CELEX: 62005CJ0288
Konventionen om tillämpning av Schengenavtalet
Artikel 54
Principen ’non bis in idem’
Begreppet ’samma gärning’
Smuggelcigaretter
Införsel till flera avtalsslutande stater
Åtal i olika avtalsslutande stater
Begreppet ’verkställighet’ av straffrättsliga påföljder
Villkorlig dom
Avräkning av kortvarig häktningstid
Europeisk arresteringsorder

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985
mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska republiken om gradvis avskaffande av kontroller
vid de gemensamma gränserna (EGT L 239, 2000, s. 19) (nedan kallad tillämpningskonventionen), som undertecknades i Schengen
(Luxemburg) den 19 juni 1990.
Begäran har framställts i ett brottmål i Tyskland mot Jürgen Kretzinger, som inletts på grund av att han misstänkts för att
ha utfört häleri såsom led i näringsverksamhet av varor för vilka skatt inte har erlagts.

Tillämpliga bestämmelser

Gemenskapsrätten
Enligt artikel 1 i protokollet om införlivande av Schengenregelverket inom Europeiska unionens ramar, vilket fogats till Fördraget
om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen genom Amsterdamfördraget (nedan kallat protokollet),
har tretton medlemsstater i Europeiska unionen, däribland Förbundsrepubliken Tyskland och Republiken Italien, bemyndigats
att, inom Europeiska unionens samt EU-fördragets och EG‑fördragets institutionella och rättsliga ramar, upprätta ett närmare
samarbete sinsemellan inom tillämpningsområdet för Schengenregelverket, såsom detta definieras i bilagan till detta protokoll.
Schengenregelverket består enligt denna definition bland annat av avtalet om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma
gränserna mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska republiken, vilket undertecknades
i Schengen den 14 juni 1985 (EGT L 239, 2000, s. 13) (nedan kallat Schengenavtalet) och av tillämpningskonventionen.
Enligt artikel 2.1 första stycket i protokollet skall Schengenregelverket från och med den tidpunkt då Amsterdamfördraget
träder i kraft, nämligen den 1 maj 1999, omedelbart gälla för de tretton medlemsstater som avses i artikel 1 i det protokollet.
Europeiska unionens råd antog den 20 maj 1999, med tillämpning av artikel 2.1 andra stycket andra meningen i protokollet,
beslut 1999/436/EG om fastställande, i enlighet med relevanta bestämmelser i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen
och Fördraget om Europeiska unionen, av rättslig grund för samtliga bestämmelser och beslut som utgör Schengenregelverket
(EGT L 176, s. 17). Av artikel 2 i detta beslut, jämförd med bilaga A, följer att rådet har valt artiklarna 34 EU och 31 EU,
vilka ingår i avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen – med rubriken ”Bestämmelser om polissamarbete och straffrättsligt
samarbete” – som rättslig grund för bestämmelserna i artiklarna 54–58 i tillämpningskonventionen.
I artikel 54 i tillämpningskonventionen, som omfattas av kapitel 3, som har rubriken ”Principen ne bis in idem” (icke två
gånger i samma sak) och som ingår i avdelning III i nämnda konvention med rubriken ”Polis och säkerhet”, föreskrivs följande:
”En person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom hos en avtalsslutande part, får inte åtalas
för samma gärning av en annan part, under förutsättning att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är under verkställighet
eller inte längre kan verkställas enligt lagarna hos den part hos vilken avkunnandet ägt rum.”
I artikel 1.1 i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan
medlemsstaterna (EGT L 190, s. 1) (nedan kallat rambeslutet) definieras den europeiska arresteringsordern som ett rättsligt
avgörande, utfärdat av en medlemsstat med syftet att en annan medlemsstat skall gripa och överlämna en eftersökt person för,
bland annat, verkställighet av ett fängelsestraff.
I artikel 3 i rambeslutet, som har rubriken ”Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern skall vägras”,
föreskrivs följande:
”Den rättsliga myndigheten i den verkställande medlemsstaten … skall vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder i
följande fall:
1)      …
2)      Om det framgår av de uppgifter som står till den verkställande rättsliga myndighetens förfogande att den eftersöktes ansvar
för samma gärning prövats genom lagakraftägande dom i en medlemsstat, under förutsättning att straffet, vid fällande dom,
avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagstiftningen i den medlemsstat i vilken
avkunnandet ägt rum.
