CELEX: 62002CJ0195
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyva 91/439/EEB
Vairuotojo pažymėjimas
Abipusis pripažinimas
Privalomi registracija ir keitimas
Pažymėjimų, išduotų iki direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę, atnaujinimo sąlygos

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad 1997 m. gegužės 30 d. Karališkuoju dekretu
(
Real Decreto
) Nr. 772/1997 (BOE Nr. 135, 1997 m. birželio 6 d., p. 17348) priimdama vairuotojų reglamento (
Reglamento de conductores
) 22–24 straipsnius bei 25 straipsnio 2 dalį ir šio reglamento septintąją pereinamojo laikotarpio nuostatą, Ispanijos Karalystė
neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos Nr. 91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų (OL L 237,
p. 1), pakeistos 1996 m. liepos 23 d. Tarybos direktyva 96/47/EB (OL L 235, p. 1, toliau – direktyva 91/439), 1 straipsnio
2 dalį ir 7 straipsnio 1 dalies a punktą bei I priedo 4 punktą.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Direktyvos 91/439 pirma konstatuojamoji dalis nustato:
„<...> siekiant bendrosios transporto politikos tikslų ir norint gerinti kelių eismo saugumą bei palengvinti asmenų, apsigyvenančių
ne toje valstybėje narėje, kurioje jie yra išlaikę vairavimo egzaminą, judėjimą, yra pageidautina, kad būtų įvestas Bendrijos
pavyzdžio nacionalinis vairuotojo pažymėjimas, kurį tarpusavyje pripažintų visos valstybės narės be jokių įpareigojimų pažymėjimą
keisti.“
Pagal tos pačios direktyvos devintą ir dešimtą konstatuojamąsias dalis:
„<...> Direktyvos 80/1263/EEB 8 straipsnio nuostatos, ypač įpareigojimas pakeitus nuolatinę gyvenamąją vietą per vienerius
metus pakeisti vairuotojo pažymėjimą, sudaro kliūčių asmenims laisvai judėti; kadangi tai nesuderinama su padaryta Europos
integracijos pažanga;
<...> dėl priežasčių, susijusių su kelių saugumu ir transporto eismu, valstybės narės visiems pažymėjimo savininkams, kurių
nuolatinė gyvenamoji vieta yra jų teritorijoje, turėtų galėti taikyti savo nacionalines vairuotojo pažymėjimo atėmimo, sulaikymo
ir panaikinimo nuostatas.“
Direktyvos 91/439 1 straipsnis nustato:
„1.      Valstybės narės, laikydamosi šios direktyvos nuostatų, įveda I ar Ia priede aprašytu Bendrijos pavyzdžiu pagrįstą nacionalinį
vairuotojo pažymėjimą.
2.      Valstybių narių išduoti vairuotojo pažymėjimai yra abipusiškai pripažįstami.
3.      Kai galiojančio nacionalinio vairuotojo pažymėjimo savininkas nuolatos apsigyvena ne toje valstybėje narėje, kuri pažymėjimą
išdavė, priimančioji valstybė narė gali vairuotojo pažymėjimo savininkui taikyti nacionalines pažymėjimo galiojimo laiko,
medicininio patikrinimo bei apmokestinimo taisykles ir tame pažymėjime nurodyti bet kokią administravimui reikalingą informaciją.“
Tos pačios direktyvos 7 straipsnio 1 dalies a punktas numato:
„1.      Vairuotojo pažymėjimai, be to, yra išduodami tik kandidatams į vairuotojus:
a)      kurie yra išlaikę įgūdžių ir elgsenos patikrinimo egzaminą bei teorinį egzaminą ir atitinka medicininius reikalavimus pagal
antrojo ir trečiojo priedų nuostatas.“
Remiantis Direktyvos 91/439 8 straipsnio nuostatomis :
„1.      Tais atvejais, kai vienos valstybės narės išduoto galiojančio nacionalinio vairuotojo pažymėjimo savininkas pasirenka nuolatinę
gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje, jis gali prašyti, kad jo vairuotojo pažymėjimas būtų pakeistas lygiaverčiu pažymėjimu;
prireikus pažymėjimą keičianti valstybė narė gali patikrinti, ar pateiktas vairuotojo pažymėjimas iš tikrųjų galioja.
2.      Laikydamasi baudžiamųjų ir policijos įstatymų teritoriškumo principo, valstybė narė, kurioje yra nuolatinė gyvenamoji vieta,
gali taikyti nacionalines teisės vairuoti apribojimo, sustabdymo, atėmimo ar panaikinimo nuostatas kitos valstybės narės išduoto
vairuotojo pažymėjimo savininkui ir, jeigu reikia, pakeisti vairuotojo pažymėjimą.
3.      Pažymėjimą keičianti valstybė narė grąžina senąjį vairuotojo pažymėjimą tos valstybės narės, kuri jį išdavė, institucijai
ir paaiškina šio keitimo priežastis.
4.      Valstybė narė gali atsisakyti pripažinti galiojančiu kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą asmeniui, kuriam
ankstesnės valstybės teritorijoje taikoma viena iš 2 dalyje nurodytų priemonių.
Valstybė narė taip pat gali atsisakyti išduoti vairuotojo pažymėjimą kandidatui į vairuotojus, kuriam tokia priemonė taikoma
kitoje valstybėje narėje.
<...>“
Remiantis Direktyvos 91/439 9 straipsniu, „nuolatinė“ gyvenamoji vieta yra vieta, kurioje asmuo paprastai, t. y. bent 185 dienas
kiekvienais kalendoriniais metais, gyvena dėl asmeninių ar darbo ryšių arba, jei asmuo darbo ryšių neturi, dėl asmeninių ryšių,
kurie asmenį artimai sieja su vieta, kurioje jis gyvena.
Pagal Direktyvos 91/439 I priedo 2 punktą vairuotojo pažymėjimą sudaro šeši puslapiai.
