CELEX: 62001TJ0236
Konkurents
Kokkulepe
Grafiidi elektroodide turg
Hinnakokkulepped ja turu jagamine
Rahatrahvide arvutamine
Sanktsioonide kumuleerumine
Juhendid rahatrahvi suuruse määramiseks
Kohaldatavus
Rikkumise raskus ja ajaline kestus
Raskendavad asjaolud
Kergendavad asjaolud
Maksevõimelisus
Koostöö haldusmenetluse ajal
Tasumisviisid

Vaidluste aluseks olevad asjaolud ja menetlus
Komisjon on 18. juuli 2001. aasta otsuses 2002/271/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise
menetluses – juhtum COMP/E-1/36.490 – grafiitelektroodid (EÜT 2002, L 100, lk 1; edaspidi „otsus”) tuvastanud grafiitelektroodide
sektoris mitme ettevõtja osalemise reas kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevustes EÜ artikli 81 lõike 1 ja Euroopa Majanduspiirkonna
lepingu (edaspidi „EMP leping”) artikli 53 lõike 1 tähenduses.
Grafiitelektroode kasutatakse põhiliselt terase tootmiseks elektrilistes kaarahjudes. Terase tootmine nendes ahjudes toimub
peamiselt taaskasutuse teel, mille käigus toodetakse uut terast terase jäätmetest ning mis erineb klassikalisest kõrgahjudes
hapniku abil toimuvast terasetootmisest, kus kasutatakse toorainena rauamaaki. Üheksat elektroodi, mis on kolmekaupa ühendatud
varrasteks, kasutatakse elektriahjus, kus sulatatakse vanarauda. Arvestades sulamisprotsessi intensiivsust, tarbitakse iga
kaheksa tunni kohta ligikaudu üks elektrood. Elektroodi valmistamise aeg on umbes kaks kuud. Grafiitelektroodid on selles
tootmisprotsessis asendamatud.
Grafiitelektroodide nõudlus on otseselt seotud terase tootmisega elektrilistes kaarahjudes. Peamised kliendid on terasetootjad,
kes esindavad 85% nõudlusest. 1998. aastal toodeti maailmas toorterast kokku 800 miljonit tonni, millest 280 miljonit tonni
toodeti elektrilistes kaarahjudes. Viimase 20 aasta jooksul on elektrilistes kaarahjudes tootmise tähtsus suurenenud (35%
ülemaailmsest tootmisest 1998. aastal võrreldes 18%‑ga 20 aastat tagasi).
Grafiitelektroodide hind on kindlaks määratud siseriiklikus vääringus tonni kohta. 1998. aastal oli hind 5600 Saksa marka
(ligikaudu 2863 eurot) tonni kohta. Suuremõõtmeliste elektroodide hind on 15–30% kõrgem.
1980. aastate tehnoloogilised uuendused võimaldasid elektroodide tarbimist tonni toodetud terase kohta oluliselt vähendada.
Sel perioodil toimusid terasetööstuses ka olulised ümberkorraldused. Elektroodide nõudluse vähenemise tõttu toimusid ümberkorraldused
ülemaailmses elektroodide tööstuses. Mitu tehast suleti.
2001. aastal varustasid Euroopa turgu üheksa Lääne grafiitelektroodide tootjat: SGL Carbon AG (edaspidi „SGL”), asukoht Saksamaa,
ja UCAR International Inc. (edaspidi „UCAR”), asukoht Ühendriigid, kes koos rahuldasid nõudlusest üle […](
), samas kui Euroopa kahele kõige väiksemale tootjale VAW Aluminium AG‑le (edaspidi „VAW”) ja Conradty’le, asukoht Saksamaa,
kuulus turust kokku ligikaudu […]%. Carbide/Graphite Group Inc. (edaspidi „C/G”), kelle turuosa oli ligikaudu 7%, varustas
Euroopa turgu Ühendriikidest. Jaapani tootjatele Showa Denko KK‑le (edaspidi „SDK”), Tokai Carbon Co. Ltd‑le (edaspidi „Tokai”),
Nippon Carbon Co. Ltd‑le (edaspidi „Nippon”) ja SEC Corp.‑ile (edaspidi „SEC”) koos kuulus Euroopa turust 3–4% suurune osa.
Kohaldades nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise
kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 14 lõiget 3, viisid komisjoni ametnikud 5. juunil 1997
SGL‑i, Conradty ja VAW ruumides Saksamaal ning UCAR‑i ruumides Prantsusmaal läbi üheaegsed etteteatamata uurimised.
Samal päeval korraldasid Federal Bureau of Investigation’i (FBI) ametnikud Ühendriikides läbiotsimise mitme tootja ruumides.