…”
I artikel 5 i rambeslutet, som har rubriken ”Garantier som skall lämnas av den utfärdande staten i särskilda fall”, föreskrivs
följande:
”Den verkställande rättsliga myndigheten får, i enlighet med den verkställande medlemsstatens lagstiftning, föreskriva att
verkställigheten av en europeisk arresteringsorder är beroende av något av följande villkor:
1) När en europeisk arresteringsorder har utfärdats för verkställighet av ett straff … som har beslutats genom utevarodom
och den berörda personen inte kallats personligen eller på annat sätt informerats om tidpunkt och plats för den förhandling
som ledde till att beslutet fattades genom utevarodom, får överlämnande ske på villkor att den utfärdande rättsliga myndigheten
lämnar tillräckliga garantier om att den person som är föremål för den europeiska arresteringsordern kommer att ges möjlighet
till en förnyad prövning av beslutet i den utfärdande medlemsstaten och att bli dömd i sin närvaro.
…”
Det framgår av informationen rörande tidpunkten för Amsterdamfördragets ikraftträdande, offentliggjord i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
av den 1 maj 1999 (EGT L 114, s. 56), att Förbundsrepubliken Tyskland har avgett en förklaring enligt artikel 35.2 EU, genom
vilken den har godtagit domstolens behörighet att meddela förhandsavgörande i enlighet med artikel 35.3 b EU.

Den nationella rätten
I enlighet med 374 § skattelagen (Abgabenordnung), kan en enskild dömas för skattehäleri avseende importtull som skall erläggas
i en annan medlemsstat än Förbundsrepubliken Tyskland, vid den olagliga införseln till den andra medlemsstaten.
För att rätta sig efter bestämmelserna i rambeslutet antog Förbundsrepubliken Tyskland lag av den 20 juli 2006 om den europeiska
arresteringsordern (Europäisches Haftbefehlsgesetz) (BGBl. 2006 I, s. 1721), efter det att den första lagen om införlivande
ogiltigförklarats av Bundesverfassungsgericht genom dom av den 18 juli 2005.

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Vid två tillfällen, i maj 1999 och i april 2000, transporterade Jürgen Kretzinger cigaretter med ursprung i länder som inte
är medlemmar i Europeiska unionen, vilka dessförinnan hade smugglats in i Grekland av andra personer, med lastbil från Grekland
genom Italien och Tyskland till Förenade kungariket. Cigaretterna företeddes inte vid något tillfälle för tullklarering.
Under den första transporten innehöll lastbilen 34 500 cigarettlimpor, som omhändertogs i Italien av Guardia di Finanza (polis
som utreder ekobrott) den 3 maj 1999. Jürgen Kretzinger försattes på fri fot den 4 maj 1999 efter förhör.
Genom dom av den 22 februari 2001 upphävde Corte d’Appello di Venezia, sedan åklagaren överklagat, den friande domen från
första instans och dömde Jürgen Kretzinger i hans utevaro till villkorlig dom med ett år och åtta månaders fängelse som alternativstraff.
Corte d’Appello di Venezia fällde honom till ansvar för brott bestående i införsel och innehav i Italien av 6 900 kilogram
utländsk smuggeltobak, samt underlåtenhet att erlägga tull vid införseln av denna tobak. Enligt italiensk rätt har denna dom
vunnit laga kraft. Påföljden har förts in i belastningsregistret för den dömde.
Under den andra transporten innehöll lastbilen ett parti bestående av 14 927 limpor smuggelcigaretter. Jürgen Kretzinger greps
den 12 april 2000 på nytt av italienska Guardia di Finanza. Han satt en kort tid anhållen och/eller häktad i Italien, men
reste därefter tillbaka till Tyskland.
