CELEX: 62005CJ0289
Määrus (EÜ) nr 1685/2009
Lisa
Eeskirja nr 1 punkt 1.8
Struktuurifondid
Kulutuste abikõlblikkus
Üldkulude arvesse võtmine

Eelotsusetaotlus puudutab komisjoni 28. juuli 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1685/2000, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1260/1999 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses struktuurifondide kaasfinantseeritavate meetmetega seotud kulutuste abikõlblikkusega (
EÜT L 193, lk 39
; ELT eriväljaanne 14/01, lk 122), mida on muudetud komisjoni 10. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 448/2004 (
EÜT L 72, lk 66
; ELT eriväljaane 14/02, lk 3; edaspidi „määrus nr 1685/2000”), lisa eeskirja nr 1 punkti 1.8 tõlgendamist.
Eelotsusetaotlus esitati Länsstyrelsen i Norrbottens läni (Norrbotteni (Rootsi) läänivalitsus; edaspidi „läänivalitsus”) ja Lapin liitto (Lapimaa (Soome) piirkondlik nõukogu) vahelises vaidluses, mis puudutab läänivalitsuse taotlust saada rahalist toetust programmi Interreg III A Nord, mida kaasfinantseeris Euroopa Regionaalarengu Fond (ERF) (edaspidi „programm”), tehnilise toe kulude katteks aastatel 2001 ja 2002.
Õiguslik raamistik
Nõukogu 21. juuni 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1260/1999, millega nähakse ette üldsätted struktuurifondide kohta (
EÜT L 161, lk 1
; ELT eriväljaanne 14/01, lk 31), artikli 32 lõike 1 kolmas lõik sätestab:
„[…] Vahemaksed ja lõppmaksed on seotud tegelikult tehtud kulutustega, mis peavad vastama lõplike abisaajate tehtud väljamaksetele, ning neid tõendatakse maksekviitungite või samaväärse juriidilise jõuga raamatupidamisdokumentidega.”
Määruse nr 1685/2000 lisa selle algses redaktsioonis pealkirjaga „Abikõlblikkuse eeskirjad” sätestab:
„Eeskiri nr 1: tegelikult tehtud kulutused
1. Lõplike abisaajate tehtavad maksed
1.1.
Lõplike abisaajate tehtavad maksed määruse (EÜ) nr 1260/1999 […] artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses tehakse sularahas, kui punktis 1.4 esitatud eranditest ei tulene teisiti.
[…]
1.4.
Punktides 1.5–1.7 sätestatud tingimustel võivad amortisatsioon, mitterahalised sissemaksed ja üldkulud samuti moodustada osa punktis 1.1 osutatud maksetest. Struktuurifondi kaasfinantseerimine teatava meetme puhul ei tohi pärast meetme lõpuleviimist ületada abikõlblikke kogukulutusi, välja arvatud mitterahalised sissemaksed.
[…]
1.7.
Üldkulusid käsitatakse abikõlblike kulutustena tingimusel, et need põhinevad struktuurifondide kaasfinantseeritava meetme rakendamise tegelikel kuludel ning määratakse meetmele proportsionaalselt nõuetekohaselt põhjendatud õiglast ja erapooletut meetodit kasutades.
[…]
1.9.
Liikmesriigid võivad kohaldada punktidele 1.5–1.7 vastavate abikõlblike kulutuste kindlaksmääramisel rangemaid siseriiklikke eeskirju.
2. Kulutuste tõendamine
Üldjuhul tõendatakse lõplike abisaajate tehtavaid makseid maksekviitungitega. Kui see ei ole võimalik, tõendatakse makseid samaväärse tõendusjõuga raamatupidamisdokumentidega.
[…]”.
Vastavalt määruse nr 448/2004 artiklile 2 ja artikli 3 kolmandale lõigule muutusid määruse nr 1685/2000 selle algses redaktsioonis lisa eeskirja nr 1 punktid 1.4, 1.7 ja 1.9 alates 5. augustist 2000 vastavalt määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja nr 1 punktideks 1.5, 1.8 ja 1.10.
