. panta 1. punktu un Muitas
kodeksa 220. panta 1. punktu un 221. panta 1. punktu, Komisija apgalvo, ka runa ir par jauniem pamatiem, kurus prasītājs pirmo
reizi izvirza replikas stadijā un kas nav pamatoti ar procesā izvirzītajiem elementiem. Līdz ar to Komisija lūdz Pirmās instances
tiesu atzīt tos par nepieņemamiem. Pakārtoti Komisija norāda, ka no Īstenošanas regulas 379. panta 1. punkta redakcijas izriet,
ka vēlākais vienpadsmit mēnešu laikā no Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas Nīderlandes dienestiem jāpaziņo
par to deklarētājam. Runājot par iespējamo Muitas kodeksa 220. un 221. panta pārkāpumu, Komisija norāda, ka, tiklīdz Nīderlandes
dienesti konstatēja krāpniecisku darījumu pastāvēšanu, tie steigšus par to informēja prasītāju un saskaņā ar piemērojamiem
tiesību aktiem uzsāka konstatētās muitas parāda summas iegrāmatošanu, paziņošanu un atgūšanu.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
53     Ievadā Pirmās instances tiesa norāda, ka nevar piekrist Komisijas argumentam, saskaņā ar kuru prasītājs pirmo reizi replikas
stadijā izvirzīja divus pamatus par to, ka Nīderlandes dienesti ir pārkāpuši Īstenošanas regulas 379. panta 1. punktu un Muitas
kodeksa 220. panta 1. punktu un 221. panta 1. punktu. Faktiski ir jāatzīst, ka ar šiem argumentiem prasītājs tikai precizē
un attīsta pamatu par iespējamo Nīderlandes dienestu kavēšanos ziņot par pastāvošiem pārkāpumiem šo muitas deklarāciju noslēgšanā.
Ir jāpiebilst, ka šis pamats ir ietverts jau pašā pirmajā prasības pieteikumā (skat. it īpaši prasības pieteikuma 24. un 34.–40. punktu).
54     Jānorāda, ka nepieciešamība veikt izmeklēšanu, kuras nolūks ir identificēt un aizturēt personas, kas ir veikušas krāpšanu
vai plāno to darīt, vai to līdzdalībniekus, var būt likumīgs pamatojums tam, ka par izmeklēšanu apzināti netiek pilnībā vai
daļēji informēts galvenais atbildīgais, pat ja tas netiek vainots krāpšanas darbībās (iepriekš minētais spriedums lietā
De Haan
, 32. punkts). Tātad valsts iestādēm ir tiesības apzināti pieļaut pārkāpumus, lai darītu visu iespējamo nolūkā atklāt pārkāpēju
tīklu, identificēt krāpniekus un savākt vai nostiprināt pierādījumus. Tomēr pienākuma uzlikšana atbildīgajai personai maksāt
muitas parādu, kas izriet no šīs izvēles, kura saistīta ar pārkāpumu izmeklēšanu, ir pretrunā taisnīguma klauzulas mērķiem,
kas ir pamatā Īstenošanas regulas 905. pantam, jo atbildīgā persona tādējādi atrastos izņēmuma situācijā salīdzinājumā ar
citiem uzņēmējiem, kuri veic tādu pašu darbību. Tādējādi atbildīgās personas nebrīdināšana par šīs izmeklēšanas norisi muitas
vai policijas iestāžu veiktās izmeklēšanas interesēs ir īpaša situācija, ja atbildīgā persona nav vainojama krāpšanā vai nolaidībā
(iepriekš minētie spriedumi lietās
De Haan
, 53. punkts;
British American Tobacco
, 64. punkts; Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. decembra spriedums lietā T‑332/02
Nordspedizionieri di Danielis Livio
u.c./Komisija, Krājums, II‑4405. lpp., 51. punkts).
