CELEX: 62003TJ0178
Ühenduse kaubamärk
Sõnalised tähised DigiFilm ja DigiFilmMaker
Absoluutsed keeldumispõhjused
Määruse (EÜ) nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktid b ja c

Vaidluse taust
Hageja esitas 19. novembril 2001 Siseturu Ühtlustamise Ametile (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi „ühtlustamisamet”)
nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01,
lk 146) (muudetuna) alusel kaks ühenduse kaubamärgi registreerimise taotlust.
Kaubamärgid, mille registreerimist taotleti, olid sõnamärgid DigiFilm ja DigiFilmMaker (edaspidi koos nimetatuna „taotletavad
kaubamärgid”).
Kaubad ja teenused, mille jaoks kaubamärgi DigiFilm registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel
kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul)
klassidesse 9, 16 ja 42 ning vastavad igas klassis alljärgnevatele kirjeldustele:
–        klass 9: „Mälukandjad, andmekandjad, eelkõige optilised salvestusseadmed, eelkõige CD-ROM; kõik eespool nimetatud kaubad salvestatud
fotodega; foto- ja filmivahendid ning -seadmed (klass 9); heli või kujutise salvestus-, edastus- ja taasesitusaparatuur; andmetöötlusseadmed;
arvutid; arvutitarkvara”;
–        klass 16: „Fotod paberfotode, negatiivide ja diapositiivide kujul”;
–        klass 42: „Andmekandjatele, eelkõige digitaalsete andmete, eelkõige kujutiste, salvestamine; fotode loomine; fotode väljatrükkimine;
fotode „
online
-trükiteenuse” pakkumine; arvutitarkvara alane nõustamisteenus, arvutitarkvara hooldamine, andmetöötlusprogrammide loomine.”
Kaubad ja teenused, mille jaoks kaubamärgi DigiFilmMaker registreerimist taotleti, olid samad kaubad ja teenused, mis olid
nimetatud kaubamärgi DigiFilm taotluses, ning lisaks nendele Nizza kokkuleppe tähenduses klassi 9 kuuluvad teatud kaubad,
mis vastasid järgmisele kirjeldusele: „Andmekandjatele salvestamise seadmed ja vahendid, eelkõige seadmed digitaalsete andmete
(eriti kujutiste) ülekande jaoks andmekandjatele (eelkõige CD-ROM-ile)”.
Vastavalt komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 40/94
ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT L 303, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189), eeskirja 11 lõikele 1 teavitas kontrollija hagejat
22. veebruari 2002. aasta kirjas, et võttes arvesse määruse (EÜ) nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkte b ja c, saab kõnealuseid
kaubamärke registreerida üksnes alljärgnevate kaupade ja teenuste jaoks:
–        klass 16: „Fotod paberfotode, negatiivide ja diapositiivide kujul”;
–        klass 42: „Arvutitarkvara alane nõustamisteenus, arvutitarkvara hooldamine, andmetöötlusprogrammide loomine”.
Hageja kinnitas 22. aprilli 2002. aasta kirjas oma ühenduse kaubamärgi taotlusi.
Kohaldades määruse (EÜ) nr 2868/95 eeskirja 11 lõiget 3, jättis kontrollija määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktide b
ja c alusel 4. juuni 2002. aasta otsustega kõnealused taotlused rahuldamata alljärgnevate kaupade ja teenuste osas:
–        klass 9: „Mälukandjad, andmekandjad, eelkõige optilised salvestusseadmed, eelkõige CD-ROM; kõik eespool nimetatud kaubad salvestatud
fotodega; foto- ja filmivahendid ning -seadmed (klass 9); heli või kujutise salvestus-, edastus- ja taasesitusaparatuur; andmetöötlusseadmed;
arvutid; arvutitarkvara”;
–        klass 42: „Andmekandjatele, eriti digitaalsete andmete, eriti kujutiste, salvestamine; fotode loomine; fotode väljatrükkimine;
fotode „
online
-trükiteenuse” pakkuja; arvutitarkvara alane nõustamisteenus, arvutitarkvara hooldamine, andmetöötlusprogrammide loomine.”