Pagal tos pačios direktyvos I priedo 4 punktą :
„Tais atvejais, kai vienoje valstybėje narėje išduoto vairuotojo pažymėjimo savininkas nuolatinę gyvenamąją vietą pasirenka
kitoje valstybėje narėje, pastaroji gali nurodyti:
–      6 puslapyje – gyvenamosios vietos pakeitimą ar pakeitimus,
–      5 puslapyje – informaciją, reikalingą administravimui, pavyzdžiui, apie jos teritorijoje padarytus sunkius nusižengimus,
tik tada, jei ji tokio tipo informaciją įrašo ir į savo pačios išduodamą vairuotojo pažymėjimą ir yra tam įrašui palikta vieta.“
Direktyva 96/47, įsigaliojusi 1996 m. rugsėjo 18 d., papildė Direktyvą 91/439 Ia priedu. Šis priedas suteikia valstybėms narėms
galimybę išduoti nustatyto kitokio pavyzdžio vairuotojo pažymėjimą negu nurodytas Direktyvos 91/439 I priede. Šio antro pavyzdžio
vairuotojo pažymėjimas yra polikarbonatinė kortelė, tokio tipo, kuris naudojamas banko ir kreditinėms kortelėms.
Remiantis Ia priedo 2 punktu, šio pavyzdžio vairuotojo pažymėjimas turi dvi puses, antrojoje pusėje taikant šio priedo 3 punkto
a dalį turi būti paliekama vietos pažymėjimo administravimui reikalingos informacijos įrašymui, ir tai gali padaryti priimančioji
valstybė narė.
Direktyvos 91/439 Ia priedo 3 dalies a punktas nustato:
„Tais atvejais, kai valstybės narės pagal šį priedą išduoto vairuotojo pažymėjimo turėtojas turi normalią gyvenamąją vietą
kitoje valstybėje narėje, ši valstybė narė gali į pažymėjimą įrašyti jo administravimui reikalingą informaciją, jeigu šio
tipo informaciją ji įrašo ir savo išduodamuose pažymėjimuose ir jeigu šiam tikslui yra pakankamai vietos.“

Nacionalinės teisės aktai
Direktyva 91/439 buvo perkelta į Ispanijos teisę vairuotojų reglamentu. Šio reglamento 21–29 straipsniai yra susiję su kitų
valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų galiojimu Ispanijoje.
Vairuotojų reglamento 21 straipsnis numato, kad pagal Bendrijos teisės aktus kitų valstybių narių išduoti vairuotojo pažymėjimai
galioja Ispanijoje tomis sąlygomis, kokiomis juos išdavė jų kilmės valstybė narė, jeigu amžius, nuo kurio leidžiama vairuoti,
atitinka amžių, kuris yra nustatytas lygiaverčiam Ispanijos vairuotojo pažymėjimui gauti.
To paties reglamento 22 straipsnis, apibrėžiantis įrašymą į Vairuotojų ir pažeidėjų registrą (
Registro de Conductores e Infractores
), nustato, kad, kai kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo savininkas pasirenka savo nuolatinę gyvenamąją vietą
Ispanijoje ir vairuoja ar nori vairuoti transporto priemonę, jis turi šešių mėnesių laikotarpį nuo datos, kai jo nuolatinė
gyvenamoji vieta buvo nustatyta ar patvirtinta dokumentais, tam, kad jo vairuotojo pažymėjimo duomenys būtų įrašyti į Vairuotojų
ir pažeidėjų registrą. Remiantis ta pačia nuostata, kompetentinga administracinė institucija į vairuotojo pažymėjimą įrašo
visus jo administravimui reikalingus duomenis, ir, ypač apie šio pažymėjimo savininko nuolatinę gyvenamąją vietą.
Vairuotojų reglamento 23 straipsnis nustato:
„1.      Nuo pažymėjimo duomenų įrašymo į registrą datos pažymėjimo savininkas turi išlaikyti psichinio ir fizinio tinkamumo egzaminą
per tam tikrą laiką, kuris šio reglamento 16 straipsnyje numatytas Ispanijoje išduotų vairuotojo pažymėjimų atveju.
2.      Pirmesnėje pastraipoje nurodytų egzaminų rezultatai turi būti pranešti Provincijos eismo administracijai (
Jefatura Provincial de Tràfico
), kuri į juos atsižvelgia ir praneša suinteresuotam asmeniui galutinę datą, iki kurios jis turi išlaikyti kitą egzaminą ir
pranešti rezultatus, t. y. data įrašoma jo vairuotojo pažymėjime.“
Remiantis vairuotojų reglamento 24 straipsniu, „teisės vairuoti Ispanijoje transporto priemonę nesuteikia:
a)      pažymėjimai, kurių savininkai nesilaikė reikalavimo įregistruoti savo duomenis Provincijos transporto administracijoje pagal
šio reglamento 22 straipsnio nuostatas, kol jie tai padarys;
b)      pažymėjimai, kurių savininkai per atitinkamos Provincijos transporto administracijos nurodytą laikotarpį nelaikė fizinio ir
psichinio tinkamumo egzamino, kol jie tai padarys. Jei nuo datos, kai savininkas turėjo laikyti paskutinį egzaminą, praėjo
daugiau nei ketveri metai, pažymėjimas vairuojant Ispanijoje negalioja, ir tai įrašoma pažymėjime bei registre;
c)      pažymėjimai, kurių savininkai neišlaikė minėto egzamino, ir ši informacija įrašoma į pažymėjimą bei į registrą;
d)      pažymėjimai, kurių galiojimo laikas pasibaigė.“
Remiantis vairuotojų reglamento 25 straipsnio 2 dalimi, „Provincijos eismo administracija savo iniciatyva atnaujina pažymėjimą,
kai dėl jo ypatybių, dėl visos vietos išnaudojimo ar dėl kitų priežasčių yra neįmanoma įrašyti jų administravimui reikalingų
duomenų pagal šio reglamento 23 straipsnio nuostatas“.