55     Šajā lietā, kā tas izriet arī no Roterdamas
FIOD
1996. gada 2. septembra ziņojuma, krāpšana prasītāja izdotajās deklarācijās tika atklāta dažādu Nīderlandes iestāžu dienestu
trīs neatkarīgu pasākumu rezultātā. Pirmo pārkāpumu atklāja Roterdamas
DIC
1995. gada 20. un 23. martā, veicot izmeklēšanu par teļa gaļas kakla gabalu transportēšanu (skat. iepriekš 11. punktu). Otro
pārkāpumu atklāja Kērkrades muitas iestāde 1995. gada 29. jūnijā, veicot paraugu pārbaudi (skat. iepriekš 12. punktu). Trešo
pārkāpumu atklāja Kērkrades muitas iestāde 1995. gada 10. jūlijā pēc tam, kad tika konstatēts, ka muitas deklarācijās nebija
pilnībā aizpildītas ailes “Galamērķa muitas iestādes kontrole” (skat. iepriekš 13. punktu). Turklāt šie divi pēdējie pārkāpumi
attiecās uz precēm, kas nav teļa gaļas kakla gabali, proti, uz liellopu gaļu un mājputnu gaļu. Tāpat ir jāpiebilst, ka Roterdamas
FIOD
konstatēja sakarību starp šīm trijām lietām tikai 1995. gada 24. jūlijā. Tātad ir jāsecina, ka šajā lietā Nīderlandes muitas
dienesti nav apzināti izdarījuši likumpārkāpumus nolūkā identificēt un aizturēt veiktās krāpšanas organizētājus vai līdzdalībniekus.
56     Katrā ziņā ir jāatzīst, ka 1995. gada 23. martā Nīderlandes muitas iestādes jau zināja par vienu krāpšanas gadījumu Kopienas
ārējā tranzīta režīmā, par ko prasītājs bija izdevis deklarāciju un kurā tas bija galvenais atbildīgais attiecībā uz tranzītu.
Taču Nīderlandes dienesti prasītājam par to paziņoja tikai 1995. gada 9. augustā, t.i., četrus ar pusi mēnešus vēlāk.
57     Ir svarīgi atzīmēt, ka Īstenošanas regulas 379. panta 1. punkts nosaka: ja, kā tas ir šajā lietā, sūtījumu galamērķa muitas
iestādē neuzrāda un pārkāpuma vietu nevar konstatēt, izbraukšanas valsts muitas dienests par to ziņo galvenajam atbildīgajam
“cik drīz vien iespējams”. Kaut arī šī norma neparedz konkrētu termiņu galvenā atbildīgā informēšanai, tikai nosakot, ka šāda
paziņošana jāveic ne vēlāk kā līdz vienpadsmitā mēneša beigām no Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas, tā uzliek
valsts iestādēm pienākumu ievērot rūpību, informējot galveno atbildīgo.
58     Šai atbildīgās personas informēšanai par nenoslēgto muitas darījumu ir vairāki mērķi. Pirmkārt, saskaņā ar Īstenošanas regulas
379. panta 2. punktu šim paziņojumam jānorāda trīs mēnešu termiņš, kurā atbildīgajai personai izbraukšanas muitas iestādē
jāiesniedz pierādījums par tranzīta darījuma likumību vai par pārkāpuma vietu. Tādējādi minētā termiņa paziņošana galvenajam
atbildīgajam ir priekšnoteikums, lai muitas dienesti piedzītu muitas parādu, un šis termiņš ir vērsts uz galvenā atbildīgā
interešu aizsardzību (Tiesas 2005. gada 20. janvāra spriedums lietā C‑300/03
Honeywell Aerospace
, Krājums, I‑689. lpp., 23. un 24. punkts). Otrkārt, šis paziņojums ļauj labticīgam uzņēmējam atklāt, ka krava ir piesavināta,
un tādējādi veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu muitas parāda rašanos sakarā ar turpmākām līdzīgām kravām. Treškārt,
informācija par šo pārkāpumu galvenajam atbildīgajam nākotnē ļautu papildināt muitas dienestiem sniegto nodrošinājumu nolūkā
panākt šī muitas parāda nomaksu saskaņā ar Muitas kodeksa 198. pantu.
59     Jānorāda, ka tūlītēja neziņošana atbildīgajai personai par atklāto krāpšanu, kas uz to attiecas, un iepriekšējas izmeklēšanas
uzsākšana šajā sakarā nav muitas dienestu nolaidīga rīcība. Tāpat kā šie dienesti var likumīgā veidā apzināti atļauties pārkāpumus,
lai pēc iespējas labāk atklātu pārkāpēju tīklu, identificētu krāpniekus un savāktu vai nostiprinātu pierādījumus (iepriekš
minētais spriedums lietā
De Haan
, 53. punkts), tie likumīgi var sākt izmeklēšanu par pārkāpumiem, kas konstatēti Kopienas tranzīta ietvaros, neziņojot par
to galvenajam atbildīgajam, lai noteiktu konstatēto pārkāpumu veidu un plašumu un novērtētu dažādu uzņēmēju atbildību, kas
piedalās šajā darījumā, ieskaitot paša galvenā atbildīgā atbildību. Iepriekšēja paziņošana minētā muitas darījuma dalībniekiem
par krāpšanas esamību faktiski varētu traucēt izmeklēšanu un sarežģīt attiecīgo pierādījumu savākšanu.