Genom dom av den 25 januari 2001 dömdes han av Tribunale di Ancona, även denna gång i sin utevaro och enligt samma bestämmelser
i italiensk rätt, till fängelse i två år (ovillkorligt). Även denna dom har enligt italiensk rätt vunnit laga kraft. Fängelsestraffet,
vilket inte verkställts, infördes även i belastningsregistret för den dömde.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att den trots flera försök att få klargöranden rörande dessa domar inte har lyckats
att med säkerhet fastställa exakt vilka tullavgifter som avses i domarna, och särskilt inte huruvida åtminstone en av domarna
också omfattade lagföring eller fällande dom avseende undandragande av tull.
Landgericht Augsburg dömde, med kännedom om dessa italienska avgöranden, Jürgen Kretzinger till fängelse i ett år och tio
månader för den första transporten och ett år för den andra. Landgericht fann att Jürgen Kretzinger skulle fällas till ansvar
för skattehäleri avseende importtull med anledning av införseln av smuggelgodset till Grekland, ett brott som är straffbart
enligt 374 § i den tyska skattelagen.
Landgericht Augsburg påpekade att de två fällande domarna som vunnit laga kraft i Italien ännu inte hade verkställts och fann
att det inte förelåg något processhinder enligt artikel 54 i tillämpningskonventionen. Enligt Landgericht Augsburg var denna
artikel inte tillämplig, trots att samma cigarettransporter låg till faktisk grund både för de två fällande domarna i Italien
och för dess egna avgöranden.
Jürgen Kretzinger överklagade till Bundesgerichtshof, som ifrågasatte huruvida Landgericht Augsburgs resonemang var förenligt
med artikel 54 i tillämpningskonventionen.
Bundesgerichtshof undersökte först tolkningen av begreppet ”samma gärning” i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen.
Bundesgerichtshof ansåg, a priori, att en villkorlig dom med fängelse som alternativstraff, såsom den avseende den första
transporten, omfattas av artikel 54 i tillämpningskonventionen. Med avseende på begreppet ”verkställighet”, undrar den domstolen
om en kortvarig häktningstid räcker för att hindra vidare lagföring.
Bundesgerichtshof har anfört, med avseende på förekomsten av ett processhinder enligt artikel 54 i tillämpningskonventionen,
att de italienska myndigheterna inte har vidtagit några åtgärder med stöd av rambeslutet för att verkställa den fällande domen
mot Jürgen Kretzinger avseende den andra transporten, och undrar om och i vilken mån bestämmelserna i rambeslutet påverkar
tolkningen av den nämnda artikeln.
Under dessa omständigheter beslutade Bundesgerichtshof att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor för ett förhandsavgörande:
”1.       Är det fråga om åtal för ’samma gärning’ i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen, när en tilltalad
som har dömts av en italiensk domstol för införsel av utländsk smuggeltobak i Italien, och för att där ha innehaft tobaken
i fråga och underlåtit att erlägga tull för denna, därefter döms av en tysk domstol för häleri, med anledning av att han övertagit
samma varor i Grekland, med avseende på (formellt sett grekisk) importtull som skulle ha erlagts av tredje man i samband med
att denne förde in varorna, då den tilltalade redan från början hade för avsikt att efter övertagandet i Grekland transportera
varorna till Storbritannien via Italien?
2.       Är ett straff i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen ’avtjänat’ eller ’under verkställighet’,
a)       om den tilltalade har dömts till villkorlig dom med fängelse som alternativstraff enligt rättsordningen i den stat där avkunnandet
ägt rum,
b)       om den tilltalade har suttit anhållen eller häktad under en kort tid och detta frihetsberövande enligt lagarna hos den stat
hos vilken avkunnandet ägt rum skall avräknas vid senare verkställighet av fängelsestraffet?
3.       Påverkas tolkningen av begreppet ’verkställighet’ i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen av
a)       att den stat i vilken den första domen avkunnats i och med införlivandet med nationell rätt av … rambeslut[et] … alltid har
möjlighet att verkställa en enligt den inhemska rätten lagakraftvunnen dom,
b)       att en ansökan om rättsligt samarbete, från den stat där fällande dom avkunnats, avseende överlämnande av den dömde eller
verkställighet av domen i denna stat inte kan ske utan vidare på grund av att den tilltalade har dömts i sin utevaro?”

Domstolens behörighet
Det framgår av punkt 11 ovan att domstolen i förevarande fall, i enlighet med artikel 35 EU, är behörig att uttala sig om
tolkningen av artikel 54 i tillämpningskonventionen och, i den mån det är relevant i förevarande mål, av rambeslutet.

