CELEX: 62002CJ0147
Socialpolitik
Manliga och kvinnliga arbetstagare
Lika lön
Ersättning under mammaledighet
Ersättningens beräkning
Beaktande av en löneförhöjning

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) har, genom beslut av den 27 mars 2002, som inkom till domstolen den 22
april samma år, i enlighet med artikel 234 EG ställt tre frågor om tolkningen av artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117–120
i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136–143 EG) och dom av den 13 februari 1996 i mål C-342/93, Gillespie m.fl. (REG
1996, s. I-475).
Frågorna har uppkommit i en tvist mellan Michelle K. Alabaster, å ena sidan, och bolaget Woolwich plc (nedan kallat Woolwich)
och Secretary of State for Social Security, å andra sidan, angående en begäran om beaktande av en löneförhöjning vid beräkning
av den lagstadgade moderskapspenningen.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
I artikel 119 första och andra styckena i fördraget, i den lydelse som gällde vid tidpunkten för omständigheterna i målet
i den nationella domstolen, föreskrivs följande:
”Varje medlemsstat skall under den första etappen säkerställa och i fortsättningen upprätthålla principen om lika lön för
kvinnor och män för lika arbete.
I denna artikel skall med ’lön’ förstås den gängse grund- eller minimilönen samt alla övriga förmåner i form av kontanter
eller naturaförmåner som arbetstagaren, direkt eller indirekt, får av arbetsgivaren på grund av anställningen.”
Enligt artikel 1 första stycket i rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas
lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (EGT L 45, s. 19; svensk specialutgåva, område 13, volym
4, s. 78) innebär principen om lika lön för kvinnor och män att för lika arbete eller för arbete som tillerkänns lika värde
skall all diskriminering på grund av kön avskaffas i fråga om alla former och villkor för ersättningen.
Rådets direktiv 92/85/EEG av den 19 oktober 1992 om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare
som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar (tionde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (EGT L
348, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 6, s. 3) har antagits med stöd av artikel 118 A i EG-fördraget.
Enligt artikel 14.1 i direktivet skulle detta införlivas av medlemsstaterna senast den 19 oktober 1994.
Av artikel 8 i direktivet framgår följande:
”1. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de arbetstagare som avses i artikel 2 är berättigade
till sammanhängande barnledighet under minst 14 veckor under tiden före eller efter förlossningen enligt nationell lagstiftning
eller praxis.
2. Av den barnledighet som föreskrivs i punkt 1 skall minst två veckor vara obligatoriska under tiden före eller efter förlossningen
enligt nationell lagstiftning eller praxis.”
Vad beträffar arbetstagarnas rättigheter stadgas i artikel 11 i direktiv 92/85 följande:
”För att garantera att de arbetstagare som avses i artikel 2 skall kunna åtnjuta de rättigheter till skydd av säkerhet och
hälsa som erkänns i denna artikel fastställs följande:
…
2.
I det fall som avses i artikel 8 skall följande säkerställas:
a)
Rättigheter enligt anställningsavtal, utöver dem som avses i punkt b, för arbetstagare enligt definitionen i artikel 2.
b)
Bibehållen lön eller rätt till skälig ersättning för arbetstagare enligt definitionen i artikel 2.
3.
Den ersättning som avses i punkt 2 b skall anses skälig om den garanterar minst samma inkomst som arbetstagaren i fråga skulle
ha uppburit vid arbetsuppehåll av hälsoskäl, med förbehåll för eventuellt tak för ersättningen som fastställts i nationell
lagstiftning.
4.
Medlemsstaterna får ställa som villkor för den rätt till lön eller ersättning som avses i punkterna 1 och 2 b att arbetstagaren
i fråga skall uppfylla de villkor för rätt till sådana förmåner som fastställs i nationell lagstiftning.
Det får under inga omständigheter ställas som villkor att arbetstagaren skall ha varit anställd viss tid som överstiger tolv
månader omedelbart före den förväntade förlossningstiden.”