60     Tomēr, kā Tiesa norādījusi arī iepriekš minētajā spriedumā lietā
De Haan
, ja muitas vai policijas dienestu veiktā izmeklēšana ir likumīga, vajadzība veikt sīkāku izmeklēšanu, ja atbildīgā persona
nav vainojama krāpšanā vai nolaidībā un ja tā nav tikusi informēta par izmeklēšanas norisi, ir īpaša situācija (iepriekš minētais
spriedums lietā
De Haan
, 53. punkts). Kā tiesas sēdē atzina Komisija, neziņošana galvenajam atbildīgajam – personai, kas cietusi no krāpšanas – par
pēkšņi atklātu krāpšanu, sākot no noteikta brīža, lietas apstākļos ir tāds apstāklis, kas [galvenajam atbildīgajam] rada īpašu
situāciju attiecībā uz muitas parādu par krāpnieciskām darbībām pēc šīs krāpšanas atklāšanas, bet ne saistībā ar to brīdī,
kad galvenais atbildīgais par šo krāpšanu ticis informēts.
61     Muitas parāda uzlikšana, kas izriet no tā, ka valsts iestādes nemaz nav brīdinājušas labticīgu uzņēmēju par pastāvošu krāpšanu,
kas to skar, vai ir brīdinājušas par to novēloti, ir pretrunā taisnīguma klauzulas mērķiem, radot atbildīgajai personai izņēmuma
situāciju salīdzinājumā ar citiem uzņēmējiem, kas veic šo darbību. Tātad radīt šim uzņēmējam zaudējumus, kas parasti tam nebūtu
radušies, nebūtu taisnīgi (iepriekš minētie spriedumi
Coopérative agricole d’approvisionnement des Avirons
, 22. punkts, un
British American Tobacco
, 63. punkts) un tas pārsniegtu tā uzņēmējdarbības parasto darījumu risku (iepriekš minētais spriedums
Hyper
/Komisija, 95. punkts).
62     Šajā lietā ir jānosaka, no kura brīža Nīderlandes dienesti varēja informēt prasītāju par attiecīgajiem pārkāpumiem. 1995. gada
23. martā Roterdamas
DIC
atklāja pirmo krāpšanas gadījumu, kas skāra prasītāju; tas attiecās uz 1995. gada 16. janvāra T 1 dokumentu Nr. 5100508.
Hārlemas
FIOD
par to uzzināja 1995. gada 31. martā, bet Roterdamas
FIOD
par to tika informēts 1995. gada 18. aprīlī. Ir zināms, ka atbildīgā iestāde, kurai bija jāizmeklē attiecīgie pārkāpumi un
jāpaziņo par tiem prasītājam, bija
FIOD
. Tomēr no 1995. gada 18. aprīļa Roterdamas
FIOD
veica izmeklēšanu par konstatēto krāpšanu. Taču prasītājam par konstatēto pārkāpumu tas paziņoja tikai 1995. gada 9. augustā.
63     Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina – kaut arī Nīderlandes dienesti, veicot izmeklēšanu, nepieļāva nolaidību, tas, ka
šie dienesti noteiktā laikposmā un minētās izmeklēšanas interesēs nebrīdināja prasītāju par krāpšanu, kas to skar, radīja
tam īpašu situāciju attiecībā uz muitas parāda daļu par attiecīgajiem Kopienas ārējā tranzīta darījumiem. Ja muitas iestādes
pieņemamā termiņā, skaitot no 1995. gada 18. aprīļa – kas ir diena, kad par to uzzināja Roterdamas
FIOD
, – būtu informējušas prasītāju par pārkāpumiem deklarācijās, tad pēc krāpnieciskām darbībām ar minēto kravu tas būtu varējis
veikt vajadzīgos pasākumus, lai izvairītos no muitas parāda par veiktajiem pārvadājumiem pēc 1995. gada 12. jūnija. Tāpēc
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šajā gadījumā un attiecībā uz muitas parādu, kas radās no prasītāja izsniegtajām deklarācijām
pēc 1995. gada 12. jūnija, īpašas situācijas pastāvēšanas nosacījumi ir izpildīti.