Pagal to paties reglamento septintą pereinamojo laikotarpio nuostatą, pavadintą „Psichinis ir fizinis tinkamumas“:
„Per šio reglamento 17 straipsnio 3 dalyje numatytą ketverių metų laikotarpį nuo jo įsigaliojimo vairuotojo pažymėjimo savininkai,
kurių vairuotojo pažymėjimas nebuvo atnaujintas dėl 1985 m. gruodžio 14 d. Karališkojo dekreto Nr. 2272/1985 I ir II prieduose
numatytų psichinės ir fizinės būklės reikalavimų neatitikimo, gali tai daryti, jei jie dėl to kreipiasi, pateikdami šio reglamento
IV priede nurodyto psichinio ir fizinio tinkamumo įrodymus, ir jei jie tai padaro iki laikotarpio, kuris yra dvigubai ilgesnis
nei negaliojančio pažymėjimo galiojimo nuo jo išdavimo ar vėliausio atnaujinimo laikotarpis, pasibaigimo.
Vairuotojo pažymėjimų, įgytų iki šio reglamento įsigaliojimo, savininkams, besikreipiantiems dėl galiojimo laikotarpio pratęsimo,
kurie neatitinka šio reglamento IV priede nurodytų psichinės ir fizinės būklės reikalavimų, pažymėjimas gali būti pratęstas,
jei jie to prašo ir jei jie įrodo tinkamumą, nurodytą 1985 m. gruodžio 14 d. Karališkojo dekreto Nr. 2272/1985 I ir II prieduose.“

Ikiteisminė procedūra
Ispanijos vyriausybei ir Komisijai pasikeitus laiškais, pastaroji, manydama, kad Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų
pagal Direktyvą 91/439, 1999 m. spalio 27 d. laišku jai išsiuntė oficialų įspėjimą, nurodydama per du mėnesius pateikti savo
pastabas.
Kadangi Ispanijos vyriausybės pateikti paaiškinimai Komisijos neįtikino, ji 2001 m. liepos 26 d. šiai valstybei narei išsiuntė
argumentuotą nuomonę, nurodydama imtis būtinų priemonių.
Ispanijos vyriausybė informavo Komisiją, jog ji savo požiūrio nepakeitė, todėl Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
2002 m. spalio 10 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis Nyderlandų Karalystei bei Jungtinei Didžiosios Britanijos ir
Šiaurės Airijos Karalystei leista įstoti į šią bylą Ispanijos Karalystės pusėje. Tačiau įstojimo į bylą paaiškinimus pateikė
tik Jungtinės Karalystės vyriausybė.

Dėl Jungtinės Karalystės prašymo leisti įstoti į bylą priimtinumo

Šalių argumentai
Komisija pažymi, kad Jungtinės Karalystės prašyme leisti įstoti į bylą pateikti reikalavimai yra nepriimtini, nes ši valstybė
įstoja į bylą tik iš dalies Ispanijos Karalystės pusėje, kadangi jos reikalavimai yra susiję tik su pirmu iš trijų Komisijos
pareikštų kaltinimų ir aiškiai neatitinka Ispanijos Karalystės pasirinktos gynybos logikos.
Jungtinės Karalystės vyriausybė atsako, kad Komisijos prieštaravimas yra nepriimtinas. Komisijos pozicija kyla iš klaidingos
teismų praktikos analizės ir paviršutiniško Jungtinės Karalystės prašyme leisti įstoti į bylą pateiktų reikalavimų supratimo.

Teisingumo Teismo vertinimas
Primintina, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą dalį „prašyme įstoti į bylą nurodomi paaiškinimai gali
būti pateikiami tik vienos iš šalių reikalavimams paremti“.
Nors, kaip Komisija pastebėjo, tiesa, kad Jungtinės Karalystės įstojimas į bylą paremtas argumentais, kurie iš dalies skiriasi
nuo Ispanijos vyriausybės pateiktų argumentų, vis dėlto Jungtinės Karalystės, kaip ir Ispanijos vyriausybės argumentais siekiama
įrodyti, kad Komisijos ieškinys yra atmestinas.
Todėl konstatuotina, kad Jungtinės Karalystės prašyme leisti įstoti į bylą nurodytų paaiškinimų tikslas yra palaikyti Ispanijos
vyriausybės reikalavimus.
Pridurtina, kad, priešingai Komisijos tvirtinimams per posėdį, iš 1993 m. kovo 17 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
(C‑155/91, Rink. p. I‑939) neišplaukia, kad dėl aplinkybės, jog Jungtinės Karalystės prašymas įstoti į bylą yra susijęs tik
su vienu iš trijų ieškinyje nurodytų kaltinimų, šis prašymas įstoti į bylą yra nepriimtinas.
Iš minėto sprendimo
Komisija prieš Tarybą
matyti, kad šioje byloje nagrinėjamo prašymo leisti įstoti į bylą reikalavimais siekiama konkretaus direktyvos straipsnio
panaikinimo remiantis motyvais, visiškai nesusijusiais su tais, kuriais ieškovė rėmėsi siekdama visos direktyvos panaikinimo,
o tai Teisingumo Teismą paskatino nuspręsti, kad įstojančiosios į bylą šalies reikalavimai negali būti laikomi susijusiais
su tuo pačiu dalyku, kaip tie, kuriems paremti jie buvo pateikti.
Šiuo atveju Jungtinės Karalystės prašyme leisti įstoti į bylą pateiktais paaiškinimais, kaip nurodyta šio sprendimo 28 punkte,
aiškiai siekiama paremti atsakovės reikalavimus.
Todėl Komisijos prieštaravimas dėl Jungtinės Karalystės prašymo leisti įstoti į bylą priimtinumo yra atmestinas.