De nationella bestämmelserna
Social Security Contributions and Benefits Act 1992
De nationella bestämmelserna angående moderskapspenning återfinns i avsnitt XII i Social Security Contributions and Benefits
Act 1992 (1992 års lag om avgifter och ersättning i fråga om social trygghet, nedan kallad lagen).
Enligt Section 164 i lagen har en kvinnlig arbetstagare rätt till moderskapspenning om hon, den femtonde veckan före veckan
för den beräknade förlossningsdagen, har arbetat under en fortlöpande tid av minst tjugosex veckor hos samma arbetsgivare,
om hennes normala veckolön överstiger en viss nivå, om hon har varskott sin arbetsgivare i vederbörlig ordning och om förlossningen
skall inträffa inom elva veckor.
Enligt Section 165(1) i lagen är perioden för utbetalning av moderskapspenning högst arton veckor.
I Section 166(1) i lagen nämns två ersättningsnivåer för moderskapspenning, vilka benämns den högre ersättningsnivån och den
lägre ersättningsnivån.
Enligt Section 166(2) i lagen skall den högre ersättningsnivån motsvara antingen 9/10 av den normala veckolönen som den kvinnliga
arbetstagaren har uppburit under den period av åtta veckor som föregår den fjortonde veckan före den beräknade förlossningsdagen,
eller den lägre ersättningsnivån, om denna är högre. Den lägre ersättningsnivån skall motsvara ett fast veckobelopp.
Enligt Section 166(1) och 166(4) i lagen har en kvinnlig arbetstagare som är berättigad till den högre ersättningsnivån enligt
moderskapspenningen rätt att erhålla sådan ersättning under sex veckor och till ersättning enligt den lägre nivån under tolv
veckor.
I Section 171(4) i lagen anges att en kvinnlig arbetstagares normala veckolön skall anses vara den genomsnittliga lön som
hon erhåller under den relevanta perioden.
Statutory Maternity Pay (General) Regulations 1986
I Statutory Maternity Pay (General) Regulations 1986 (1986 års allmänna förordning om moderskapspenning), som ändrats genom
1996 Statutory Instrument nr 1335 med verkan från och med den 12 juni 1996 (förordning om moderskapspenning, nedan kallad
förordningen) anges vissa villkor för tillämpning av lagen vad beträffar moderskapspenning.
I Regulation 20 i förordningen anges vad som skall anses som lön vid beräkning av moderskapspenning.
I Regulation 21 i förordningen föreskrivs hur den normala veckolönen skall beräknas.
I Regulation 21(2) i förordningen anges att med uttrycket den ”lämpliga dagen” avses den första dagen i den fjortonde veckan
före dagen för den beräknade förlossningsdagen, eller den första dagen i den vecka under vilken kvinnan nedkommer, om denna
dag infaller tidigare.
I Regulation 21(3) i förordningen anges att den relevanta perioden för tillämpningen av section 171(4) i lagen är tiden mellan
”a)
den sista normala avlöningsdagen före den lämpliga dagen, och
b)
den sista normala avlöningsdag som infaller minst åtta veckor före den normala avlöningsdag som anges under a, inklusive den
normala avlöningsdag som anges under a, utom den första dag som nämns under b”.
I Regulation 21(7) i förordningen föreskrivs följande:
”Om kvinnan får en retroaktiv löneförhöjning som inkluderar ett belopp för en relevant period, skall den normala veckolönen
beräknas som om detta belopp hade utgetts under den relevanta perioden även om det utgavs efter denna period.”
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Michelle K. Alabaster var anställd hos Woolwich från den 7 december 1987 till den 23 augusti 1996 .
Hon var mammaledig från och med den 8 januari 1996 eftersom den beräknade förlossningsdagen var den 11 februari 1996.
Michelle K. Alabaster uppbar moderskapspenning från och med den vecka som började den 7 januari 1996. Hon uppbar ersättning
enligt den högre ersättningsnivån inte bara under de lagstadgade sex veckorna, utan också under ytterligare fyra veckor i
enlighet med anställningsavtalet. Därefter uppbar hon ersättning enligt den lägre nivån under åtta veckor.