64     Tātad ir jāsecina, ka Komisija ir veikusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka attiecībā uz muitas parādu, kas radās
sakarā ar prasītāja veiktajām darbībām pēc 1995. gada 12. jūnija, prasītājs nebija īpašā situācijā Muitas kodeksa 239. panta
un Īstenošanas regulas 905. panta nozīmē.
65     Līdz ar to, nelemjot par citiem prasītāja izvirzītajiem apstākļiem, šī pamata pirmā daļa ir apmierināma.

Par pamata otro daļu, kas balstīta uz to, ka prasītājs nav vainojams krāpšanā un rupjā neuzmanībā
66     Prasītājs apgalvo – nav apstrīdēts, ka tas ir rīkojies labā ticībā un nav bijis iesaistīts krāpšanā. Tomēr Komisija tam nepamatoti
pārmet rupju neuzmanību.
67     Prasītājs norāda, ka pieteikumā par nodokļa atlaišanu Nīderlandes dienesti norādīja Komisijai, ka prasītāju nevar vainot nekādā
rupjā neuzmanībā. Tie apstiprināja šo apgalvojumu arī administratīvajā procesā, it īpaši, atbildot uz diviem – 2001. gada
8. augusta un 2002. gada 2. augusta – Komisijas papildu informācijas pieprasījumiem. Prasītājs norāda, ka šādas neuzmanības
esamības novērtējums Komisijai jāveic, pamatojoties uz visu attiecīgo informāciju, ieskaitot valsts iestāžu deklarācijas (iepriekš
minētais spriedums lietā
France‑aviation
/Komisija, 36. punkts), kurās ieinteresētajai personai ir tiesības tikt uzklausītai (Pirmās instances tiesas 2000. gada 18. janvāra
spriedums lietā T‑290/97
Mehibas Dordtselaan
/Komisija,
Recueil
, II‑15. lpp., 27.–29. punkts). Komisija Nīderlandes dienestu viedoklim nepiekrita, tomēr nenorādot pietiekamus iemeslus.
68     Tāpat prasītājs norāda, ka – kā tas izriet arī no Komisijas prakses (Komisijas 2001. gada 23. jūlija Lēmumi
REM
21/00, 22/00, 23/00 un 24/00, 42. punkts) un no judikatūras (Pirmās instances tiesas 1998. gada 19. februāra spriedums lietā
T‑42/96
Eyckeler & Malt
/Komisija,
Recueil
, II‑401. lpp., 159. un 160. punkts), – lai konstatētu rupjas neuzmanības esamību, ir jāpārbauda, vai atbildīgās personas
rīcība bija pretēja parastai tirdzniecības praksei. Šajā lietā tās rīcība bija saderīga ar šādu praksi. Runājot it īpaši par
pārmetumu, ka tas nav noslēdzis apdrošināšanas līgumu preču pārvadāšanai, prasītājs uzsver – Nīderlandes dienesti savā 2002. gada
2. augusta atbildē uz Komisijas informācijas pieprasījumu norādīja, ka lietas faktisko apstākļu rašanās laikā šādu apdrošināšanu
veikt nebija viegli un ka tā vairs netika izmantota. Turklāt prasītājs uzskata, ka tas, vai prasītājs bija veicis šādu apdrošināšanu
vai nē, nekādi neietekmē rupjas neuzmanības esamību. Visbeidzot, prasītājs uzsver – lai arī Komisija ir norādījusi, ka apdrošināšanas
līguma noslēgšana bija tikai viens no rupjas neuzmanības esamības novērtēšanas kritērijiem, tā tomēr nav nedz norādījusi,
nedz arī precizējusi citus šajā lietā piemērojamos kritērijus. Prasītājs secina, ka tādēļ tas nav varējis atbilstoši reaģēt.