Prövning av tolkningsfrågorna

Den första frågan
Bundesgerichtshof har ställt denna fråga för att få klarhet i vilket det relevanta kriteriet är för tillämpningen av begreppet
”samma gärning” i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen. Frågan avser närmare huruvida det olagliga
agerande som bestod i övertagande av utländsk smuggeltobak i en avtalsslutande stat och införsel och innehav av samma tobak
i en annan avtalsslutande stat omfattas av detta begrepp, i den mån den tilltalade, mot vilken åtal har väckts i två avtalsslutande
stater, redan från början hade för avsikt att transportera tobaken, efter att första gången ha övertagit denna, genom flera
avtalsslutande stater mot ett slutmål.
Domstolen har i detta hänseende redan funnit, i punkt 36 i dom av den 9 mars 2006, i mål C‑436/04, Van Esbroeck (REG 2006,
s. I‑2333), att det enda relevanta kriteriet för tillämpningen av artikel 54 i tillämpningskonventionen är huruvida de konkreta
gärningarna är identiska i den meningen att de utgör en helhet av omständigheter som är oupplösligt förbundna med varandra
och, i punkt 42 i samma dom, att detta kriterium är tillämpligt oberoende av omständigheternas rättsliga kvalificering eller
det rättsliga intresse som skyddas (se även dom av den 28 september 2006 i mål C‑150/05, Van Straaten, REG 2006, s. I‑9327,
punkterna 48 och 53).
Av detta följer först att det saknar betydelse att lagföringen av Jürgen Kretzinger i den första avtalsslutande staten (Italien)
avser underlåtenhet att deklarera cigaretterna och/eller att erlägga tull vid införsel till den staten, medan lagföringen
i den andra avtalsslutande staten (Tyskland) avser det första övertagandet i Grekland av smuggeltobak.
Bedömningen av huruvida de konkreta gärningarna är identiska i den meningen att de utgör en helhet av omständigheter som är
oupplösligt förbundna med varandra skall vidare göras oberoende av det rättsliga intresse som skyddas. Detta intresse kan
variera från en avtalsslutande stat till en annan.
Den tyska och den spanska regeringen har emellertid gjort gällande vid förhandlingen, vilken ägde rum efter det att domen
i det ovannämnda målet Van Esbroeck avkunnats, att kriteriet som är grundat på huruvida de konkreta gärningarna är identiska
skall tillämpas så, att behöriga nationella domstolar även skall kunna beakta det rättsliga intresse som skyddas vid bedömningen
av en helhet av konkreta omständigheter.
Domstolen påpekar i detta hänseende att eftersom de nationella strafflagstiftningarna inte har harmoniserats skulle överväganden
som baseras på det rättsliga intresse som skyddas kunna ge upphov till lika många hinder för den fria rörligheten inom Schengenområdet
som det finns straffrättsliga system i de avtalsslutande staterna (se domen i det ovannämnda målet Van Esbroeck, punkt 35).
Enligt domstolen skall följaktligen de behöriga nationella domstolarna, som har att fastställa huruvida de konkreta gärningarna
är identiska, begränsa sin bedömning till huruvida dessa utgör en helhet av omständigheter som är oupplösligt förbundna med
varandra i tid och rum samt med hänsyn till vad de avser (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Van
Esbroeck, punkt 38). Överväganden grundade på det rättsliga intresse som skyddas skall inte anses relevanta för den bedömningen.
Domstolen har, beträffande en situation som den i fråga i målet vid den nationella domstolen, redan funnit att straffbara
gärningar som består i in- och utförsel av samma otillåtna varor och som leder till åtal i olika stater som anslutit sig till
tillämpningskonventionen skall anses omfattas av begreppet ”samma gärning” i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen
(se, för ett liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen Van Esbroeck, punkt 42, och Van Straaten, punkt 51, samt dom
av den 28 september 2006 i mål C‑467/04, Gasparini m.fl., REG 2006, s. I‑9199, punkt 57).