Den 12 december 1995 fick Michelle K. Alabaster löneförhöjning från och med den 1 december 1995. Löneförhöjningen beaktades
dock inte vid beräkningen av hennes moderskapspenning eftersom den inföll efter den relevanta perioden för beräkning av den
normala veckolönen.
Enligt Regulation 21(3) i förordningen började den relevanta perioden i Michelle K. Alabasters fall nämligen den 1 september
1995 och avslutades den 31 oktober 1995.
Med hänsyn till att Regulation 21(7) i förordningen inte trädde i kraft förrän den 12 juni 1996 var den inte tillämplig vid
tillfället. Denna bestämmelse skulle emellertid under alla omständigheter inte ha varit tillämplig på Michelle K. Alabaster
eftersom hennes löneförhöjning inte hade en retroaktiv verkan som omfattade den relevanta perioden.
Den 21 januari 1997 stämde Michelle K. Alabaster Woolwich inför Employment Tribunal (Förenade kungariket) under åberopande
av att underlåtelsen att beakta löneförhöjningen vid beräkning av hennes moderskapspenning utgjorde en diskriminering på grund
av kön, något som bland annat stred mot artikel 119 i fördraget.
Stämning utfärdades mot Secretary of State for Social Security genom ett beslut av Employment Tribunal av den 30 maj 1997.
Genom beslut av den 10 mars 1999 fastslog Employment Tribunal, med hänvisning till domen i målet Gillespie m.fl., att underlåtelsen
att beakta Michelle K. Alabasters löneförhöjning stred mot artikel 119 i fördraget.
Woolwich och Secretary of State for Social Security överklagade beslutet i denna del till Employment Appeal Tribunal (Förenade
kungariket). Överklagandet ogillades den 7 april 2000, likaså med hänvisning till domen i målet Gillespie m.fl.
Svarandena i målet vid den nationella domstolen överklagade detta beslut till Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).
Denna, som anser att tvistens utgång är avhängig av tolkningen av gemenskapsrätten, har beslutat att förklara målet vilande
och att till domstolen hänskjuta följande tolkningsfrågor:
”I ett fall där
–
den inkomstrelaterade delen av en kvinnas moderskapspenning beräknas på grundval av hennes normala lön under en period av
åtta veckor som avslutas den femtonde veckan före veckan för den beräknade förlossningsdagen (den relevanta perioden), och
–
arbetsgivaren när som helst efter utgången av den relevanta period som används vid beräkningen av den inkomstrelaterade delen
av kvinnans moderskapspenning och före utgången av hennes mammaledighet beviljar en löneförhöjning som inte gäller retroaktivt
för den relevanta perioden:
1)
Skall artikel [119 i fördraget] och domen i målet Gillespie tolkas så, att de innebär att en kvinna har rätt att få en sådan
löneförhöjning beaktad vid beräkningen eller omräkningen av den inkomstrelaterade delen av hennes moderskapspenning?
2)
Blir svaret på den första frågan ett annat om löneförhöjningen faktiskt börjar gälla i) innan kvinnan har påbörjat sin mammaledighet,
ii) före slutet av den inkomstrelaterade perioden av hennes moderskapspenning eller iii) något annat datum och i så fall vilket?
3)
Om fråga 1 besvaras jakande,
a)
hur skall löneförhöjningen beaktas vid beräkningen eller omräkningen av den normala lönen under den relevanta perioden
b)
skall den relevanta perioden ändras,
c)
i vad mån, om någon, skall hänsyn tas till andra omständigheter under den period till vilken löneförhöjningen hänför sig,
såsom antalet arbetstimmar eller anledningen till löneförhöjningen, och
d)
innebär detta att en kvinnas moderskapspenning, om det efter den relevanta perioden men före slutet av kvinnans mammaledighet
blir en löneminskning, skall beräknas eller omräknas för att beakta löneminskningen och hur skall detta i så fall gå till?”