69     Turklāt prasītājs uzsver, ka tā neuzmanība tirdzniecības attiecībās ar
Hector International
nav pierādīta. Tas norāda, ka kopš 1993. gada marta
Hector International
veica pārvadājumus prasītāja māsas sabiedrības –
LEP International UK
– labā, kas ar šo sadarbību bija apmierināta. Pēc
Hector International
lūguma
LEP International UK
sazinājās ar prasītāju. Prasītājs sagatavoja dokumentus T 1
Hector International
labā tikai pēc tam, kad bija pārliecinājies par tā maksātspēju un kad bija saņēmis deklarāciju par
Hector International
atbildību un nodrošinājumu muitas dokumentu nepareizas noslēgšanas gadījumā. Turklāt prasītājs pārliecinājās, ka katru reizi
tika izsniegts tikai noteikts skaits T 1 dokumentu un ka jauni dokumenti tika izsniegti tikai tad, kad iepriekšējos dokumentus
pamatoti varēja uzskatīt par noslēgtiem. Prasītājs vienmēr pieprasīja, lai
Hector International
uzrādītu T 1 dokumenta 5. eksemplāra talonu, uz kura vienmēr bija Spānijas muitas zīmogs un Spānijas muitas ierēdņa paraksts,
kuri vēlāk izrādījās viltoti. Turklāt prasītājs par katru kravu saņēma
CMR
transporta preču pavadzīmi, kas bija parakstīta un uz kuras bija zīmogs par saņemšanu, pierādot, ka gaļa ir nogādāta galapunktā.
Tātad prasītājs bija darījis visu iespējamo, lai novērstu zaudējumus, ko rada nenoslēgti muitas dokumenti, un tādējādi nav
pieļāvis neuzmanību.
70     Komisija uzskata – Apstrīdētajā lēmumā tā ir tiesiski pamatoti secinājusi, ka prasītāja rupja neuzmanība nav pierādīta.
71     Tā norāda, ka jautājums par prasītāja rupju neuzmanību neattiecas uz to, vai tas bija labticīgs prasītājs vai nē. Komisija
atzīst – Nīderlandes muita to ir informējusi, ka prasītājs nav vainojams nedz krāpšanā, nedz neuzmanībā. Tomēr tā atgādina,
ka tā divas reizes pieprasījusi, lai muita precizē savu nostāju – pirmo reizi 2000. gada 24. novembra informācijas pieprasījumā
un otro reizi 2001. gada 22. novembra informācijas pieprasījumā. Taču Nīderlandes dienestu atbildes nebija lietderīgas, lai
noteiktu prasītāja rupjas neuzmanības esamību šajā lietā, jo pēc šiem paziņojumiem minētie dienesti varēja neierobežoti piemērot
nevainīguma prezumpcijas principu, uzskatot, ka prasītājs bija labticīga sabiedrība, kamēr nav pierādīts pretējais.
72     Komisija uzsver, ka, nosakot, vai galvenais atbildīgas ir pieļāvis rupju neuzmanību, ir jāņem vērā tā īpašie pienākumi Kopienas
tranzīta režīmā. Tā norāda – kā minēts Apstrīdētā lēmuma 46. punktā, – ka tādēļ tai ir jāņem vērā atbildīgās personas pieredze,
rūpība, ko tā ir parādījusi, un tiesiskā regulējuma sarežģītība (Pirmās instances tiesas 1996. gada 5. jūnija spriedums lietā
T‑75/95
Günzler Aluminium
/Komisija,
Recueil
, II‑497. lpp.). Tomēr kā muitas pārvadātāja sabiedrība prasītājs bija pieredzējis tirgus dalībnieks, kam bija jāzina šiem
darījumiem piemītošais tirdzniecības risks (Apstrīdētā lēmuma 47. apsvērums). Turklāt tiesiskais regulējums attiecībā uz tranzīta
darījumiem skaidri precizēja galvenā atbildīgā pienākumus un no tiem izrietošo atbildību (Apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).
Visbeidzot, deklarētājam bija jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātos pret tirdzniecības risku; tas netika izdarīts
(Apstrīdētā lēmuma 49. un 50. apsvērums).
73     It īpaši runājot par to, vai prasītājs ir ievērojis rūpību, Komisija norāda, ka apdrošināšanas segums ir tikai novērtēšanas
elements. Komisija uzskata, ka, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, tās secinājums, saskaņā ar kuru prasītājs nebija ievērojis
vajadzīgo piesardzību, lai izvairītos no iespējamiem riskiem, ir pareizs.