Dėl ieškinio
Grįsdama savo ieškinį, Komisija pateikia tris kaltinimus, susijusius, pirma, su kitų valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų
registracijos procedūra, antra, su privalomu šių vairuotojo pažymėjimų keitimu į Ispanijos vairuotojo pažymėjimus ir, trečia,
su vairuotojo pažymėjimų, išduotų iki Direktyvos 91/439 perkėlimo į Ispanijos teisę, atnaujinimo ar pratęsimo sąlygomis.

Dėl trečiojo kaltinimo priimtinumo
Ispanijos vyriausybė ginčija trečiojo kaltinimo priimtinumą, kadangi jis nebuvo nurodytas nei oficialiame įspėjime, nei argumentuotoje
nuomonėje.
Komisija dėl šio prieštaravimo dėl priimtinumo oficialiai nepasisakė.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad Komisijos valstybei narei nusiųstas oficialus įspėjimas, vėliau Komisijos išsiųsta argumentuota
nuomonė apriboja ginčo dalyką, kuris nuo tol negali būti išplėstas. Atitinkamos valstybės galimybė pateikti savo pastabas,
net jeigu ji nusprendžia ja nepasinaudoti, yra Sutartyje numatyta svarbi garantija, kurios laikymasis yra esminis formalus
proceso dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo reikalavimas. Vadinasi, argumentuotoje nuomonėje ir Komisijos
pareikštame ieškinyje turi būti nurodyti tie patys kaltinimai, kurie buvo nurodyti oficialiame įspėjime, pradedančiame ikiteisminį
procesą (žr. ypač 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją,
C‑191/95, Rink. p. I‑5449, 55 punktą ir 1999 m. balandžio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę,
C‑340/96, Rink. p. I‑2023, 36 punktą).
Šiuo atveju iš oficialaus įspėjimo ir iš argumentuotos nuomonės aišku, kad ikiteisminio proceso metu Komisija aiškiai pateikė
kaltinimą, kurio priimtinumą Ispanijos vyriausybė ginčija. Šią išvadą patvirtina aplinkybė, kad savo atsakyme į oficialų įspėjimą
Ispanijos vyriausybė pateikė savo paaiškinimus dėl su nagrinėjamu kaltinimu susijusių nuostatų priėmimo priežasčių.
Todėl Ispanijos vyriausybės prieštaravimas dėl trečiojo kaltinimo priimtinumo yra atmestinas.

Dėl esmės
Dėl pirmojo kaltinimo
–       Šalių argumentai
Pirmuoju kaltinimu Komisija nurodo, kad Ispanijos Karalystė pažeidė Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalyje nustatytą abipusio
vairuotojo pažymėjimų pripažinimo principą, vairuotojų reglamento 22–24 straipsniuose numatydama privalomą ir sistemingą kitų
valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų, kai jų savininkai pasirinko savo nuolatinę gyvenamąją vietą Ispanijoje, registraciją.
Komisija teigia, kad vairuotojo pažymėjimų registracija yra privaloma per šešis mėnesius po to, kai pažymėjimo savininko nuolatinė
gyvenamoji vieta Ispanijoje buvo nustatyta ar patvirtinta dokumentais. Neįregistravus Ispanijos teritorijoje, vairuotojo pažymėjimas
nebegalioja, kadangi transporto priemonės vairavimas turint tokį vairuotojo pažymėjimą laikomas vairavimu be administracinio
leidimo, už kurį gali būti taikomos administracinės nuobaudos, ir sukeliančiu civilines, baudžiamąsias ir administracines
teisines pasekmes.
Pirma, iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad abipusio vairuotojo pažymėjimų pripažinimo principas turi būti taikomas
„be jokio formalumo“ (1996 m. vasario 29 d. Sprendimo
Skanavi ir Chryssanthakopoulos,
C‑193/94, Rink. p. I‑929, 26 punktas ir 1998 m. spalio 29 d. Sprendimo
Awoyemi
, C‑230/97, Rink. p. I‑6781, 41 punktas). Kadangi nagrinėjamu atveju kitos valstybės narės išduoto vairuojo pažymėjimo registracija
yra abipusio pripažinimo sąlyga, tokia registracija yra kliūtis laisvam asmenų judėjimui. Faktas, kad Ispanijos piliečiai
taip pat privalo registruoti savo pažymėjimus, šiuo atveju nesvarbus.
Antra, priešingai nei teigia Ispanijos vyriausybė, registracija nėra būtina tam, kad būtų galima pasinaudoti Direktyvos Nr. 91/439
1 straipsnio 3 dalies valstybėms narėms suteikta teise. Be to, Teisingumo Teismas 2002 m. sausio 22 d. Sprendimu
Canal Satélite Digital
(C‑390/99, Rink. p. I‑607) pripažino, kad privalomos registracijos sistema, taikoma siekiant užtikrinti iš direktyvos kylančių
teisių ir pareigų laikymąsi, atitinka Bendrijos teisę tik tada, kai ji neprieštarauja Sutartyje garantuotoms pagrindinėms
laisvėms.
Komisijos teigimu, privaloma ir sisteminga kitų valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų registracija, ir ypač griežtų
nuobaudų skyrimas už šios pareigos pažeidimą, yra akivaizdžiai neproporcingi tikslui, kurio Ispanijos Karalystė gali siekti
pagal Direktyvos Nr. 91/439 1 straipsnio 3 dalį. Šis tikslas gali būti pasiektas, pavyzdžiui, atliekant patikrinimus keliuose
ir informuojant kitų valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų savininkus apie Ispanijos teisės aktuose įtvirtintas jų
pareigas, susijusias su vairuotojo pažymėjimų galiojimo trukme ir medicininiais patikrinimais.