Begäran om återupptagande av det muntliga förfarandet
I ansökan, som inkom till domstolens kansli den 18 november 2003, har Förenade kungarikets regering begärt att domstolen i
enlighet med artikel 61 i rättegångsreglerna skall återuppta det muntliga förfarandet.
Förenade kungarikets regering har till stöd för denna begäran gjort gällande att generaladvokaten i sitt förslag till avgörande
uttalat sig om en fråga som inte uttryckligen ställts av den hänskjutande domstolen.
Domstolen erinrar härvidlag om att den ex officio eller efter att ha hört generaladvokaten eller på parternas begäran i enlighet
med artikel 61 i sina rättegångsregler får återuppta det muntliga förfarandet om den anser att den inte har tillräcklig kännedom
om omständigheterna i målet eller om detta skall avgöras på grundval av ett argument som parterna inte har avhandlat (se beslut
av den 4 februari 2000 i mål C-17/98, Emesa Sugar, REG 2000, s. I-665, punkt 18, dom av den 19 februari 2002 i mål C-309/99,
Wouters m.fl. REG 2002, s. I-1577, punkt 42, och av den 13 november 2003 i mål C-209/01, Schilling och Fleck‑Schilling, REG
2003, s. I-0000, punkt 19).
I förevarande mål bedömer emellertid domstolen, efter att ha hört generaladvokaten, att den har tillgång till alla uppgifter
den behöver för att den skall kunna besvara de frågor som ställts i förevarande mål och att dessa uppgifter avhandlats inför
domstolen. Begäran om återupptagande av det muntliga förfarandet skall följaktligen avslås.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första och den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida artikel 119 i fördraget och domen i målet
Gillespie m.fl. skall tolkas så, att de ger kvinnor rätt att få den lönehöjning de fått efter den relevanta perioden och som
inte är retroaktivt tillämplig på denna period beaktad vid beräkningen av den inkomstrelaterade delen av deras moderskapspenning.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida svaret på den första frågan blir ett annat
om löneförhöjningen faktiskt börjar gälla innan kvinnan har påbörjat sin mammaledighet eller före slutet av den period under
vilken den inkomstrelaterade delen av hennes moderskapspenning utbetalas, eller något annat datum. Med hänsyn till att dessa
frågor sålunda är intimt förknippade skall de prövas tillsammans.
Inledningsvis skall erinras om att direktiv 92/85, som skulle ha införlivats av medlemsstaterna senast den 19 oktober 1994,
i det ovannämnda målet Gillespie m.fl. visserligen inte var tillämpligt vid tidpunkten för omständigheterna i målet vid den
nationella domstolen men att det är tillämpligt
ratione temporis
(tillämpligt i tiden) i förevarande mål.
Det är förvisso riktigt att det i artikel 11.2 och 11.3 i direktivet föreskrivs att vissa rättigheter som tillkommer arbetstagare,
sådana som sökanden i målet vid den nationella domstolen, skall säkerställas. Det är dock inte möjligt att på grundval av
själva direktivet lämna ett användbart svar på den nationella domstolens två första frågor.
Under dessa omständigheter skall prövas huruvida andra bestämmelser eller gemenskapsrättsliga principer kan ge svar på dessa
frågor.
Domstolen erinrar härvidlag om att det av artikel 1 i direktiv 75/117 framgår att principen om lika lön för kvinnor och män
för lika arbete, som anges i artikel 119 i fördraget, vilken var tillämplig vid tidpunkten för omständigheterna i målet vid
den nationella domstolen, innebär att för lika arbete eller för arbete som tillerkänns lika värde skall all diskriminering
på grund av kön avskaffas i fråga om alla former och villkor för ersättningen.
För det första följer av definitionen i artikel 119 andra stycket i fördraget att med begreppet lön, som använts i de ovannämnda
bestämmelserna, skall förstås alla förmåner som arbetstagaren direkt eller indirekt får av arbetsgivaren på grund av anställningen.