74     Runājot par piesardzību, kas prasītājam bija jāievēro, lai nodrošinātu
Hector International
uzticamību, Komisija uzsver – prasītājs šos faktiskos apstākļus ir norādījis tikai replikā. Tā atgādina, ka prasītājs ir
parakstījis deklarāciju, kurā tas apstiprina, ka nevēlas neko pievienot Nīderlandes dienestu iesniegtajai lietai un ka tam
jau ir bijusi iespēja iesniegt apsvērumus par Komisijas 2001. gada 11. oktobra vēstuli, kurā tā skaidri secināja, ka prasītājs
vainojams rupjā neuzmanībā. Tādējādi Komisija uzskata, ka prasītājs šajā procesa stadijā nevar pamatoties uz šiem jaunajiem
faktiskajiem apstākļiem, izvirzot pamatu, ka Apstrīdētais lēmums nav bijis pietiekami pamatots.
Pirmās instances tiesas vērtējums
75     Lai izvērtētu, vai ir pieļauta rupja neuzmanība Muitas kodeksa 239. panta un Īstenošanas regulas 905. panta nozīmē, ir jāņem
vērā to normu sarežģītība, kuru neizpildes rezultātā rodas muitas parāds, kā arī uzņēmēja profesionālā pieredze un rūpība
(iepriekš minētā sprieduma
Söhl & Söhlke
56. pants).
76     Šajā lietā Komisija Apstrīdētajā lēmumā norādīja: pirmkārt, ka prasītājam kā pieredzējušam tirgus dalībniekam bija jāzina
muitas tiesiskais regulējums un savas uzņēmējdarbības darījumu riski (47. apsvērums); otrkārt, ka tiesiskais regulējums attiecībā
uz tranzīta darījumiem skaidri precizē galvenā atbildīgā pienākumus un no tiem izrietošo atbildību (48. apsvērums), un, treškārt,
ka, ņemot vērā šo galvenā atbildīgā atbildību, prasītājam bija jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātos pret darījumu
risku (49. apsvērums).
77     Taču trīs iepriekš minētie elementi, proti, tiesiskā regulējuma sarežģītība, uzņēmēja profesionālā pieredze un rūpība, ir
tikai novērtēšanas kritēriji, uz kuru pamata Komisijai konkrēti jānovērtē, vai uzņēmēja rīcība bija rupji neuzmanīga (šajā
sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Söhl & Söhlke
, 59. punkts). Komisijas pienākums, veicot analīzi, ir noteikt nodokļa atbrīvojuma pieprasītāja konkrētas darbības vai bezdarbību,
kuras katra atsevišķi vai visas kopā veido rupju neuzmanību, it īpaši ņemot vērā minētos kritērijus.
78     Šajā sakarā ir svarīgi piebilst, ka Nīderlandes iestādes gan pieteikumā par nodokļa atlaišanu, gan arī divas reizes administratīvajā
procesā Komisijā ir secinājušas: nav pierādīts, ka prasītājs būtu veicis krāpšanu vai pieļāvis rupju neuzmanību. Tomēr Komisija
Apstrīdētajā lēmumā norāda, ka prasītāja rīcība ir jāuzskata par rupju neuzmanību (51. apsvērums). Taču, ja Komisija neievērotu
šo valsts iestāžu nostāju (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
France‑aviation
/Komisija, 36. punkts), tai, pamatojoties uz attiecīgajiem faktiem, būtu jāpierāda, ka prasītāja rīcība bijusi acīmredzami
neuzmanīga.
79     Taču, kā Komisija ir atzinusi tiesas sēdē, Apstrīdētajā lēmumā ir norāde tikai uz divām prasītāja īpašām darbībām, kas varētu
pamatot, ka prasītājs ir pieļāvis rupju neuzmanību. Runa ir, pirmkārt, par to, ka netika novēroti jauni tirgus dalībnieki
un, otrkārt, par to, ka netika noslēgti attiecīgie apdrošināšanas līgumi (49. apsvērums).