Kontrollija leidis, et taotletavad kaubamärgid on nimetatud kaupu ja teenuseid kirjeldavad neologismid. Sõna „digi” on inglise
keeles igapäevases kõnes kasutatava sõna
digital
(digitaalne) lühend ning tähised DigiFilm ja DigiFilmMaker viitavad otseselt järgmistele tähendustele: digitaalne film (
digital film
) ning teisel juhul digitaalseid filme valmistav isik või selle valmistamiseks vajalikud seadmed (
digital film-maker
). Lisaks leidis kontrollija, et sõnade „digi”, „film” ja „maker” kõrvuti asetamisega ei lisandu mitte mingisugust omadust,
mis muudaks taotletavad kaubamärgid eristavaks.
Määruse nr 40/94 artikli 59 alusel esitas hageja 26. juulil 2002 ühtlustamisametile kaks kaebust kontrollija otsuste peale.
Kolmas apellatsioonikoda jättis 12. märtsi 2003. aasta otsustega (edaspidi „otsus DigiFilm” ja „otsus DigiFilmMaker” ning
koos nimetatuna „vaidlustatud otsused”), millest hagejat teavitati vastavalt 18. ja 13. märtsi 2003. aasta kirjadega, kaebused
rahuldamata.
Kinnitades kontrollija hinnangut, leidis apellatsioonikoda sisuliselt seda, et taotletavad kaubamärgid kirjeldavad vaidluse
esemeks olevaid kaupu ja teenuseid (nimelt kaubamärk DigiFilm eespool punktis 7 nimetatud kaupu ja teenuseid ning kaubamärk
DigiFilmMaker nii viimati viidatud kaupu ja teenused kui ka eespool punktis 4 nimetatud kaupu) (edaspidi „vaidlusalused kaubad
ja teenused”) ning lisas, et kaubamärkidel puudub nõutav minimaalne eristusvõime, sest puuduvad igasugused lisaelemendid või
erisused.

Poolte nõuded
Hageja palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsused;
–        mõista kohtukulud välja ühtlustamisametilt.
Ühtlustamisamet palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagid põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
Mõlema kohtuasja puhul tugineb hageja kahele analoogses sõnastuses esitatud väitele, mis puudutavad vastavalt määruse nr 40/94
artikli 7 lõike 1 punkti c ning sama määruse artikli 7 lõike 1 punkti b rikkumist.

Esimene väide, mis puudutab määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c rikkumist
Poolte argumendid
Hageja vaidlustab seisukohta, et taotletavad kaubamärgid on vaidlusaluseid kaupu ja teenuseid kirjeldavad. Ta heidab apellatsioonikojale
ette, et viimane tugines Interneti väljavõtetele ilma, et oleks neid üksikasjalikult uurinud ning et ta järeldas, et neid
kaubamärke ei saaks registreerida isegi vaatamata sellele, et need sõnastikes ei esine. Lõpuks jättis ühtlustamisamet tähelepanuta
asjaolu, et ta on heaks kiitnud taotletavate kaubamärkidega sarnaste tähiste registreerimise.
Hageja tunnistab, et „digi” on sõna
digital
üldlevinud lühend, et „film” tähistab paljudes Euroopa keeltes nii filmilinti kui ka linateost ning et „maker” tähendab inglise
keeles „valmistajat”. Samas ei tähenda see sugugi mitte seda, et taotletavad kaubamärgid on kirjeldavad. Tehnilisest seisukohast
vaadatuna ei ole tegelikult digitaalset filmi olemas. Apellatsioonikoda nõustus selle väitega, samas aga leidis, et asjaomane
avalikkus ei mõtle tehnilise protsessi üksikasjade peale, nimetab digitaalsete kujutiste jada digitaalseks filmiks ning toimib
samamoodi ka sellega seotud salvestusseadmete, andmekandjate ja valmistamisteenuste puhul. Selline lähenemine ei tunnusta
asjaolu, et määruse nr 40/94 artikli 7 lõige 1 punkt c („tähised, mis tähistavad”) nõuab, et tähis oleks suuteline olema kirjeldav
nimetus. Tähis DigiFilm või tähis DigiFilmMaker ei saaks kirjeldada mälu- või andmekandjat, kujutiste salvestusseadmeid või
andmekandjatele salvestamise teenust. Apellatsioonikoda ei teinud vahet tähiste vahel, mida ei saa registreerida, ning registreeritavate
„kõnekate” kaubamärkide vahel.