Dessa förmåners juridiska natur har ingen betydelse för tillämpningen av nämnda artikel, försåvitt utbetalningen av dessa
förmåner är kopplad till anställningen (dom av den 9 februari 1982 i mål 12/81, Garland, REG 1982, s. 359, punkt 10, och domen
i det ovannämnda målet Gillespie m.fl., punkt 12).
Bland de förmåner som faller under begreppet lön finns bland annat de förmåner som betalas av arbetsgivaren med stöd av bestämmelser
i lag eller på grund av existerande anställningsförhållanden och som syftar till att säkerställa att de anställda har en inkomst,
även om de i vissa av lagstiftaren närmare angivna fall inte utför något arbete i enlighet med anställningsavtalet (dom av
den 4 juni 1992 i mål C-360/90, Bötel, REG 1992. s. I-3589, punkterna 14 och 15; svensk specialutgåva, volym 12, s. I-127,
och domen i det ovannämnda målet Gillespie m.fl., punkt 13 och där angiven rättspraxis).
Eftersom den ersättning som arbetsgivaren, antingen med stöd av bestämmelser i lag eller på grund av kollektivavtal, utbetalar
till en kvinnlig arbetstagare under hennes mammaledighet är grundad på anställningsförhållandet utgör den följaktligen lön
i den betydelse som avses i artikel 119 i fördraget och i direktiv 75/117 (domen i det ovannämnda målet Gillespie m.fl., punkt
14, och dom av den 27 oktober 1998 i mål C-411/96, Boyle m.fl., REG 1998, s. I-6401, punkt 38).
För det andra framgår av fast rättspraxis att diskriminering består i att olika regler tillämpas på lika situationer eller
i att samma regel tilämpas på olika situationer (se bland annat dom av den 14 februari 1995 i mål C-279/93, Schumacker, REG 1995,
s. I-225, punkt 30, och domen i det ovannämnda målet Gillespie m.fl., punkt 16).
I detta hänseende befinner sig de kvinnor som utnyttjar en mammaledighet enligt den nationella lagstiftningen i en särskild
situation som kräver att de ges ett särskilt skydd, men som inte kan likställas med den situation som en man eller en kvinna
som faktiskt utför sitt arbete befinner sig i (domen i det ovannämnda målet Gillespie m.fl., punkt 17). De berörda kvinnorna
kan därför inte med framgång åberopa bestämmelserna i artikel 119 i fördraget för att göra anspråk på att få bibehålla full
lön som om de liksom andra arbetstagare faktiskt var i tjänst (domen i det ovannämnda målet Gillespie m.fl., punkt 20).
För det tredje fann domstolen i punkt 22 i domen i det ovannämnda målet Gillespie m.fl. emellertid att då den ersättning som
betalats ut under mammaledigheten motsvarar en veckolön som beräknats på grundval av den medellön som den kvinnliga arbetstagaren
erhållit vid ett visst tillfälle då hon faktiskt var i tjänst, och som vecka efter vecka utbetalats till henne såsom till
samtliga arbetstagare, medför icke-diskrimineringsprincipen att den kvinnliga arbetstagaren, som fortsätter att vara bunden
till sin arbetsgivare antingen genom avtalet eller arbetsförhållandet under mammaledigheten, även retroaktivt har rätt till
en löneförhöjning som skett mellan början av den period som täcks av referenslönen och slutet på mammaledigheten, som varje
annan arbetstagare. Att inte tillgodoräkna den kvinnliga arbetstagaren en sådan höjning som skett under hennes mammaledighet
skulle nämligen vara att diskriminera henne eftersom kvinnan om hon inte hade varit gravid skulle ha erhållit den höjda lönen.