Komisija priduria, kad šioje byloje nagrinėjama registracijos procedūra taip pat negali būti pateisinama Direktyvos 91/439
8 straipsnio 2 dalimi, kadangi sistemos, kuri atsižvelgia į pakartotinius pažeidimus, veiksmingumas gali būti užtikrintas
registruojant pažymėjimo duomenis pirmojo pažeidimo nustatymo metu.
Ispanijos vyriausybė tvirtina, pirma, kad šioje byloje nagrinėjama registracijos procedūra neprieštarauja Direktyvos 91/439
1 straipsnio 2 dalyje įtvirtintam abipusio vairuotojo pažymėjimų pripažinimo principui. Akivaizdu, kad kitų valstybių narių
išduoti vairuotojo pažymėjimai turi būti registruojami, bet jų savininkams papildomi patikrinimai neturi būti privalomi. Taigi,
šių pažymėjimų galiojimas yra pripažįstamas. Be to, kitų valstybių narių išduotų pažymėjimų savininkai neturi būti įpareigojami
savo pažymėjimus pakeisti į Ispanijos vairuotojo pažymėjimus. Kadangi šioje byloje nagrinėjama sistema nenustato tokio privalomo
keitimo, Teisingumo Teismo minėtuose
Skanavi ir Chryssanthakopoulos
bei
Awoyemi
sprendimuose nustatyti principai negali būti perkeliami į šią bylą.
Ispanijos vyriausybė toliau teigia, kad tik privalomai registruodama kitų valstybių narių išduotus vairuotojo pažymėjimus
ji gali įvykdyti savo įsipareigojimus pagal Direktyvos 91/439 1 straipsnio 3 dalį ir 8 straipsnio 2 dalį.
Šiuo atžvilgiu ji nurodo, jog, kadangi ginčijama registracija leidžia kompetentingoms valdžios institucijoms nustatyti visus
vairuotojus, apsigyvenusius Ispanijos teritorijoje, tai yra būtina priemonė, pirma, užtikrinti nacionalinių nuostatų, susijusių
su medicininiu patikrinimu, vairuotojo pažymėjimų galiojimu ir apmokestinimu, taikymą, ir, antra, kontroliuoti vairuotojams
paskirtas nuobaudas. Šiomis aplinkybėmis nėra pažeidžiamas laisvas asmenų judėjimas ir nesudaromos kitos nei numatytos direktyvoje
kliūtys. Bet kuriuo atveju darant prielaidą, kad ginčijama registracija yra kliūtis laisvam asmenų judėjimui, ši kliūtis butų
proporcinga direktyvoje numatytam tikslui. Be to, analogiškai taikant 2002 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Cura Anlagen
(C‑451/99, Rink. p. I‑3193), laikytina, kad nagrinėjama registracija yra būtina ir turi būti laikoma natūralia Direktyvos
91/439 valstybėms narėms suteiktų teisių įgyvendinimo pasekme.
Galiausiai Ispanijos vyriausybė pastebi, kad kitų valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų privaloma registracija taip
pat siekiama užtikrinti vienodą traktavimą tikrinant tinkamumą, reikalingą vairuoti motorinę transporto priemonę. Šis tikslas
negalėtų būti pasiektas patikrinimų valstybiniuose keliuose būdu, kadangi tokie patikrinimai yra atsitiktiniai. Tam, kad jie
būtų veiksmingi, jie turėtų būti nuolatiniai, tačiau, pirma, tai yra neįmanoma, ir, antra, tai kliudytų laisvam asmenų judėjimui.
Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, jog, pirma, kadangi Komisija pripažįsta registracijos sistemos leistinumą, ji taip
pat privalo pritarti tam, kad už registracijos pareigos pažeidimą yra baudžiama. Vis dėlto ši nuobauda turi atitikti proporcingumo
principą.
Ji toliau tvirtina, kad nesant kitų galimybių gauti atitinkamą informaciją apie vairuotojo pažymėjimų savininkus, apsigyvenusius
jos teritorijoje, norėdama pasinaudoti Direktyvos 91/439 jai suteiktomis teisėmis valstybė narė gali reikalauti, kad savininkai
savo pažymėjimus įregistruotų registre. Tokio pobūdžio registracija taip pat atitinka pirmiau nurodytuose sprendimuose – 1978 m.
lapkričio 28 d.
Choquet
(16/78, Rink. p. 2293) bei
Skanavi ir Chryssanthakopoulos –
nustatytus principus.
Galiausiai Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, kad informacijos apie teisę vairuoti turint valstybės narės išduotą pažymėjimą
teikimu ir patikrinimais keliuose pagrįsta sistema nėra pakankama užtikrinti nacionalinių nuostatų, taikomų tokių pažymėjimų
savininkams, laikymąsi.
Pirma, vairuotojo pažymėjimo savininko informavimas apie jo pareigas nėra lygiavertis tų pareigų priverstiniam vykdymui registracijos
būdu. Tos valstybės narės, kurios neturi oficialaus gyvenamosios vietos perkėlimo sistemos ar kitokios duomenų identifikavimo
sistemos, negali tokios informacijos gauti. Antra, kadangi patikrinimai keliuose, kurie, nesudarant kliūčių laisvam judėjimui,
negali būti veiksmingesni, nėra nei sistemingi, nei veiksmingi, ir atliekami tik pažeidimų atveju, jie pažeidžia vienodo požiūrio
į vairuotojus principą.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl, pirma, Ispanijos teisės aktuose numatyto privalomo registracijos pobūdžio primintina, kad Direktyvos 91/439 1 straipsnio
2 dalis nustato kitų valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų abipusio pripažinimo principą, ir kad šis pripažinimas
turi būti garantuotas netaikant jokio formalumo (žr.,
inter alia
, 2003 m. liepos 10 d. sprendimo
Komisija prieš Nyderlandų Karalystę
, C‑246/00, Rink. p. I‑7485, 60 punktą).