Komisjoni 2. märtsi 2001. aasta määruse (EÜ) nr 438/2001, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1260/1999 üksikasjalikud rakenduseeskirjad juhtimis- ja kontrollisüsteemi kohta seoses struktuurifondidest antava abiga (
EÜT L 63, lk 21
; ELT eriväljaanne 14/01, lk 132), artikkel 19 sätestab:
„Selliste abivormide puhul, mille saajad on rohkem kui ühes liikmesriigis, lepivad asjaomased liikmesriigid omavahel kokku usaldusväärse finantsjuhtimise tagamiseks vajaliku ühise korra, võttes arvesse siseriiklikku õigust, ning informeerivad kokkulepitud korrast komisjoni. Komisjon ja asjaomased liikmesriigid osutavad üksteisele vajalikku haldusabi.”
Eespool viidatud artikli 19 alusel sõlmisid Soome Vabariik ja Rootsi Kuningriik 24. ja 31. oktoobril 2002„Memorandum of understanding on the implementation of the Community Initiative programme INTERREG IIIA North”.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Lapin liittole 30. oktoobril 2002 saadetud kirjas palus läänivalitsus toetada programmi tehnilise toe kulutusi aastal 2001 summas 95880,72 Rootsi krooni. Nimetatud summa saadi nii, et programmi tehnilise toega seonduvatele palgakuludele kohaldati protsendimäära, mida arvutades lähtuti nimetatud programmi juhtimisega seotud üldkulude (palgakulud ja muud horisontaalset laadi tegevustega seotud kulud, sealhulgas mainitud programmi puudutavad kulud) suhtest palgakuludesse, mis tekkisid nimetatud juhtimise tavalisest tegevusest ning mis vastavad sel alusel makstud palkade kogukulu ja eespool mainitud palgakulude vahele.
20. veebruari 2003. aasta otsusega lükkas Lapin liitto selle taotluse tagasi. Lapin liitto leidis, et teostatud makseid oleks tulnud tõendada kviitungite ja arvete või samaväärse tõendusliku jõuga raamatupidamisdokumentidega. Need kulud oleksid pidanud põhinema tegelikel kuludel, samas kui põhikohtuasjas kõne all olevaid kulusid, mis arvutati protsendimäära alusel, ei määratud programmis määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja nr 1 punkti 1.8 kohast õiglast ja nõuetekohaselt põhjendatud meetodit kasutades.
Toimikust nähtub ka, et Lapin liitto sai 26. septembril 2003 läänivalitsuse taotluse, millega sooviti uuesti saada toetust programmiga aastatel 2001 ja 2002 seonduvate kulude katmiseks vastavalt 56854 Rootsi krooni ja 186982 Rootsi krooni. Tegemist oli üldkuludega, mis olid tekkinud seoses infotehnoloogia, personalijuhtimise, posti saatmise, eelarve koostamise ja kinnisvara haldamisega.
24. novembri 2003. aasta otsusega lükkas Lapin liitto selle taotluse tagasi osas, mis puudutas kõiki kulutusi infotehnoloogiale, personalijuhtimisele, posti saatmisele ja eelarve koostamisele, kuna isegi pärast 2. oktoobril 2003 saadetud nõuet täpsema teabe väljastamiseks ei esitanud läänivalitsus selgitusi selle kohta, kuidas on palgad seotud töötatud tundidega ega selgitusi selle kohta, kuidas muud kulud seonduvad programmiga.
Lapin liitto väidab, et selgitusi ei esitatud ka programmis osalenud isikute poolt kasutatud tööruumide suuruse kohta, et arvutada kinnisvara haldamisega seonduvaid kulusid. Sel põhjusel võttis ta kinnisvara haldamisega seonduvate kulude hindamisel aluseks 15 m
suuruse pinnaga ruumi ja mitte 20 m
suuruse pinnaga ruumi, nagu on märgitud taotluses. Seetõttu maksis Lapin liitto programmis osalenud isikute poolt aastatel 2001 ja 2002 kasutatud ruumide kulude katteks vastavalt 6558,98 ja 22203,30 Rootsi krooni.