Nende läbiotsimiste tulemusena alustati SGL‑i, SDK, Tokai ja UCAR‑i suhtes kriminaalmenetlust ebaseaduslikus kartellis osalemise
alusel. Kõik süüdistatavad tunnistasid ennast neile etteheidetavate faktide osas süüdi ja nõustusid tasuma trahvi, mis SGL‑i
puhul oli määratud summas 135 miljonit Ameerika Ühendriikide dollarit, UCAR‑i puhul 110 miljonit dollarit, SDK puhul 32,5 miljonit
dollarit ning Tokai puhul 6 miljonit dollarit, samas kui C/G vabastati karistusest. Hiljem tunnistasid ka SEC ja Nippon ennast
süüdi ja nõustusid tasuma trahvi, mis oli määratud vastavalt summas 4,8 miljonit ja 2,5 miljonit dollarit.
Jaanuaris 2000 esitati ka Jaapani äriühingule Mitsubishi Corp., kellele kuulus 50% suurune osalus UCAR‑is aastatel 1991–1995,
Ühendriikides süüdistus kriminaalasjas. Veebruaris 2001 mõisteti Mitshubishi kriminaalkorras süüdi grafiitelektroodide tootjate
vahelise ebaseadusliku kartellikokkuleppe soodustamise ja toetamise eest. Talle määrati trahv 134 miljonit dollarit.
Teatud hulk ostjaid esitas Ühendriikides SGL‑i, UCAR‑i, C/G ja SDK vastu hagi kahju hüvitamiseks kolmekordses määras (
triple damages
).
Kanadas määrati UCAR‑ile märtsis 1999 trahv 11 miljonit Kanada dollarit Kanada konkurentsiseaduse sätete rikkumise eest. Juulis
2000 tunnistas SGL ennast süüdi ja nõustus tasuma trahvi summas 12,5 miljonit dollarit sama rikkumise eest. Ebaseaduslikus
kartellis osalemise eest esitasid Kanada terasetootjad juunis 1998 SGL‑i, UCAR‑i, C/G ja SDK vastu hagid tsiviilasjades.
Komisjon saatis 24. jaanuaril 2000 süüdistatavatele ettevõtjatele vastuväiteteatise. Haldusmenetluse tulemusena võeti 18. juulil
2001 vastu otsus, milles süüdistatakse hagejaks olevaid ettevõtjaid ja VAW‑d selles, et nad osalesid ülemaailmses hindade
kindlaksmääramise ning asjaomase toote siseriiklike ja piirkondlike turgude jagamise kokkuleppes „kodumaise tootja” põhimõtte
alusel: UCAR‑i ja SGL‑i puhul vastutas esimene Ühendriikide ja teatavate Euroopa osade eest, teine aga ülejäänud Euroopa eest;
SDK, Tokai, Nippon ja SEC vastutasid Jaapani ning Kaug‑Ida teatavate osade eest, samas kui C/G tegutses Ameerika ja Euroopa
turul, piirdudes peamiselt sellega, et järgis UCAR‑i ja SGL‑i kindlaksmääratud hindu.
Otsuse kohaselt olid kartelli juhtpõhimõtted järgmised:
–        grafiitelektroodide hinnad tuli kindlaks määrata ülemaailmselt;
–        hinnaga seotud otsuseid võis iga äriühing vastu võtta ainult presidendi või juhatuse liikmete tasandil;
–        „kodumaine tootja” pidi määrama turuhinna oma „territooriumil” ja teised tootjad pidid seda „järgima”;
–        „välismaa” turgudel, see tähendab turgudel, mis ei olnud ühegi tootja „kodumaa”, määrati hind kindlaks kokkuleppel;
–        „välismaa” tootjad ei tohtinud osutada mingit agressiivset konkurentsi ja pidid teiste tootjate „kodumaa” turgudelt tagasi
tõmbuma;
–        tootmismahtu suurendada ei olnud lubatud (Jaapani tootjad pidid mahte vähendama);
–        tootmistehnoloogiaid ei tohtinud võõrandada kartellis osalevate tootjate ringist väljapoole.
Otsuses on veel märgitud, et kartelli juhtpõhimõtteid rakendati kartelli koosolekutel, mida organiseeriti mitmel tasandil:
„tippjuhtide” koosolekud, „töötaseme” koosolekud, Euroopa tootjate koosolekud (ilma Jaapani ettevõtjateta), siseriiklikud
või piirkondlikud koosolekud konkreetsete turgude suhtes ning ettevõtjatevahelised kahepoolsed kontaktid.