Transporter av smuggelcigaretter såsom de i fråga i målet vid den nationella domstolen, vilka innebär att inre gränser i Schengenområdet
passeras successivt, kan följaktligen utgöra en helhet av omständigheter som omfattas av begreppet ”samma gärning”. Det åligger
emellertid de behöriga nationella domstolarna att göra en slutlig bedömning i detta hänseende. De skall pröva huruvida de
konkreta gärningarna i fråga utgör en helhet av omständigheter som är oupplösligt förbundna med varandra i tid och rum samt
med hänsyn till vad de avser.
Mot denna bakgrund skall den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 54 i tillämpningskonventionen skall tolkas på
följande sätt:
–       Det kriterium som är relevant för tillämpningen av nämnda artikel är huruvida de konkreta gärningarna är identiska i den mening
att de utgör en helhet av omständigheter som är oupplösligt förbundna med varandra, oberoende av gärningarnas rättsliga kvalificering
eller det rättsliga intresse som skyddas.
–      Gärningar som består i övertagande av utländsk smuggeltobak i en avtalsslutande stat och införsel och innehav av samma tobak
i en annan avtalsslutande stat, vilka kännetecknas av att den tilltalade, mot vilken åtal har väckts i två avtalsslutande
stater, redan från början hade för avsikt att transportera tobaken, efter att första gången ha övertagit denna, genom flera
avtalsslutande stater mot ett slutmål, kan omfattas av begreppet ”samma gärning” i den mening som avses i nämnda artikel 54.
Det åligger de behöriga nationella domstolarna att göra en slutlig bedömning i detta hänseende.

Den andra frågan punkt a
Den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida en straffrättslig påföljd som meddelats av
en domstol i en avtalsslutande stat, i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen, ”har avtjänats” eller
”är under verkställighet”, då en tilltalad, enligt rättsordningen i den nämnda avtalsslutande staten, har dömts till villkorlig
dom med fängelse som alternativstraff.
Domstolen påminner först om att i enlighet med artikel 54 i tillämpningskonventionen är förbudet mot flera åtal för samma
gärning enbart tillämpligt, vid fällande dom såsom i målet vid den nationella domstolen, under förutsättning att ”straffet
avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagarna hos den part hos vilken avkunnandet
ägt rum” (nedan kallat verkställighetsvillkoret).
Domstolen påpekar vidare, som generaladvokaten har gjort i punkterna 44 och 45 i sitt förslag till avgörande, att den ordning
enligt vilken den nationella domstolen, om rekvisiten är uppfyllda, kan avkunna en villkorlig dom med ett alternativstraff,
är välkänd i de avtalsslutande staternas straffrättsliga system.
Jürgen Kretzinger, de regeringar som har lämnat in yttranden i förevarande mål samt Europeiska gemenskapernas kommission är
överens om att en person som har dömts till villkorlig dom med fängelse som alternativstraff skall anses ha blivit lagförd,
befunnits skyldig och blivit dömd, med alla relaterade följder enligt den berörda rättsordningen.
Domstolen konstaterar i detta hänseende att en villkorlig dom med fängelse som alternativstraff utgör ett straff i den mening
som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen, eftersom den dömdes olagliga gärning beivras. Den nämnda påföljden skall
anses vara ”under verkställighet” så snart den fällande domen verkställs samt under prövotiden. När prövotiden är över skall
påföljden anses vara ”avtjänad” i den mening som avses i samma bestämmelse.
Denna tolkning att en villkorlig dom med fängelse som alternativstraff även uppfyller verkställighetsvillkoret bekräftas,
såsom bland annat den tjeckiska regeringen och kommissionen har påpekat, av att det skulle vara inkonsekvent att betrakta
varje frihetsberövande påföljd som faktiskt avtjänats som en verkställighet i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen
och samtidigt utesluta att en villkorlig dom med en alternativ påföljd, vilken vanligtvis meddelas för mindre allvarliga brott,
kan uppfylla verkställighetsvillkoret i den nämnda artikeln och på så sätt möjliggöra ny lagföring.
Den andra frågan punkt a skall mot denna bakgrund besvaras så att den straffrättsliga påföljd som meddelats av en domstol
i en avtalsslutande stat har, i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen, ”avtjänats” eller ”är under
verkställighet”, då den tilltalade enligt rättsordningen i den nämnda avtalsslutande staten har dömts till villkorlig dom
med fängelse som alternativstraff.