24. novembri 2003. aasta rahuldamata jätmise otsuse peale esitatud vaides väitis läänivalitsus, et Lapin liitto ja siseministeeriumiga aset leidnud koosoleku järel kasutas ta uut arvutamise meetodit, mille kohaselt kulud (üldkulud), mille hüvitamist taotleti, põhinesid tegelikel raamatupidamises kirjendatud kuludel, mis on määratud aastase töö alusel vastavalt proportsionaalsele, õiglasele ja nõuetekohaselt põhjendatud meetodile.
See vaie jäeti 6. veebruari 2004. aasta otsusega rahuldamata põhjendusel, et läänivalitsus kasutas abikõlblike üldkulude arvutamise alusena aastakulusid infotehnoloogiateenustele, haldusteenustele ja personaliteenustele, mis olid jaotatud vastavalt programmi juhtimisega asjaomasel aastal tegelenud töötajate keskmisele arvule. Teenuse kuutasu oli kõigile sama. Teises toetusetaotluses kirjeldati kulusid programmikuludena, mis on proportsionaalsed iga isiku poolt kulutatud tööajaga. Seetõttu ei olnud võimalik neid kulusid pidada selle programmiga seonduvateks kuludeks. Mis puudutab nõudes sisalduvaid palgakulusid, siis kuna need ei olnud tööaja põhjal eristatavad, ei saanud neid nimetatud programmi tehnilise toe kuludena arvesse võtta.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kellele läänivalitsus esitas vaidlusaluste kulude tasumise nõude, täpsustab, et oma taotluses jaotas läänivalitsus nimetatud tehnilise toe kulud vastavalt asjaomase organisatsiooni töötajate keskmise arvuga aastas, mis võimaldas tal arvutada kulude jaotuse iga isiku kohta ühes aastas ja ühes kuus. Selle keskmise alusel arvutamise meetodi kasutamine võimaldas määrata eespool mainitud kulud projektikuludeks, lähtudes konkreetselt programmi raames iga töötanud isiku poolt kulutatud tööajast.
Lapin liitto väidab, et läänivalitsus ei näidanud piisavalt täpselt, millise osa programmi kuludest moodustas tehniline tugi. Selleks et palkasid saaks kooskõlas määrusega nr 1685/2000 määrata nimetatud programmi kuludeks, nõuab Lapin liitto iga päeva kohta koostatud tööajagraafikut, kust nähtuks programmi raames osalise tööajaga töötanud iga töötaja tehtud töö.
Neil asjaoludel otsustas Rovaniemen hallinto-oikeus menetluse peatada ja küsida Euroopa Kohtult määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja nr 1 punkti 1.8 tõlgendust.
Eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada, kas määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja nr 1 punkti 1.8 tuleb tõlgendada nii, et struktuurifondide kaasfinantseeritud projekti raames üldkulude kui abikõlblike kulutuste arvutamise meetod on sellega vastuolus üksnes seetõttu, et selle meetodi aluseks on eelkõige palgakulude või tööaja protsentuaalne või proportsionaalne osa.
Selle sätte kohaselt käsitatakse üldkulusid abikõlblike kulutustena tingimusel, et need põhinevad struktuurifondide kaasfinantseeritava tegevuse rakendamise tegelikel kuludel ning määratakse tegevusele proportsionaalselt nõuetekohaselt põhjendatud õiglast ja erapooletut meetodit kasutades.
Kuigi nimetatud sätte soomekeelne versioon ei sisalda mingit viidet nõudele, et kulud tuleb määrata
prorata
asjaomase tegevusega, ei mõjuta see asjaolu midagi, sest väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et ühenduse õigusnorme tuleb tõlgendada ja kohaldada ühetaoliselt ühenduse teistes keeltes kehtivaid versioone arvestades ja et antud juhul on muudes keeleversioonides peale soome keele sõnaselgelt märgitud nõue määrata üldkulud
prorata
või proportsionaalselt asjaomase tegevusega (vt analoogia alusel 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-219/95 P: Ferriere Nord
vs.
komisjon, EKL 1997, lk I-4411
, punkt 15).
Vastavalt määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja nr 1 punktile 1.10 võivad liikmesriigid kohaldada punktidele 1.6, 1.7 ja 1.8 vastavate abikõlblike kulutuste kindlaksmääramisel rangemaid siseriiklikke eeskirju.