Mis puudutab kartelli kestust, siis on otsuse resolutsiooni artiklis 1 rikkumise alguseks loetud mai 1992 kõigi süüdistatavate
ettevõtjate puhul, välja arvatud C/G, kelle puhul oli selleks jaanuar 1993. Rikkumise lõpp määrati kindlaks järgnevalt: märts
1998 SGL‑i ja UCAR‑i puhul, veebruar 1998 Tokai, Nipponi ja SEC puhul, aprill 1997 SDK puhul, 1996. aasta lõpp VAW puhul ning
november 1996 C/G puhul.
Otsuses tuvastatud faktide ja selles antud õiguslike hinnangute alusel määras komisjon süüdistatavatele ettevõtjatele trahvid,
mille summad arvutati vastavalt meetodile, mis on sätestatud suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu
artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171;
edaspidi „suunised”) ning komisjoni teatises trahvide määramata jätmise või nende summa vähendamise kohta kartellide puhul
(EÜT 1996, C 207, lk 4; edaspidi „koostööteatis”).
Otsuse resolutsiooni artiklis 3 on määratud järgmised trahvid:
SGL: 80,2 miljonit eurot;
UCAR: 50,4 miljonit eurot;
VAW: 11,6 miljonit eurot;
SDK: 17,4 miljonit eurot;
Tokai: 24,5 miljonit eurot;
Nippon: 12,2 miljonit eurot;
SEC: 12,2 miljonit eurot;
C/G: 10,3 miljonit eurot.
Resolutsiooni artiklis 4 kohustatakse asjaomaseid ettevõtjaid tasuma trahvi kolme kuu jooksul alates otsuse teatavakstegemisest
ja määratakse tasumisega hilinemise eest viivis 8,04%.
Otsus tehti erinevatele hagejatele teatavaks ajavahemikus 24.–30. juulini 2001.
Otsus edastati 23. juuli 2001. aasta kaaskirjaga, milles olid märgitud määratud trahvisumma ning tasumise tingimused (edaspidi
„juuli kiri”). Kirjas täpsustati, et otsuses märgitud maksetähtaja lõppedes nõuab komisjon kõnealuse summa sisse; kui aga
esitatakse hagi Esimese Astme Kohtule, ei võta komisjon ühtegi täitmismeedet, tingimusel et makstakse viivist 6,04% ning antakse
pangagarantii.
Juuli kiri tehti SGL‑ile teatavaks 24. juulil ning UCAR‑ile 26. juulil 2001. UCAR‑i esitatud märkustele tasumise tingimuste
kohta vastas komisjon 9. augusti 2001. aasta kirjaga (edaspidi „augusti kiri”), keeldudes nõustumast esiteks tasumise ettepanekuga,
mis ei hõlma kogu trahvi ning ei võta arvesse võlgnetavaid viiviseid, ning teiseks UCAR‑i varale seatava pandiga, mis tagaks
trahvi tasumise. Augusti kiri tehti UCAR‑ile teatavaks 10. augustil 2001.
Neil asjaoludel esitasid otsuse adressaatideks olevad ettevõtjad, välja arvatud VAW, eraldi hagiavaldused, mis saabusid Esimese
Astme Kohtu kantseleisse ajavahemikus 1.–9. oktoobrini 2001.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Esimese Astme Kohus (teine koda) alustada suulist menetlust ning esitada pooltele
teatavad küsimused. Pooled vastasid küsimustele määratud tähtaja jooksul. Pärast selles küsimuses poolte ärakuulamist liitis
teise koja esimees seitse kohtuasja 5. juuni 2003. aasta määrusega suulise menetluse ja kohtuotsuse huvides vastavalt Esimese
Astme Kohtu kodukorra artiklile 50. Lisaks rahuldas ta teatavate toimikus sisalduvate dokumentide konfidentsiaalsena käsitlemise
taotluse. Poolte – välja arvatud C/G, kes ei osalenud kohtuistungil – kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele
kuulati ära 3. juuli 2003. aasta kohtuistungil.
Taotluses, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 26. septembril 2003, palus GrafTech International Ltd (varem UCAR)
peatada otsuse täitmise ning võtta ajutised meetmed seoses tema trahvi tasumise viisidega, mis olid ette nähtud juuli ja augusti
kirjades (kohtuasi T‑246/01 R). Pärast seda, kui GrafTech loobus ajutiste meetmete kohaldamise taotlusest, otsustas Esimese
Astme Kohtu esimees 24. märtsi 2004. aasta määrusega kustutada kohtuasja T‑246/01 R Esimese Astme Kohtu registrist ning mõistis
GrafTechilt välja selle kohtuasjaga seotud kulud.