Härav följer att en kvinnlig arbetstagare enligt artikel 119 i fördraget, i ett mål som det som är aktuellt vid den nationella
domstolen där den lön som den kvinnliga arbetstagaren är tillförsäkrad enligt den nationella lagstiftningen delvis är beräknad
på den lön som vederbörande uppbar före sin mammaledighet, har rätt att få en löneförhöjning som inträffat efter det att den
period som omfattas av referensperioden hade inletts men före utgången av denna ledighet beaktad vid fastställandet av de
delar av hennes lön som används vid beräkningen av den förmån som hennes arbetsgivare skall betala.
Av det i punkt 22 i domen i det ovannämnda målet Gillespie m.fl. angivna kravet följer nämligen att en löneförhöjning som
skett efter början av den period som täcks av referenslönen är en del av de lönebelopp som används för att fastställa den
kvinnliga arbetstagarens ersättning under mammaledigheten. Det angivna kravet är tvärtemot vad Förenade kungarikets regering
påstått inte begränsat till att gälla endast det fallet att denna löneförhöjning är retroaktivt tillämplig på denna period.
Mot bakgrund av det anförda skall den första och den andra frågan besvaras på så sätt att artikel 119 i fördraget skall tolkas
så, att den – i den mån den ersättning som den kvinnliga arbetstagaren uppburit under sin mammaledighet i vart fall till en
del fastställts på grundval av den lön hon uppburit före början av denna ledighet – innebär ett krav på att sådan löneförhöjning
som sker mellan början av den period som täcks av referenslönen och slutet på mammaledigheten skall medtas bland de lönebelopp
som skall beaktas vid beräkningen av ersättningen. Detta krav är inte begränsat till att gälla endast det fallet att denna
förhöjning är retroaktivt tillämplig på den period som täcks av referenslönen.
Den tredje frågan
För det fall domstolen erkänner rätten att få löneförhöjningen beaktad under sådana omständigheter som de som föreligger i
målet vid den nationella domstolen önskar den hänskjutande domstolen, genom sin tredje fråga, få klarhet i dels på vilket
närmare sätt en sådan löneförhöjning skall beaktas vid beräkningen av den ersättning som skall utges till den kvinnliga arbetstagaren
under hennes mammaledighet, dels om också en eventuell löneminskning för den kvinnliga arbetstagaren under tiden efter den
period som täcks av referenslönen och under mammaledigheten skall beaktas.
Vad beträffar den första punkten erinrar domstolen om att domstolen enligt artikel 234 EG, vilken grundar sig på en tydlig
funktionsfördelning mellan de nationella domstolarna och EG-domstolen, endast är behörig att uttala sig om tolkningen eller
giltigheten av en gemenskapsrättsakt på grundval av de uppgifter som den nationella domstolen har lämnat (dom av den 2 juni
1994 i mål C-30/93, AC-ATEL Electronics Vertriebs, REG 1994, s. I-2305, punkt 16). Härav följer att det inte ankommer på domstolen
utan på den nationella domstolen att inom ramen för förfarandet enligt artikel 234 EG tillämpa de gemenskapsrättsliga bestämmelser
som tolkats av EG-domstolen på nationella bestämmelser eller situationer (dom av den 28 mars 1979 i mål 222/78, ICAP, REG
1979, s. 1163, punkt 10, och av den 22 juni 1999 i mål C-342/97, Lloyd Schuhfabrik Meyer, REG 1999, s. I-3819, punkt 11).
Med hänsyn till att det närmare tillvägagångssättet för att uppfylla det i punkt 50 i denna dom angivna kravet inte har fastställts
i gemenskapsrättsliga bestämmelser ankommer det på den berörda medlemsstatens behöriga myndigheter att bestämma detta försåvitt
de iakttar nämnda krav och samtliga gemenskapsrättsliga bestämmelser, särskilt de som följer av direktiv 92/85. Det ankommer
alltså inte på domstolen att uttala sig i fråga om det sätt varpå löneförhöjningen skall beaktas vid beräkningen av referenslönen
eller att avgöra om den period som täcker denna lön skall ändras eller att i avsaknad av tillräckliga uppgifter i ärendet
beakta andra faktorer som skulle kunna användas vid bestämmandet av denna lön.