Den andra frågan, punkt b
Den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida, i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen,
en straffrättslig påföljd som meddelats av en domstol i en avtalsslutande stat skall anses ha ”avtjänats” eller vara ”under
verkställighet”, då den tilltalade suttit anhållen eller häktad under en kort tid och då detta frihetsberövande enligt lagarna
hos den part hos vilken avkunnandet ägt rum skall avräknas vid senare verkställighet av fängelsestraffet.
Domstolen skall i detta hänseende undersöka huruvida, för det fall de andra rekvisiten i artikel 54 i tillämpningskonventionen
är uppfyllda, ett kortvarigt frihetsberövande – såsom då den tilltalade sitter anhållen eller häktad innan en fällande dom
i en första avtalsslutande stat har vunnit laga kraft – som skall avräknas mot det slutgiltiga fängelsestraffet, skulle kunna
medföra att verkställighetsvillkoret uppfylls i förväg och på så sätt utesluta vidare lagföring i en andra avtalsslutande
stat.
Jürgen Kretzinger har under förhandlingen bland annat gjort gällande att verkställighetsvillkoret, generellt sett, inte längre
är tillämpligt sedan Schengenregelverket införlivats i gemenskapsrätten, i ett sådant fall som det i fråga i målet vid den
nationella domstolen, då ett fängelsestraff (ovillkorligt) inte verkställts i den avtalsslutande stat hos vilken avkunnandet
ägt rum, trots att det inte föreligger några rättsliga grunder till hinder därför.
De sju regeringar som inkommit med skriftliga yttranden till domstolen samt kommissionen har däremot gjort gällande att de
perioder då en person sitter anhållen eller häktad inte utan vidare skall betraktas som verkställighet av en straffrättslig
påföljd i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen.
Domstolen finner att det framgår av själva ordalydelsen av den nämnda artikeln att denna inte är tillämplig innan ”fråga[n]
om ansvar [har] prövats genom lagakraftägande dom”. Under det rättsliga förfarandet sker emellertid både anhållande och häktning
innan ansvarsfrågan prövats genom lagakraftägande dom.
Av detta följer, såsom generaladvokaten har anfört i punkt 59 i sitt förslag till avgörande, att artikel 54 i tillämpningskonventionen
inte omfattar sådana frihetsberövanden, även om de enligt nationell rätt skall beaktas vid senare verkställighet av eventuella
fängelsestraff.
Denna tolkning bekräftas, såsom den tyska, den spanska och den österrikiska regeringen samt kommissionen har gjort gällande,
av den omständigheten att ändamålet med häktning skiljer sig väsentligt från ändamålet bakom verkställighetsvillkoret i artikel 54
i tillämpningskonventionen. Medan ändamålet med häktning snarare är preventivt, är ändamålet med verkställighetsvillkoret
att förhindra att en person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom i en första avtalsslutande
stat inte längre kan lagföras för samma gärning och förblir ostraffad om straffet inte har verkställts i den första staten
där fällande dom avkunnats.
Den andra frågan punkt b skall följaktligen besvaras så att den straffrättsliga påföljd som meddelas av en domstol i en avtalsslutande
stat skall, i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen, inte anses ha ”avtjänats” eller vara ”under verkställighet”
då den tilltalade suttit anhållen eller häktad under en kort tid och då detta frihetsberövande enligt lagarna hos den stat
hos vilken avkunnandet ägt rum skall avräknas vid senare verkställighet av fängelsestraffet.

Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida, och i vilken mån, bestämmelserna i
rambeslutet påverkar tolkningen av begreppet ”verkställighet” i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen.
För att besvara denna fråga framhåller domstolen inledningsvis att efter det att rambeslutet införlivades i Tyskland, med
verkan från den 2 augusti 2006, blev det på nytt möjligt att verkställa en europeisk arresteringsorder. Det kan därmed inte
utan vidare uteslutas att bestämmelserna i rambeslutet kan påverka utgången i målet vid den nationella domstolen.