Liiatigi on ebatäpne see seisukoht, et asjaomane avalikkus ei tea, milline on erinevus keemilise ja elektroonilise fotograafia
vahel. Vastupidi, nad tajuvad sõna „film” ülekandmist elektroonilisse fotograafiasse ebatavalisena ja fantaasia väljendusena.
Samuti nagu tähis UltraPlus, mida käsitles Esimese Astme Kohtu 9. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas T-360/00: Dart Industries
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (UltraPlus) (EKL 2002, lk II-3867), on ka taotletavad kaubamärgid seoseid tekitavad ega väljenda
tähendust. Seega leidis ühtlustamisamet ebaõigesti, et sõnade „digi”, „film” ja „maker” kombinatsioonid tähistes DigiFilm
ja DigiFilmMaker ei ole ebatavalised.
Interneti väljavõtted, millele kontrollija viitas oma 22. veebruari 2002. aasta kirjades ja oma 4. juuni 2002. aasta otsustes
ning millele tugines apellatsioonikoda, ei tõenda vastupidist. Nimelt paljudel tähise DigiFilm esinemisjuhtudel, mis Internetist
leiti, on teadmata geograafiline päritolu või need on ühendusevälised, ebatäpsed või ei puutu asjasse lähtuvalt kaupadest,
mille jaoks neid kasutatakse, või viitavad tähisele DigiFilm kui kaitstud ärinimele.
Veelgi enam, taotletavad kaubamärgid ei esine sõnastikes. Seetõttu on neid võimalik registreerida (Euroopa Kohtu 20. septembri
2001. aasta otsus kohtuasjas C-383/99 P: Procter & Gamble
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2001, lk I‑6251, punktid 43 ja 44).
Lõpetuseks annavad mitmed tähised, mis on taotletavate kaubamärkidega võrreldavad ning mille registreerimise on ühtlustamisamet
heaks kiitnud, tunnistust sellest, et hageja arvamus seoses nende kaubamärkide kirjeldava iseloomu puudumisega on põhjendatud.
Ühtlustamisamet ise kinnitas määruse nr 40/94 artikli 7 lõikes 1 ette nähtud hindamise käigus oma varasemate otsuste asjakohasust.
Ühtlustamisamet vaidlustab väidet, mille kohaselt on ta rikkunud määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Vastavalt määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktile c ei registreerita „kaubamärke, mis koosnevad ainult sellistest märkidest
või tähistest, mis tähistavad kaubanduses sorti, kvaliteeti, kvantiteeti, otstarvet, väärtust, geograafilist päritolu või
kaupade tootmise või teenuste pakkumise aega või muid kauba või teenuse omadusi”. Lisaks on määruse nr 40/94 artikli 7 lõikes 2
öeldud, et „[l]õiget 1 kohaldatakse olenemata sellest, et registreerimata jätmise põhjused on ainult teatavas ühenduse osas”.
Määruse nr 40/90 artikli 7 lõike 1 punkt c takistab sellega hõlmatud märkide ja tähiste kinnitamist ühele ettevõtjale ainult
sellel põhjusel, et need on kaubamärkidena registreeritud. Selles sättes on järgitud üldise huvi eesmärki, mis nõuab, et need
märgid ja tähised peavad olema vabaks kasutamiseks kõikide jaoks (vt analoogne Euroopa Kohtu 12. veebruari 2004. aasta otsus
kohtuasjas C‑363/99: Koninklijke KPN Nederland, EKL 2003, lk I‑1619, edaspidi „kohtuotsus Postkantoor”, punkt 54; Esimese
Astme Kohtu 27. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas T-219/00: Ellos
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (ELLOS), EKL 2002, lk II-753, punkt 27, ja 27. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑348/02:
Quick
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (QUICK), EKL 2003, lk II‑5071, punkt 27).
Määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktis c sätestatud tähised ei suuda täita kaubamärgi peamist ülesannet, täpsemalt kauba
või teenuse päritolu tuvastatavuse tagamise ülesannet, et anda vastava kaubamärgiga tähistatud kauba või teenuse tarbijale
võimalus hilisema omandamise käigus teha sama valik juhul, kui kogemus osutus positiivseks, või teha mingi muu valik juhul,
kui see osutus negatiivseks (eespool punktis 23 viidatud kohtuotsus ELLOS, punkt 28 ning eespool punktis 23 viidatud kohtuotsus
Quick, punkt 28).
Selleks, et kaubamärki, mis koosneb sõnast, mille moodustab osade kombinatsioon, nagu taotletavate kaubamärkide puhulgi, saaks
pidada kirjeldavaks määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c mõttes, ei piisa, kui selle iga osa on kirjeldav. Sõna ise
peab olema kirjeldav (vt analoogina eespool punktis 23 viidatud kohtuotsus Postkantoor, punkt 96).
Kaubamärk, mis koosneb sõnast, mille kõik osad kirjeldavad nende kaupade või teenuste omadusi, mille jaoks registreerimist
taotletakse, on määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c mõttes ise nende kaupade ja teenuste omadusi kirjeldav juhul,
kui ei esine tajutavat erinevust sõna ja seda moodustavate osade summa vahel, mille eelduseks on kas see, et kombinatsiooni
tavapäratu olemuse tõttu kaupade ja teenuste suhtes loob sõna sellise mulje, mis on piisavalt erinev sellest, mis tuleneb
seda moodustavate osade tähenduste lihtsast ühendamisest, ületades seega seda moodustavate osade summa, või eeldab see seda,
et sõna on hakatud kasutama igapäevases kõnes, mistõttu on see omandanud iseseisva tähenduse selliselt, et edaspidi on see
sõltumatu seda moodustavatest osadest. Viimasel juhul tuleb tuvastada, kas iseseisva tähenduse omandanud sõna ei ole ise kirjeldav
sama sätte mõttes (vt analoogia alusel eespool punktis 23 viidatud kohtuotsus Postkantoor, punkt 104).
Kaubamärgi eristusvõimet tuleb hinnata esiteks lähtuvalt kaupadest või teenustest, mille jaoks tähise registreerimist taotletakse
(Esimese Astme Kohtu 31. jaanuari 2001. aasta otsused kohtuasjas T-135/99: Taurus-Film
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (Cine Action), EKL 2001, lk II-379, punkt 25, ja kohtuasjas T-136/99: Taurus-Film
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (Cine Comedy), EKL 2001, lk II-397, punkt 25), ning teiseks lähtuvalt nende kaupade või teenuste
tarbijatest koosneva asjaomase avalikkuse tajust (eespool punktis 23 viidatud kohtuotsus ELLOS, punkt 29, ja eespool punktis 23
viidatud kohtuotsus Quick, punkt 29).
Nagu apellatsioonikoda õigustatult leidis (otsus DigiFilm, punkt 27; otsus DigiFilmMaker, punkt 28), ei ole vaidlusalused
kaubad ja teenused mõeldud mitte ainult spetsialistidest koosnevale avalikkusele, vaid palju laiemale tarbijaskonnale. Taotletavad
kaubamärgid koosnevad ingliskeelsetest osadest. Järelikult koosneb asjaomane avalikkus inglise keelt kõnelevast keskmisest
tarbijast, kes on piisavalt informeeritud ja mõistlikult tähelepanelik.
Antud tingimustes tuleb määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktis c sätestatud absoluutse keeldumispõhjuse kohaldamisel tuvastada,
kas selle avalikkuse jaoks eksisteerib otsene ja konkreetne seos ühest küljest tähiste DigiFilm ja DigiFilmMaker ning teisest
küljest vaidlusaluste kaupade ja teenuste vahel.
Antud juhul leidis apellatsioonikoda õigesti, et „digi” on sõna
digital
(digitaalne) lühend, mis on üldlevinud, eelkõige inglise keeles, ja mis viitab digitaalsele tehnikale, et sõna „film” on
ingliskeelne sõna, mis tähendab nii selles kui ka paljudes teistes keeltes nii filmilinti kui ka valminud linateost või selle
tegemist, ning et ingliskeelne sõna „maker” (valmistaja), kui see – nagu antud asjas – on seostatud sõnaga „film”, tähistab
kineasti, aga ka filmi valmistamiseks vajalikke seadmeid (otsus DigiFilm, punktid 24 ja 25; otsus DigiFilmMaker, punktid 24–26
ja 36).