80     Kas attiecas uz pirmo pārmetumu par iespējamo prasītāja bezdarbību saistībā ar citu tirgus dalībnieku novērošanu, Apstrīdētajā
lēmumā nekādi nav precizēts, kādā veidā prasītājs šajā sakarā ir bijis neuzmanīgs. Tā kā šis pārmetums ne mazākajā mērā nav
attīstīts tālāk, Pirmās instances tiesai nākas atzīt, ka tas nav pierādīts. Pieņemt šo iebildumu nozīmētu uzskatīt – tas,
ka uzņēmēji kļūst par personām, kas cietušas no trešo personu, ar kurām tiem bijušas darījumu attiecības, krāpnieciskām darbībām,
ir rupjas neuzmanības pierādījums.
81     Turklāt ir svarīgi piebilst – prasītājs apgalvo, ka ir veicis vairākus piesardzības pasākumus attiecībā uz
Hector International
. Proti, tas nesagatavoja T 1 dokumentus
Hector International
, kamēr nebija drošs, ka šī sabiedrība ir maksātspējīga, un kamēr nebija saņēmis deklarāciju par sabiedrības atbildību un
nodrošinājumu muitas dokumentu nepareizas noslēgšanas gadījumā. Turklāt tas nodrošinājās, ka katru reizi tika sagatavots tikai
noteikts T 1 dokumentu skaits un ka jauni dokumenti tika izrakstīti tikai tad, kad iepriekšējos dokumentus varēja pamatoti
uzskatīt par noslēgtiem. Visbeidzot, prasītājs vienmēr pieprasīja T 1 dokumenta 5. eksemplāra talonu, uz kura vienmēr bija
Spānijas muitas zīmogs un Spānijas muitas dienesta ierēdņa paraksts, kā arī par saņemšanu parakstītas un apzīmogotas
CMR
transporta preču pavadzīmes. Šie piesardzības pasākumi, kuru esamību Komisija neapstrīdēja, norāda uz prasītāja apdomīgu
un atbilstošu rīcību, novērojot citus tirgus dalībniekus attiecīgajos muitas darījumos.
82     Pirmās instances tiesa nevar piekrist Komisijas argumentam, saskaņā ar kuru prasītāja atsaukšanās uz šiem faktiskajiem apstākļiem
nav pamatota tādēļ, ka tie tika izvirzīti, tikai iesniedzot replikas rakstu. Ir jāatgādina – Komisijas pienākums šajā lietā
ir pierādīt, ka prasītājs pieļāvis rupju neuzmanību. Taču 2001. gada 11. oktobra vēstulē, ar kuru tā iesniedza savus iebildumus,
Komisija neprecizēja, kāpēc tā uzskata, ka prasītājs ir bijis neuzmanīgs, novērojot citus tirgus dalībniekus. Prasītājs savā
2001. gada 9. novembra atbildē apgalvoja, ka nav bijis neuzmanīgs, it īpaši norādot, ka tas ir rīkojies apzinīgi attiecībā
uz pārvadājumiem un ka tas nav varējis pārbaudīt, vai [deklarāciju] noslēgšanas laikā ir pieļauti pārkāpumi. Tāpat Apstrīdētajā
lēmumā Komisija izvirzīja iebildumu, kas pamatots ar iespējamo citu tirgus dalībnieku nepietiekamu novērošanu, tomēr to neprecizējot.
Pieteikumā par lietas ierosināšanu prasītājs atkārtoja, ka to nevar vainot konstatētajos pārkāpumos, un norādīja, ka tā rīcība
šajā gadījumā bija saderīga ar parasto tirdzniecības praksi. Iebildumu rakstā Komisija atkārtoti pauda savu nostāju un apstrīdēja
prasītāja apgalvojumus. Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītājam nevar pārmest, ka tas replikas rakstā sniedzis argumentus un
faktiskos apstākļus, kas ir vērsti pret Apstrīdētajā lēmumā un iebildumu rakstā ietverto viedokli.