Piiramata rangemaid tingimusi kehtestavaid siseriiklikke eeskirju, kujutavad lõplike abisaajate poolt kantud üldkulud endast abikõlblikke kulutusi siis, kui need kulud vastavad nimetatud eeskirja nr 1 punkti 1.8 kohaselt kolmele tingimusele: need peavad põhinema tegelikel kuludel, need peavad olema seotud struktuurifondide kaasfinantseeritava tegevuse rakendamisega ja need tuleb määrata tegevusele proportsionaalselt nõuetekohaselt põhjendatud õiglast meetodit kasutades.
Abikõlblikkuse esimese tingimuse osas piisab, kui märkida, et – nagu seda näitab komisjon – tegelikel kuludel põhinevad need kulud, mis tegelikult maksti lõplikele abisaajatele ja mida põhjendavad maksekviitungid või samaväärse tõendusliku jõuga raamatupidamisdokumendid määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses.
Abikõlblikkuse teise tingimuse osas tuleb meenutada, et vastavalt määruse nr 1260/1999 artikli 30 lõikele 1 on tegevustega seonduvad kulutused kõlblikud saama fondidelt toetust ainult juhul, kui need tegevused on asjaomase abi osa. Järelikult peetakse abikõlblikeks kulutusteks üldkulusid, mis tulenevad ressurssidest ja teenustest, mida lõplikel abisaajatel oli vaja kasutada struktuurifondide kaasfinantseeritava tegevuse lõpuleviimiseks.
Mis puudutab abikõlblikkuse kolmandat tingimust, mille ulatuse osas on põhikohtuasja pooled erineval seisukohal, siis tuleb tõdeda, et selle eesmärk ei ole kehtestada ühtset arvutusmeetodit, vaid et see jätab abikõlblike kulutuste arvutamisel liikmesriikidele kaalutlusruumi. See tingimus seab üldkulude abikõlblike kuludena arvesse võtmise eelduseks üksnes selle, et need kulud oleksid määratud „tegevusele proportsionaalselt nõuetekohaselt põhjendatud õiglast ja erapooletut meetodit kasutades”.
Järelikult ei saa määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja nr 1 punkti 1.8 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus abikõlblike üldkulude arvutamise meetodid, mille aluseks on eelkõige palgakulude või tööaja protsentuaalne või proportsionaalne osa; tingimuseks on siiski see, et lõplik abisaaja suudab tõendada, et need kulud on projektis määratud meetodi kohaselt, mis järgib selles sättes esitatud kriteeriume.
Tuleb täpsustada – nagu seda komisjon ka õigesti märkis –, et selliste üldkulude nagu eelkõige palgakulude, kinnisvara haldamisega seonduvate kulude või infotehnoloogiat puudutavate kulude määramisel asjaomases projektis tuleb eespool viidatud kriteeriume silmas pidades arvesse võtta seost projekti elluviimisel töötanud isikute arvu, nende isikute poolt kulutatud töötundide arvu või makstud palkade summa ja asjaomases juhtkonnas töötanud isikute keskmise arvu, selleks kulutatud tundide keskmise arvu või makstud palkade keskmise summa vahel.
Seega tuleb esitatud küsimusele vastata, et struktuurifondide kaasfinantseeritud projekti raames üldkulude kui abikõlblike kulutuste arvutamise meetod ei ole määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja nr 1 punktiga 1.8 vastuolus üksnes seetõttu, et selle meetodi aluseks on eelkõige palgakulude või tööaja protsentuaalne või proportsionaalne osa.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotamise siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

Struktuurifondide kaasfinantseeritud projekti raames üldkulude kui abikõlblike kulutuste arvutamise meetod ei ole komisjoni 28. juuli 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1685/2000, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1260/1999 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses struktuurifondide kaasfinantseeritavate meetmetega seotud kulutuste abikõlblikkusega, mida on muudetud komisjoni 10. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 448/2004, lisa eeskirja nr 1 punktiga 1.8 vastuolus üksnes seetõttu, et selle meetodi aluseks on eelkõige palgakulude või tööaja protsentuaalne või proportsionaalne osa.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: soome.