Vastavalt nõudele, mida on meenutatud eespool punktides 25 ja 26 seoses taotletavale kaubamärgile kui tervikule hinnangu andmisega,
leidis apellatsioonikoda õigustatult, et sõnade „digi”, „film” ja „maker” kõrvuti asetamise tulemusena on saadud kombinatsioon,
mis on kergesti osadeks jaotatav suurte algustähtede kasutamise tõttu, ning samuti leidis ta õigustatult, et selline sõnade
kõrvuti asetamine pole ei ebatavaline, üllatav ega vastuolus grammatikareeglitega (otsus DigiFilm, punkt 26; otsus DigiFilmMaker,
punkt 27) ning et ilma erilise jõupingutuseta analüüsimisel tajub asjaomane avalikkus neid tähiseid kohe sellistena, et need
viitavad nii hageja kaubamärgi taotluses nimetatud salvestamisele, säilitamisele ja digitaalsete andmete, eriti kujutiste
töötlemisele, kui ka andmekandjatele, seadmetele ja arvutitarkvarale, mis võimaldavad nimetatud toimingute läbiviimist, ning
mitte selliste tähistena, mis viitavad ettevõtjale, kellelt need pärinevad (otsus DigiFilm, punktid  28–31; otsus DigiFilmMaker,
punktid 29–32). Apellatsioonikoja sõnul on taotletavate kaubamärkide sõnum selge, otsene ja vahetu. Need kaubamärgid ei ole
ei ühel ega teisel viisil ebamäärased ega võimalda erinevaid tõlgendusi; ei jää ebatäpseks ega ole „suunavad” tähised, seda
enam, et osade üheks sõnaks kõrvuti asetamine ei muuda mitte mingil viisil selle sõna hääldust ega selle kontseptuaalset sisu,
vaid hoopis rõhutab sõnumi täpset sisu, kuna moodustatud sõnas on kasutatud suuri algustähti (otsus DigiFilm, punkt 30; otsus
DigiFilm Maker, punkt 32).
Lõpuks märkis apellatsioonikoda õigustatult, et kuna puuduvad igasugused lisaelemendid, graafika või valik mingisuguseidki
eripäraseid omadusi, puudub taotletavatel kaubamärkidel igasugune fantaasiavärving ja nõutav minimaalne eristusvõime, mistõttu
saab asjaomane avalikkus neist aru ainult kui viidetest nimetatud kaupade ja teenuste liigile ja kvaliteedile, mitte kui kaubamärkidest,
millel on ülesanne tähistada ettevõtjat, kellelt need pärinevad. Taotletavate kaubamärkide kirjeldavana tajumist ei takista
mingil viisil kõnealuseid kaubamärke moodustavate sõnade kõrvuti asetamine, mis on praegusel ajal reklaami ja turunduse valdkonnas
kasutatav tavapärane tehnika (otsus DigiFilm, punktid 36 ja 37; otsus DigiFilmMaker, punktid 37 ja 38).
Seega ei saa taotletavad kaubamärgid olla enamat kui neid moodustavate osade summa. Samuti ei kujuta need endast neologisme,
millel on iseseisev tähendus ja mis on seetõttu sõltumatud neid moodustavatest osadest ning mille puhul tuleb seoses vaidlusaluste
kaupade ja teenustega tuvastada võimalik kirjeldava iseloomu olemasolu vastavalt eespool punktis 26 viidatud kohtupraktikale.