83     Attiecībā uz otro pārmetumu, kas pamatots ar to, ka prasītājs nebija noslēdzis atbilstīgus apdrošināšanas līgumus, ir svarīgi
atzīmēt – uzņēmēju pienākums ir nodrošināties pret parastiem darījumu riskiem un, tā kā vienkārši zaudējums nav īpaša situācija
Kopienas muitas tiesiskā regulējuma nozīmē (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Hyper
/Komisija, 113. un 114. punkts), nevar piekrist, ka apdrošināšanas līguma nenoslēgšana pati par sevi būtu uzņēmēja rupja neuzmanība.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija nav izklāstījusi iemeslus, kādēļ attiecībā uz lietas apstākļiem tas, ka prasītājs nav apdrošinājis
riskus, kas izriet no apstrīdētājiem darījumiem, būtu rupja neuzmanība. Šajā ziņā ir jānorāda, ka attiecīgas apdrošināšanas
seguma esamība vai neesamība nosaka, kurš uzņemsies apstrīdēto darījumu rezultātā radušos muitas parādu un zaudējumus, proti,
aģents vai tā apdrošinātājs. Taču tas, ka prasītājs nevar vērsties pret apdrošināšanas sabiedrību muitas parāda, kas tam jāmaksā,
atgūšanai un tādējādi šis parāds tam ir jāsedz pašam, neietekmē nosacījumus, saskaņā ar kuriem prasītāju var atbrīvot no šī
parāda taisnīguma iemesla dēļ, nedz arī tas ietekmē Komisijas pienākumu piešķirt šādu atbrīvojumu, ja minētie nosacījumi ir
izpildīti. Turklāt apdrošināšanas sabiedrība var vai nu pārņemt aģenta tiesības muitas dienestos, vai arī gaidīt aģenta darbības
rezultātus Komisijā. Tātad tas, ka apdrošināšana nav veikta, nav neuzmanība.
84     Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 239. pantu ievedmuitas nodokļus var atmaksāt vai atlaist gadījumos, kurus
radījuši apstākļi, kādos attiecīgo personu nevar vainot krāpšanā vai rupjā neuzmanībā. Tāpat Īstenošanas regulas 905. pants
paredz, ka lūgumam atbrīvot no nodokļiem ir jābūt pamatotam ar apstākļiem, kas var pierādīt, ka pastāv īpaša situācija, kura
radusies ar krāpšanu vai rupju neuzmanību nesaistītu apstākļu rezultātā. Pat no šo pašu normu satura izriet, ka ir jāpastāv
saistībai starp neuzmanību, kurā uzņēmējs tiek vainots, un konstatēto īpašo situāciju. Ja šāda saistība nepastāv, noraidīt
pieteikumu par atbrīvošanu no nodokļiem vai to atlaišanu būtu netaisnīgi. Tomēr šajā lietā ir jāatzīmē – tas, ka prasītājs
nebija veicis apdrošināšanu, nav veicinājis krāpšanu, nedz arī sarežģījis tās atklāšanu. Jo vairāk – šim apstāklim nav nekādas
saistības ar to, ka Nīderlandes dienesti noteiktā laikposmā prasītājam nepaziņoja par krāpšanu vienā no viņa deklarācijām.
85     Tādējādi ir jāsecina, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka prasītājs ir pieļāvis rupju neuzmanību.
86     Līdz ar to šī pamata otrā daļa ir apmierināma.
87     Tātad šī prasība ir apmierināma kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
88     Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums
nav labvēlīgs, tai jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt prasītāja tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītāja
prasījumiem.
89     Piemērojot Reglamenta 87. panta 4. punktu, Spānijas Karalistei – personai, kas iestājusies lietā – tiesāšanās izdevumi ir
jāsedz pašai.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2002. gada 7. oktobra Lēmumu
REM
08/00 daļā, ar ko ir noraidīts prasītāja pieteikums par ievedmuitas nodokļu atlaišanu par muitas darījumiem, kas veikti,
sākot no 1995. gada 12. jūnija;
2)
Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina prasītāja tiesāšanās izdevumus;
3)
Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Cooke
García-Valdecasas
Labucka
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 27. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
H. Jung

J. D. Cooke
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normas
Normas attiecībā uz Kopienas ārējo tranzītu
Normas par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa atmaksāšanu vai atlaišanu
Prāvas rašanās fakti
Attiecīgais Kopienas ārējais tranzīts
Administratīvais process par pieteikumu par ievedmuitas nodokļa atlaišanu
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
Par pirmo pamata daļu, kas attiecas uz īpašas situācijas esamību
Ievads
Par iespējamo Nīderlandes dienestu neuzmanību, izmeklējot krāpšanu, un kavēšanos informēt prasītāju par pārkāpumiem tā sagatavotajos
muitas dokumentos
Par pamata otro daļu, kas balstīta uz to, ka prasītājs nav vainojams krāpšanā un rupjā neuzmanībā
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.