Det framgår dessutom av artikel 32 i rambeslutet att detta är tillämpligt på framställningar avseende gärningar som, liksom
de i målet vid den nationella domstolen, begåtts före utgången av tidsfristen för införlivande av detta beslut, det vill säga
den 1 januari 2004. Detta gäller emellertid under förutsättning att den verkställande medlemsstaten inte har gjort något uttalande
där den förklarar att dessa framställningar fortsättningsvis kommer att behandlas i enlighet med det utlämningssystem som
gällde före detta datum. Förbundsrepubliken Tyskland har i förevarande fall inte gjort något sådant uttalande.

Den tredje frågan punkt a
Den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida den omständigheten, att en medlemsstat enligt
rambeslutet kan utfärda en europeisk arresteringsorder med syftet att en tilltalad som har dömts genom en lagakraftvunnen
dom enligt nationell rätt skall gripas och bli föremål för verkställighet, påverkar tolkningen av begreppet ”verkställighet”
i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen.
Jürgen Kretzinger har under förhandlingen gjort gällande att den rättsliga möjlighet, enligt rambeslutet, som en stat där
fällande dom avkunnats har att utfärda en europeisk arresteringsorder för att verkställa en dom som har vunnit laga kraft
medför att verkställighetsvillkoret skall anses uppfyllt. De behöriga domstolarna i Tyskland fick därefter, av denna anledning,
inte längre lagföra honom.
De sju regeringar som har inkommit med skriftliga yttranden till domstolen samt kommissionen har däremot gjort gällande att
rambeslutet ingalunda påverkar tolkningen av artikel 54 i tillämpningskonventionen. Regeringarna och kommissionen har bestritt
att blotta möjligheten för den stat där fällande dom avkunnats att utfärda en europeisk arresteringsorder i sig själv kan
vara tillräcklig för att uppfylla verkställighetsvillkoret, enligt vilket straffrättsliga påföljder verkligen skall ha ”avtjänats”.
Domstolen påpekar i detta hänseende att den tolkning av artikel 54 i tillämpningskonventionen som Jürgen Kretzinger förordar
är oförenlig med själva ordalydelsen av den bestämmelsen, enligt vilken det uttryckligen krävs, förutom att det finns en fällande
dom som vunnit laga kraft med avseende på samma gärning, att även verkställighetsvillkoret är uppfyllt.
Detta verkställighetsvillkor kan per definition inte anses vara uppfyllt då, såsom är fallet i målet vid den nationella domstolen,
en eventuell europeisk arresteringsorder har utfärdats efter att en fällande dom har avkunnats i en första medlemsstat, just
med syftet att säkerställa att ett fängelsestraff verkställs vilket ännu inte har avtjänats i den mening som avses i artikel 54
i tillämpningskonventionen.
Detta bekräftas i artikel 3 punkt 2 i själva rambeslutet, enligt vilken den anmodade medlemsstaten skall vägra att verkställa
en europeisk arresteringsorder då det framgår av de uppgifter som står till den verkställande rättsliga myndighetens förfogande
att den eftersöktes ansvar för samma gärning prövats genom lagakraftägande dom i en medlemsstat och att verkställighetsvillkoret,
vid fällande dom, är uppfyllt.
Såsom den spanska och den österriska regeringen samt kommissionen därtill har gjort gällande bekräftas detta av att tolkningen
av artikel 54 i tillämpningskonventionen inte kan göras beroende av bestämmelser i rambeslutet utan att det leder till rättsosäkerhet.
Denna rättsosäkerhet skulle följa dels av den omständigheten att de medlemsstater som är bundna av rambeslutet inte samtliga
är bundna av tillämpningskonventionen, vilken för övrigt är tillämplig i vissa tredje länder, dels av den omständigheten att
tillämpningsområdet för den europeiska arresteringsordern är begränsat, vilket inte är fallet med artikel 54 i tillämpningskonventionen,
som omfattar alla brott som blivit föremål för straffrättsliga påföljder i de stater som har undertecknat konventionen.
Den omständigheten, att ett fängelsestraff som har vunnit laga kraft eventuellt kan verkställas i den stat där fällande dom
avkunnats till följd av att en annan stat överlämnat den dömde, påverkar således inte tolkningen av begreppet ”verkställighet”
i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen.