Poolte nõuded
Tokai (T‑236/01) palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada otsuse artikkel 3 (vajaduse korral ka artikkel 4) osas, milles määrati talle trahv 24,5 miljonit eurot, või teise
võimalusena vähendada oluliselt trahvisummat;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
SGL (T‑239/01) palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada otsus teda puudutavas osas;
–        teise võimalusena vähendada määratud trahvi mõistliku summani;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Nippon (T‑244/01) palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada otsuse artikkel 1 osas, milles tuvastatakse, et ta osales EÜ artikli 81 ning EMP lepingu artikli 53 lõike 1 rikkumises
ajavahemikus maist 1992 kuni märtsini 1993;
–        tühistada otsuse artikkel 3 osas, milles määrati talle trahv 12,2 miljonit eurot;
–        teise võimalusena vähendada oluliselt trahvisummat;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
SDK (T‑245/01) palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada otsuse artikli 3 punkt d;
–        teise võimalusena vähendada trahvisummat 2,95 miljoni euroni või mõne muu summani, mida Esimese Astme Kohus peab mõistlikuks;
–        kohustada komisjoni kodukorra artikli 65 punkti b alusel esitama kõik dokumendid määratud trahvi arvutamise kohta;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
UCAR (T‑246/01) palub Esimese Astme Kohtul:
–        määrata vajalikud uurimistoimingud;
–        tühistada otsuse artikkel 3 osas, milles määrati talle trahv, või teise võimalusena vähendada trahvi suurust;
–        tühistada otsuse artikkel 4 teda puudutavas osas või teise võimalusena muuta võlgnetava trahvi tasumise tingimusi vastavalt
hagiavalduse lisas 50 nimetatud tingimustele;
–        tühistada juuli kiri või teise võimalusena muuta selles esitatud tingimusi vastavalt hagiavalduse lisas 50 toodule;
–        tühistada augusti kiri või teise võimalusena muuta selles esitatud tingimusi vastavalt hagiavalduse lisas 50 toodule;
–        võtta muud meetmed, mis võivad osutuda õiglaseks;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
SEC (T‑251/01) palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada otsuse artikkel 3 osas, milles määrati talle trahv 12,2 miljonit eurot;
–        teise võimalusena vähendada oluliselt trahvisummat;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
C/G (T‑252/01) palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada otsus osas, milles määrati talle trahv;
–        teise võimalusena vähendada tema trahvi summat;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Kohtuasjades T‑236/01, T‑239/01, T‑245/01, T‑251/01 ja T‑252/01 palub komisjon Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Kohtuasjades T‑244/01 ja T‑246/01 palub komisjon Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        suurendada trahvi;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
Enamikus kohtuasjades paluvad hagejad sisuliselt vaid tühistada määratud trahvi või vähendada selle suurust, heites komisjonile
ette, et viimane ei ole arvesse võtnud teistes riikides juba määratud trahve ning on valesti kohaldanud oma suuniseid ja koostööteatist;
seejuures ei vaidlusta hagejad otsuses tuvastatud asjaolude sisulist õigsust. Osas hagides paluvad hagejad tühistada ka otsuse
tervikuna, väites, et kogu otsus on õigusvastane ja/või et komisjon on teinud vigu rikkumise esemeks olevate asjaolude tuvastamisel.
Kahes kohtuasjas vaidlustatakse aga määratud trahvide tasumise viisid.
Seega tuleb kõigepealt kontrollida nõudeid, milles palutakse tühistada otsus tervikuna või selles sisalduvad teatud faktilised
järeldused. Edasi tuleb kontrollida nõudeid, milles palutakse tühistada otsuse artikkel 3 või vähendada suuniste ja koostööteatise
alusel kindlaks määratud trahve. Viimaks tuleb kontrollida etteheiteid trahvide tasumise viiside kohta.

A. Nõuded tühistada otsus tervikuna või teatud faktilised järeldused

1.     Nõuded tühistada otsus tervikuna
a)     Kohtuasi T‑239/01
SGL on ainus hageja, kes formaalselt palub esiteks tühistada kogu otsuse teda puudutavas osas. Tema nõuete põhjendamiseks
esitatud väited puudutavad erinevaid menetlusnormide rikkumisi.