Vad gäller frågan huruvida eventuella löneminskningar skall beaktas har domstolen funnit att det inom ramen för förfarandet
enligt artikel 234 EG ankommer på den att – för att pröva sin egen behörighet – undersöka de omständigheter som föranlett
den nationella domstolen att begära förhandsavgörande. Den samarbetsanda som måste styra förfarandet för förhandsavgöranden
kräver att den nationella domstolen å sin sida respekterar den uppgift som ålagts domstolen, nämligen att bidra till rättskipningen
i medlemsstaterna och inte att avge rådgivande utlåtanden i allmänna eller hypotetiska frågor (dom av den 15 december 1995
i mål C-415/93, Bosman, REG 1995, s. I-4921, punkt 59, av den 13 mars 2001 i mål C-379/98, PreussenElektra, REG 2001, s. I-2099,
punkt 38, av den 22 januari 2002 i mål C‑390/99, Canal Satélite Digatal, REG 2002, s. I-607, punkt 18, och av den 21 mars
2002 i mål C‑451/99, Cura Anlagen, REG 2002, s. I-3193, punkt 16).
Det hypotetiska i den frågeställning domstolen sålunda skulle ha att pröva bekräftas i förevarande fall av att tvisten i målet
vid den nationella domstolen, såsom den beskrivs i begäran om förhandsavgörande, enbart avser underlåtenheten att beakta en
löneförhöjning utan att det är fråga om en löneminskning. Vid sådant förhållande har svaret på den andra delen av den tredje
frågan ingen inverkan på tvisten i målet vid den nationella domstolen. Frågan kan följaktligen inte besvaras i denna del.
Mot bakgrund av det ovannämnda skall den tredje frågan besvaras på så sätt att det i avsaknad av gemenskapsrättsliga bestämmelser
inom området ankommer på de nationella myndigheterna att med iakttagande av samtliga gemenskapsrättsliga bestämmelser, särskilt
de som följer av direktiv 92/85, bestämma det sätt på vilket löneförhöjningar som sker före eller under mammaledigheten skall
medtas bland de lönebelopp som skall beaktas vid beräkningen av den ersättning som en kvinnlig arbetstagare skall erhålla
under sin mammaledighet.
Rättegångskostnader
De kostnader som har förorsakats Förenade kungarikets regering och kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen,
är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett
led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
På dessa grunder beslutar,
DOMSTOLEN
– angående de frågor som genom beslut av den 27 mars 2002 har ställts av Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
– följande dom:
1)
Artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117–120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136–143 EG) skall tolkas så, att den
– i den mån den ersättning som den kvinnliga arbetstagaren uppburit under sin mammaledighet i vart fall till en del fastställts
på grundval av den lön hon uppburit före början av denna ledighet – innebär ett krav på att sådan löneförhöjning som sker
mellan början av den period som täcks av referenslönen och slutet på mammaledigheten skall medtas bland de lönebelopp som
skall beaktas vid beräkningen av ersättningen. Detta krav är inte begränsat till att gälla endast det fallet att denna förhöjning
är retroaktivt tillämplig på den period som täcks av referenslönen.
2)
I avsaknad av gemenskapsrättsliga bestämmelser inom området ankommer det på de nationella myndigheterna att med iakttagande
av samtliga gemenskapsrättsliga bestämmelser, särskilt de som följer av rådets direktiv 92/85/EEG av den 19 oktober 1992 om
åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller
ammar (tionde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG), bestämma det sätt på vilket löneförhöjningar som sker
före eller under mammaledigheten skall medtas bland de lönebelopp som skall beaktas vid beräkningen av den ersättning som
en kvinnlig arbetstagare skall erhålla under sin mammaledighet.
Skouris
Jann
Timmermans
Gulmann
Cunha Rodrigues
Rosas
La Pergola
Puissochet
Schintgen
Macken
Colneric
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 30 mars 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk: engelska.