Antud juhul ei lükka neid hinnanguid ümber hageja argument, mille kohaselt tekitavad taotletavad kaubamärgid seoseid ega kirjelda
vaidlusaluseid kaupu ja teenuseid. Asjaolu, mida tunnistab ka apellatsioonikoda (vt otsus DigiFilm, punktid 32 ja 33 ning
otsus DigiFilmMaker punktid 34 ja 35) ning mis seisneb selles, et keemiline fotograafia vastab kujutise analoogilisele taasesitusele,
mis saadakse filmi valgustamisel keemiliste muutuste tulemusena, samas kui digitaalne fotograafia ei kasuta sellist filmi,
vaid vastab digitaalsele taasesitusele, mille põhjustab valguse hulk punkt punkti haaval ja selle muundamine elektrilis-digitaalseks
signaaliks, ei tingi tagajärge, et taotletavad kaubamärgid on seoses vaidlusaluste kaupade ja teenustega üksnes seoseid tekitavad
(või kui kasutada hageja sõnastust, siis „kõnekad”). Esimese Astme Kohus leiab sarnaselt apellatsioonikojaga, et isegi kui
asjaomane avalikkus on teadlik nende tehniliste protsesside üksikasjadest, ei takista see teda digitaalsete kujutiste jada
digitaalseks filmiks nimetamast. Seega on ebaõige hageja väide, et taotletavatel kaubamärkidel on ainult seoseid tekitav iseloom.
Selles kontekstis ei saa ta tugineda eespool punktis 17 viidatud kohtuotsusele UltraPlus, milles Esimese Astme Kohus leidis,
et tähis UltraPlus ei tähista tarbijale koheselt arusaadaval viisil asjaomaste kaupade (ahjunõud) kvaliteeti või omadusi,
vaid et see kiidab kaudselt ja abstraktselt nende kaupade suurepäraseid omadusi ning tekitab seega seose, mitte ei tähista
määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c mõttes (vt nimetatud kohtuotsuse punktid 25 ja 27).
Mis puudutab hageja argumenti, mis seisnes selles, et kontrollija poolt leitud Interneti-viited olid asjasse mittepuutuvad
ja et apellatsioonikoda viitas nendele ilma üksikasjalikku uurimust läbi viimata, siis ei ole see olemuselt selline, mis lükkaks
ümber järelduse, mille kohaselt taotletavad kaubamärgid kirjeldavad vaidlusaluseid kaupu ja teenuseid. Tegelikult piisab tähiste
DigiFilm ja DigiFilmMaker eneste uurimisest, selleks et järeldada, et need on inglise keelt kõneleva keskmise tarbija seisukohalt
vaadatuna vaidlusaluseid kaupu ja teenuseid kirjeldavad, ilma et sellele lisaks oleks vaja viidata arvukatele kontrollija
poolt leitud Interneti-viidetele (2670 viidet sõnaga „digifilm” ja 53 500 viidet väljendiga „digital film”), mis ainult kinnitavad
apellatsioonikoja analüüsi tulemust.
Argument, mille kohaselt ei esine taotletavad kaubamärgid sõnastikes ning neid saab registreerida eespool punktis 19 viidatud
kohtuotsusest Procter & Gamble
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (punktid 43 ja 44) tulenevate põhimõtete kohaselt, tuleb tagasi lükata. Erinevalt sõnamärgist
Baby-dry, mida käsitlevas kohtuotsuses leidis kohus, et selle puhul on tegemist ebatavaliste sõnade kõrvuti asetamisega ja
seetõttu on nimetatud tähisel eristusvõime, koosnevad tähised DigiFilm ja DigiFilmMaker, nagu märkis apellatsioonikoda, kirjeldavate
sõnade kõrvuti asetamisest, millel puudub igasugune originaalsus ning mida tajub inglise keelt kõnelev keskmine tarbija vaidlusaluseid
kaupu ja teenuseid või nende põhiomadusi tähistavana ning mitte sellise tähisena, mis viitab ettevõtjale, kellelt need pärinevad.
Asjaolu, et taotletavad kaubamärgid sellisel kujul sõnastikes ei esine, ei muuda mitte mingil viisil seda hinnangut (vt selle
kohta Esimese Astme Kohtu 12. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas T-19/99: DKV
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (COMPANYLINE), EKL 2000, lk II-1, punkt 26, ja 26. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas T-345/99:
Harbinger
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (TRUSTEDLINK), EKL 2000, lk II-3525, punkt 37).
Lõpuks, mis puudutab hageja argumenti, mille kohaselt on ühtlustamisamet registreerinud mitmeid taotletavatele kaubamärkidele
sarnaseid kaubamärke, tuleb meenutada, nagu väitis hageja kohtuistungil, et apellatsioonikodade määruse nr 40/94 alusel tehtud
otsused tähise registreerimise kohta ühenduse kaubamärgina kuuluvad piiratud pädevuse, mitte vaba kaalutlusõiguse valdkonda.