Reikia pridurti, kad abipusio vairuotojo pažymėjimų pripažinimo pareiga yra aiški ir besąlyginė, ir valstybės narės neturi
jokios diskrecijos pasirinkti šio reikalavimo įvykdymo priemonių (žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Nyderlandų Karalystę
61 punktą).
Taigi, kaip Teisingumo Teismas nusprendė pirmiau nurodyto sprendimo
Komisija prieš Nyderlandų Karalystę
62 punkte, jeigu kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo registracija tampa privaloma, nes priešingu atveju tokio
pažymėjimo savininkas tuo atveju, kai apsigyvenęs valstybėje narėje jis vairuoja motorinę transporto priemonę neįregistravęs
savo vairuotojo pažymėjimo, baudžiamas, tokia registracija turi būti laikoma formalumu Teisingumo Teismo praktikos prasme,
ir todėl prieštaraujančia Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 daliai.
Šioje byloje, kaip posėdyje pripažino Ispanijos vyriausybė, kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo savininkas,
ilgiau negu šešis mėnesius nuolat gyvenantis Ispanijoje ir vairuojantis transporto priemonę, šioje šalyje neįregistravęs savo
vairuotojo pažymėjimo, laikomas darančiu pažeidimą, už kurį gali būti skiriama bauda. Todėl pripažintina, kad šio proceso
metu nagrinėjama registracija yra formalumas, prieštaraujantis Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalyje numatytam abipusio
pripažinimo principui.
Dėl Ispanijos vyriausybės pateiktų paaiškinimų reikia pažymėti, pirma, kad, priešingai šios vyriausybės tvirtinimui, Direktyvos
91/439 1 straipsnio 3 dalis ir 8 straipsnio 2 dalis valstybėms narėms nenustato jokios pareigos, bet suteikia joms teises.
Taip pat pripažintina, kad kaip Teisingumo Teismas nusprendė minėto sprendimo
Komisija prieš Nyderlandų Karalystę
68 ir 69 punktuose, privaloma kitų valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų registracija nėra būtina užtikrinti nacionalinių
nuostatų, susijusių su medicininiais patikrinimais, galiojimo trukme ir apmokestinimu, laikymąsi, kadangi šis tikslas taip
pat gali būti pasiektas naudojant sistemą, pagrįstą patikrinimais keliuose ir informacijos pažymėjimų savininkams teikimu.
Pirma, faktas, kad kitos valstybės narės išduotas vairuotojo pažymėjimas nėra įregistruotas priimančiojoje valstybėje narėje,
nereiškia, kad patikrinimų keliuose metu kompetentingos pastarosios valstybės institucijos negali teisingai taikyti nacionalinių
nuostatų, reglamentuojančių vairuotojo pažymėjimų galiojimo trukmę, pridėdamos jose numatytą galiojimo trukmę prie pažymėjimo
išdavimo datos (šia prasme žr. pirmiau nurodyto sprendimo
Komisija prieš Nyderlandų Karalystę
68 punktą ir 2004 m. sausio 29 d. Nutarties
Krüger,
C‑253/01, dar nepaskelbta Rinkinyje
,
27 punktą).
Antra, vienos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo savininkas, įgijęs nuolatinę gyvenamąją vietą kitoje valstybėje
narėje ir pasinaudojęs Direktyvos 91/439 1 straipsnio 3 dalyje numatyta teise, turi pateikti įrodymus, kad jis laikėsi priimančiosios
valstybės narės nuostatų, reglamentuojančių medicininius patikrinimus ir vairuotojo pažymėjimo atnaujinimą. Todėl pakaktų
kitų valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų savininkus informuoti apie jų pareigas pagal priimančiosios valstybės narės
teisės aktus, kai jie kreipiasi norėdami joje įsikurti, ir tų nuostatų pažeidimo atveju taikyti nustatytas nuobaudas (šiuo
atžvilgiu žr. pirmiau nurodytų sprendimo
Komisija prieš Nyderlandų Karalystę
69 punktą ir nutarties
Krüger
28 ir 34 punktus).
Tačiau nurodytina, kad Bendrijos teisė nedraudžia priimančiajai valstybei narei kitoje valstybėje narėje išduoto vairuotojo
pažymėjimo savininkui pasiūlyti galimybę savanoriškai registruoti savo pažymėjimą, ir dėl to, pavyzdžiui, savininkas bus pakviestas
medicininiam patikrinimui, taip sumažinant priimančiosios valstybės narės teisės aktų netyčinio pažeidimo galimybę.
Reikia pridurti, kad kaip savo išvados 52 punkte nurodė generalinis advokatas, privaloma ir sistematiška kitų valstybių narių
išduotų pažymėjimų registracija priimančiojoje valstybėje narėje nėra būtina norint suteikti priimančiosios valstybės narės
institucijoms galimybę taikyti jų nacionalines nuostatas, susijusias su teisės vairuoti apribojimu, sustabdymu, atėmimu ar
panaikinimu, ir, jei būtina, tam tikslui svarstomą pažymėjimą pakeisti.
Iš tiesų pirmo pažeidimo priimančiojoje valstybėje narėje, dėl kurio šios nuostatos gali būti taikomos, atveju, šios valstybės
narės kompetentingos valdžios institucijos gali pradėti atitinkamą pažeidimą padariusio vairuotojo pažymėjimo duomenų registraciją.
Taigi, kai tas pats vairuotojas įvykdo pakartotinį pažeidimą, jos turi informaciją, būtiną prireikus vairuotojo pažymėjimui
atimti arba imtis bet kokių kitų priemonių, pagal Direktyvos 91/439 8 straipsnio 2 dalį numatytų nacionalinėse nuostatose.