Den tredje frågan punkt a skall följaktligen besvaras på följande sätt. Den omständigheten att en medlemsstat, i vilken en
tilltalad har dömts genom en lagakraftvunnen dom enligt nationell rätt, enligt rambeslutet kan utfärda en europeisk arresteringsorder
med syftet att den personen skall gripas och bli föremål för verkställighet påverkar inte tolkningen av begreppet ”verkställighet”
i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen

Den tredje frågan punkt b
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan punkt b för att få klarhet i huruvida, enligt den ordning som följer
av artikel 5 punkt 1 i rambeslutet, den omständigheten att den verkställande medlemsstaten inte utan vidare är skyldig att
verkställa en europeisk arresteringsorder som utfärdats med syftet att verkställa en dom som har avkunnats i den tilltalades
utevaro påverkar tolkningen av begreppet ”verkställighet” i den mening som avses i artikel 54 i tillämpningskonventionen.
Domstolen konstaterar i detta hänseende, såsom följer av punkterna 59–64 i förevarande dom, att möjligheten för en medlemsstat
att utfärda en europeisk arresteringsorder inte påverkar tolkningen av begreppet ”verkställighet” i den mening som avses i
artikel 54 i tillämpningskonventionen. Såsom den spanska regeringen och kommissionen med rätta har gjort gällande föranleds
inte domstolen, under sådana omständigheter som de i målet vid den nationella domstolen, att göra någon annan bedömning med
anledning av att den dom som har åberopats till stöd för en eventuell europeisk arresteringsorder har avkunnats i den tilltalades
utevaro.
Av detta följer att det i förevarande fall inte är nödvändigt att pröva frågan huruvida en dom som har avkunnats i den tilltalades
utevaro, och vars verkställbarhet kan vara underkastad villkor i enlighet med artikel 5 punkt 1 i rambeslutet, skall anses
utgöra en dom avseende en person ”beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom” i den mening som avses
i artikel 54 i tillämpningskonventionen.
Det saknas således anledning att besvara den tredje frågan punkt b.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1)
Artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken
Tyskland och Franska republiken om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, som undertecknades i Schengen
(Luxemburg) den 19 juni 1990, skall tolkas på följande sätt:
–
Det kriterium som är relevant för tillämpningen av nämnda artikel är huruvida de konkreta gärningarna är identiska i den meningen
att de utgör en helhet av omständigheter som är oupplösligt förbundna med varandra, oberoende av gärningarnas rättsliga kvalificering
eller det rättsliga intresse som skyddas.
–
Gärningar som består i övertagande av utländsk smuggeltobak i en avtalsslutande stat och införsel och innehav av samma tobak
i en annan avtalsslutande stat, vilka kännetecknas av att den tilltalade, mot vilken åtal har väckts i två avtalsslutande
stater, redan från början hade för avsikt att transportera tobaken, efter att första gången ha övertagit denna, genom flera
avtalsslutande stater mot ett slutmål, kan omfattas av begreppet ”samma gärning” i den mening som avses i nämnda artikel 54.
Det åligger de behöriga nationella domstolarna att göra en slutlig bedömning i detta hänseende.
2)
Den straffrättsliga påföljd som meddelats av en domstol i en avtalsslutande stat har, i den mening som avses i artikel 54
i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet, ”avtjänats” eller ”är under verkställighet”, då den tilltalade enligt rättsordningen
i den avtalsslutande staten har dömts till villkorlig dom med fängelse som alternativstraff.
3)
Den straffrättsliga påföljd som meddelas av en domstol i en avtalsslutande stat skall, i den mening som avses i artikel 54
i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet, inte anses ha ”avtjänats” eller vara ”under verkställighet” då den tilltalade
suttit anhållen eller häktad under en kort tid och detta frihetsberövande enligt lagarna hos den stat hos vilken avkunnandet
ägt rum skall avräknas vid senare verkställighet av fängelsestraffet.
4)
Den omständigheten att en medlemsstat, i vilken en tilltalad har dömts genom en lagakraftvunnen dom enligt nationell rätt,
enligt rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna,
kan utfärda en europeisk arresteringsorder med syftet att den personen skall gripas och bli föremål för verkställighet, påverkar
inte tolkningen av begreppet ”verkställighet” i den mening som avses i artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: tyska.