Seetõttu tuleb apellatsioonikodade otsuste õiguspärasust hinnata üksnes nimetatud määruse alusel, nagu ühenduse kohus seda
on tõlgendanud, mitte lähtuvalt apellatsioonikoja varasemast otsustuspraktikast (Esimese Astme Kohtu 27. veebruari 2002. aasta
otsus kohtuasjas T-106/00: Streamserve
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (STREAMSERVE), EKL 2002, lk II-723, punkt 66; 3. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T-122/01:
Best Buy Concepts
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (BEST BUY), EKL 2003, lk II-2235, punkt 41; 21. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas T-127/02:
Concept
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (ECA), EKL 2004, lk II‑1113, punkt 71, ja 16. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas T-112/03: L’Oreal
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Revlon (FLEXI AIR), EKL 2005, lk II‑949, punkt 68).
Eespool nimetatud asjaoludest järeldub, et apellatsioonikoda ei rikkunud määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c, leides,
et sõnamärgid DigiFilm ja DigiFilmMaker kirjeldavad vaidlusaluseid kaupu ja teenuseid, mistõttu neid ei saa registreerida.
Järelikult tuleb esimene väide tagasi lükata.

Teine väide, mis puudutab määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b rikkumist
Poolte argumendid
Hageja märkis, et vaidlustatud otsused on õigusvastased, kuna apellatsioonikoda leidis, et määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1
punkti c kohaldamise tingimus toob nii-öelda automaatselt kaasa igasuguse eristusvõime puudumise sama määruse artikli 7 lõike 1
punkti b tähenduses. Kuigi vastupidi apellatsioonikoja hinnangutele ei ole taotletavad kaubamärgid kirjeldavad, puudub isegi
märge võimaliku täieliku eristusvõime puudumise kohta.
Ühtlustamisamet vaidlustab väidet, mille kohaselt ta on rikkunud määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Määruse nr 40/94 artikli 7 lõikest 1 tulenevalt piisab kasvõi ühe absoluutse keeldumispõhjuse kohaldatavusest – mis antud
asjas tuleneb kõnealuse määruse artikli 7 lõike 1 punktist c – selleks, et tähist ei saaks ühenduse kaubamärgina registreerida
(eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus COMPANYLINE, punkt 30 ja Esimese Astme Kohtu 27. mai 2004. aasta määrus kohtuasjas
T-61/03: Irwin Industrial Tool
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet (QUICK-GRIP), EKL 2004, lk II‑1587, punkt 35).
Lisaks tuleb mainida, et kuigi määruse nr 40/94 artikli 7 lõikes 1 nimetatud iga absoluutne keeldumispõhjus on teistest sõltumatu
ja nõuab eraldiseisvat uurimist, esineb selle sätte punktides b, c ja d sätestatud keeldumispõhjuste rakendusalade osas selge
kattumine (vt analoogia alusel eespool punktis 23 viidatud kohtuostus Postkantoor, punkt 85).
Täpsemalt, sõnamärgil, mis – nagu antud asjas – on määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c mõttes kaupade või teenuste
omadusi kirjeldav, puudub samade kaupade või teenuste suhtes sama määruse artikli 7 lõike 1 punkti b mõttes kindlasti eristusvõime
(vt eespool punktis 23 viidatud analoogne kohtuotsus Postkantoor, punkt 86).
Seoses nimetatud kaalutlustega ning nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsustes õigustatult leidis, et tulenevalt määruse
nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktist c ei saa taotletavaid kaubamärke vaidlusaluste kaupade ja teenuste jaoks registreerida,
tuleb teine väide asjassepuutumatuna tagasi lükata.
Kõiki eespool mainitud asjaolusid arvesse võttes tuleb hagid jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt ühtlustamisameti nõudele välja hagejalt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (viies koda)
otsustab:
1.
Jätta hagid rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja hagejalt.
Vilaras
Dehousse
Šváby
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 8. septembril 2005 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
H. Jung

M. Vilaras
*
Kohtumenetluse keel: saksa.