Panašiai, tam, kad priimančiosios valstybės narės institucijoms būtų galima suteikti teisę taikant šias nuostatas atsižvelgti
į pažeidimus, padarytus vairuotojo pažymėjimą išdavusioje valstybėje narėje, niekas joms nesudaro kliūčių, remiantis šios
direktyvos 12 straipsnio 3 dalyje numatyta abipuse parama ir informacijos keitimusi, prašyti informacijos iš šį vairuotojo
pažymėjimą išdavusios valstybės narės institucijų.
Galiausiai reikia pabrėžti, kad Komisijos remiami patikrinimai keliuose gali būti vykdomi nepažeidžiant laisvo asmenų judėjimo
ar vienodo požiūrio principų. Pirma, priešingai tam, ką, atrodo, siūlo Ispanijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, faktas,
kad patikrinimų keliuose metu transporto priemonės vairuotojas gali patikrinimo laikotarpiui būti laikinai suvaržytas, iš
esmės nėra EB sutarčiai prieštaraujantis laisvo asmenų judėjimo apribojimas. Antra, faktas, kad patikrinimai keliuose yra
vykdomi pasirinktinai, jokiu būdu nereiškia, kad yra pažeistas vienodo požiūrio principas.
Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad pirmasis Komisijos kaltinimas yra pagrįstas.
Dėl antrojo kaltinimo
–       Šalių argumentai
Antruoju kaltinimu Komisija teigia, kad Ispanijos Karalystė, vairuotojų reglamento 25 straipsnio 2 dalyje nustačiusi, kad
kitos valstybės narės išduotas vairuotojo pažymėjimas, neturintis papildomos vietos jo administravimui reikalingiems duomenims
įrašyti, turi būti pakeistas į Ispanijos vairuotojo pažymėjimą, pažeidė Direktyvos 91/439 I priedo 4 punktą.
Komisijos teigimu, galimybė įrašyti naujus duomenis į vairuotojo pažymėjimą yra griežtai apribota Direktyvos 91/439, kuri
šiuo atžvilgiu nustato nediskriminavimo reikalavimą ir nurodo, kad duomenų įrašymą sąlygoja tam tikslui pažymėjime esanti
vieta. Nei 8 straipsnis, susijęs su pažymėjimų keitimu, nei jokia kita šios direktyvos nuostata nenumato pareigos keisti pažymėjimą,
kai reikalingos vietos trūksta. Direktyva 91/439 išsamiai reglamentuoja vairuotojo pažymėjimų keitimą, ir todėl darytina išvada,
kad ji draudžia bet kokį privalomą keitimą, šiuo atveju ginčijamą šioje byloje.
Ispanijos vyriausybės teigimu, kadangi Direktyva 91/439 valstybėms narėms suteikia teisę kitų valstybių narių išduotuose vairuotojo
pažymėjimuose nurodyti tam tikrus duomenis, negalima pagrįstai tvirtinti, jog ši galimybė išnyksta dėl to, kad šiam tikslui
pažymėjimuose nebelieka vietos. Todėl privalomas keitimas yra būtinas norint nacionalinėms valdžios institucijoms suteikti
galimybę įgyvendinti jų teisę įrašyti šiuos duomenis į pažymėjimus. Ši teisė negali būti ribojama praktiniais sumetimais,
pavyzdžiui, dėl nagrinėjamo pažymėjimo formato ar jo savininko elgesio. Be privalomo keitimo įgyvendinant Direktyvos 91/439
I priedo 4 punkte įtvirtintą teisę būtų pažeidžiamas vienodo požiūrio principas, kadangi vairuotojai, pagal tai, ar papildomi
duomenys gali būti įrašyti į jų vairuotojo pažymėjimus, būtų traktuojami skirtingai. Bet kuriuo atveju tokio vairuotojo pažymėjimo
keitimas į naują ispanišką pažymėjimą jo savininkui nepadarytų jokios žalos.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad Direktyvos 91/439 1 straipsnio 3 dalyje priimančiajai valstybei narei suteikta teisė įrašyti į kitos
valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą jo administravimui reikalingus papildomus duomenis, kaip matyti iš Direktyvos
91/439 I priedo 4 punkto, aiškiai priklauso nuo to, ar priimančiajai valstybei narei šiame pažymėjime tam tikslui yra palikta
vieta.
Kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo keitimas, kai pažymėjime nebelieka vietos, skirtos įrašyti jo administravimui
reikalingas pastabas, yra nesuderinamas su Direktyva 91/439, kadangi šios direktyvos 8 straipsnyje nurodytas baigtinis aplinkybių,
kurioms esant keitimas yra leidžiamas, sąrašas šio atvejo neapima.
Remiantis šia išvada ir faktu, kad iš Teisingumo Teismo praktikos aišku, jog Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalis ir 8 straipsnio
1 dalis, skaitomos kartu su šios direktyvos devintąja konstatuojamąja dalimi, valstybėms narėms draudžia reikalauti pakeisti
kitos valstybės narės išduotus vairuotojo pažymėjimus (ypač žr. minėtos nutarties
Krüger
30 punktą), toks keitimas, kuris yra numatytas vairuotojų reglamento 25 straipsnio 2 dalyje, turi būti laikomas nesuderinamu
su Direktyva 91/439 ir konkrečiai su jos I priedo 4 punktu.
Iš to išplaukia, kad antrasis Komisijos kaltinimas taip pat yra pagrįstas.
Dėl trečiojo kaltinimo
–       Šalių argumentai
Trečiuoju kaltinimu Komisija teigia, kad vairuotojų reglamento septintojoje pereinamojo laikotarpio nuostatoje numatydama,
jog vairuotojo pažymėjimų, išduotų remiantis iki Direktyvos 91/439 įsigaliojimo galiojusiais teisės aktais, savininkai turi
teisę atnaujinti savo pažymėjimus, jei jie atitinka būtiniausius tų teisės aktų nustatytus reikalavimus, Ispanijos Karalystė
pažeidė Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalies a punktą.
Vairuotojų reglamento septintoji pereinamojo laikotarpio nuostata pripažįsta, kad šių pažymėjimų savininkams suteikta Direktyva
91/439 nenumatyta teisė, kadangi direktyvos 7 straipsnio 1 dalies a punktas ir III priedas nustato, kad kiekvieną kartą atnaujinant
vairuotojo pažymėjimą reikia atitikti juose nustatytus psichinio ir fizinio tinkamumo reikalavimus.
Komisija priduria, kad, priešingai nei tvirtina Ispanijos vyriausybė, pirma, faktas, kad Direktyva 91/439 nepripažįsta suteiktų
teisių, nėra apsirikimas, ir antra, ši direktyva nepažeidžia įstatymų negaliojimo atgal principo, kadangi ji taikoma tik ateityje
galiosiantiems vairuotojo pažymėjimams. Bet kuriuo atveju nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo Ispanijos vyriausybė
negali remtis direktyvos, kurios pažeidimu ją kaltina Komisija, neteisėtumu.
Ispanijos vyriausybė nurodo, kad vairuotojų reglamento septintoji pereinamojo laikotarpio nuostata numato, jog šiuo metu galiojančios
taisyklės gali būti taikomos atgaline data, jei jos yra palankesnės už ankstesnes, o priešingu atveju turi būti ir toliau
taikomi ankstesni reikalavimai, nustatyti vairuotojo pažymėjimams, įgytiems remiantis ankstesnėmis taisyklėmis. Ši ribotos
taikymo apimties priemonė yra būtina norint išvengti principo, kad suteiktos teisės turi būti gerbiamos, ir principo, kad
griežtesnę bausmę nustatantys ar asmenines laisves apribojantys įstatymai negalioja atgal, pažeidimo. Ispanijos vyriausybė
taip pat teigia, kad pagal jos nacionalinę teisę teisės akto nuostata, nepripažįstanti teisių, įgytų pagal taisyklę, turinčią
įstatymo statusą, yra neteisėta, todėl vairuotojų reglamentu negali būti atsisakoma atnaujinti pažymėjimą savininkui, atitinkančiam
iki Direktyvos 91/439 įsigaliojimo taikytų nacionalinių taisyklių nustatytas medicinines sąlygas.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia konstatuoti, kad kartu skaitant Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalies a punktą ir jos III priedą, kurį nurodo ši
nuostata, pirmiau nurodytos direktyvos numatytos minimalios normos, susijusios su psichiniu ir fiziniu tinkamumu motorinės
transporto priemonės vairavimui, taikomos bet kuriam asmeniui, siekiančiam vairuotojo pažymėjimo išdavimo ar atnaujinimo.
Kadangi Direktyva 91/439 neskiria po jos įsigaliojimo išduotų vairuotojo pažymėjimų atnaujinimo nuo iki šios datos išduotų
vairuotojo pažymėjimų atnaujinimo, darytina išvada, kad toks skirstymas su pirmiau nurodyta direktyva yra nesuderinamas.
Ši išvada pagrįsta tuo, kad Ispanijos Karalystės remiamas aiškinimas smarkiai kliudytų Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalies
a punktu siekiamam tikslui, būtent saugumo keliuose gerinimui, leidžiant daugumai vairuotojo pažymėjimų savininkų toliau naudoti
pažymėjimus, išduotus pagal taisykles, kuriose nepaisoma Direktyvos 91/439 nustatytų minimalių medicininių normų.
Kadangi šioje byloje akivaizdu, kad vairuotojų reglamento septintoji pereinamojo laikotarpio nuostata konkrečiai leidžia iki
Direktyvos 91/439 įsigaliojimo išduotų vairuotojo pažymėjimų savininkams atnaujinti savo pažymėjimus nebūnant įpareigotiems
atitikti pirmiau nurodytos direktyvos nustatytų minimalių psichinio ir fizinio tinkamumo normų, darytina išvada, kad ši nuostata
prieštarauja Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalies a punktui.
Reikia pridurti, kad šis pažeidimas negali būti pateisinamas nacionalinių nuostatų, kuriomis remiantis iki Direktyvos 91/439
įsigaliojimo išduotų vairuotojo pažymėjimų savininkai, atnaujindami savo pažymėjimus, negali būti įpareigoti tenkinti minėtos
direktyvos nustatytas sąlygas, buvimu.
Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, valstybė narė negali remtis vidaus teisės nuostatomis, praktika ar padėtimi
tam, kad pateisintų direktyva nustatytų pareigų neįvykdymą ir terminų nesilaikymą (žr.,
inter alia
, 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją,
C‑66/03, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 12 punktą).
Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad trečiasis Komisijos kaltinimas taip pat yra pagrįstas.
Atsižvelgiant į visas pirmiau išvardytas aplinkybes darytina išvada, kad priimdama vairuotojų reglamento 22–24 straipsnius
ir 25 straipsnio 2 dalį bei šio reglamento septintąją pereinamojo laikotarpio nuostatą Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų
pagal Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalį ir 7 straipsnio 1 dalies a punktą bei I priedo 4 punktą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Ispanijos Karalystė pralaimėjo bylą,
pastaroji turi jas padengti. Remiantis to paties Reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa, Nyderlandų Karalystė ir
Jungtinė Karalystė, Ispanijos Karalystės pusėje į bylą įstojusios šalys, pačios padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Priimdama 1997 m. gegužės 30 d. vairuotojų reglamento 22–24 straipsnius ir 25 straipsnio 2 dalį bei šio reglamento septintąją
pereinamojo laikotarpio nuostatą, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos
91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų, iš dalies pakeistos 1996 m. liepos 23 d. Tarybos direktyva 96/47/EB, 1 straipsnio 2 dalį
ir 7 straipsnio 1 dalies a punktą bei jos I priedo 4 punktą.
2.
Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
3.
Nyderlandų Karalystė ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.