Väidetav keeldumine kogu toimikule juurdepääsu andmisest
SGL heidab komisjonile ette, et viimane ei võimaldanud tal tutvuda komisjoni sisedokumentidega ega esitanud talle ühtegi nimekirja
ega mittekonfidentsiaalset kokkuvõtet neist dokumentidest või sellistest dokumentidest, mis sisaldavad ärisaladust või konfidentsiaalset
teavet. Tema kaitseõiguste niisuguse rikkumise tõttu ei olnud tal võimalik saada ülevaadet kõigist kontaktidest, mis leidsid
aset komisjoni ja teiste asjaomaste ettevõtjate vahel nende koostöö raames. Järelikult tuleb otsus tühistada.
Selles osas meenutab Esimese Astme Kohus, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on komisjon kohustatud selleks, et anda
asjaomastele ettevõtjatele võimalus ennast tõhusalt kaitsta vastuväiteteatises nende kohta esitatud väidete vastu, võimaldama
neil tutvuda kogu uurimistoimikuga, välja arvatud teiste ettevõtjate ärisaladusi või muud konfidentsiaalset teavet sisaldavad
dokumendid ning komisjoni sisedokumendid (vt Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 170 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab SGL‑i Esimese Astme Kohtus esitatud väidet, et komisjon pidi talle esitama vähemalt nimekirja või mittekonfidentsiaalse
kokkuvõtte neist dokumentidest, mis sisaldavad salajasi või konfidentsiaalseid andmeid, siis tuleb tõdeda, et haldusmenetluses
ei esitanud hageja sellist taotlust. Nimelt on tema 9. märtsi 2000. aasta kirjas ja tema 4. aprilli 2000. aasta vastuses vastuväiteteatisele
viidatud üksnes komisjoni sisedokumentidele; oma 9. märtsi kirjas SGL isegi möönis, et komisjon esitas talle nimekirja dokumentidest,
millega saab tutvuda. Neil asjaoludel ei olnud komisjon kohustatud omal algatusel kõnealuseid nimekirju ja kokkuvõtteid kättesaadavaks
tegema (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95,
T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95: Cimenteries
CBR jt
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑491, edaspidi „tsemendi kohtuotsus”, punkt 383).
Mis puudutab taotlust tutvuda sisedokumentidega, millele juurdepääsu ei ole komisjon kohustatud andma (eespool punktis 38
viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 170), siis tuleb meenutada, et kõnealune juurdepääsupiirang on põhjendatud vajadusega tagada komisjoni tõrgeteta
toimimine asutamislepingu konkurentsinormide rikkumiste eest karistuste määramisel; sisedokumentidega tutvumist võib lubada
üksnes siis, kui seda nõuavad juhtumi erandlikud asjaolud, mille kohta peab huvitatud isik nii ühenduste kohtus kui ka komisjoni
läbiviidavas haldusmenetluses esitama kaalukad tõendid (vt eespool punktis 39 viidatud tsemendi kohtuotsus, punkt 420 ja seal
viidatud kohtupraktika). Väites vaid üldiselt, et komisjoni sisedokumentidest võib ilmneda, et tema koostöö hindamisel asetati
ta võrreldes teiste ettevõtjatega halvemasse olukorda, ei ole SGL esitanud kaalukaid tõendeid asjaolude kohta, mis nõuaksid
talle kõnealuste dokumentidega tutvumise õiguse andmist.
Lisaks rõhutas komisjon, ilma et SGL oleks sellele vastu vaielnud, et ettevõtjate koostööd kajastavad dokumendid ei kuulu
tema sisetoimikusse, vaid sisalduvad uurimistoimikus, millega ettevõtjad said tutvuda. Viimaks ilmneb mitmest SGL‑i etteheitest
tema trahvi arvutamise kohta (vt allpool punkt 384 jj), et SGL tõepoolest võrdles enda koostööd teiste kartelliosaliste omaga,
mis kinnitab komisjoni väidet.
Neil asjaoludel ei saa komisjonile ette heita, et ta ei avaldanud oma sisedokumente SGL‑ile ning keeldus talle edastamast
nende dokumentide nimekirja või mittekonfidentsiaalseid kokkuvõtteid.
Järelikult tuleb väide tagasi lükata.
Väide, et vastuväiteteatis ei olnud lõplik
SGL väidab, et 24. jaanuari 2000. aasta vastuväiteteatis ei olnud lõplik. Kuigi komisjon tõdes 4. mai 2000. aasta kirjas,
et sellele teatisele konkreetsete ettevõtjate antud vastused sisaldasid ebatäpsusi ja vastuolusid, jättis komisjon enne otsuse
tegemist vastuväiteteatise asendamata. SGL ei saanud seega teostada oma õigust olla uurimise lõpptulemuse osas ära kuulatud.
Siinkohal meenutab Esimese Astme Kohus, et ükski säte ei keela komisjonil edastada asjaomastele pooltele pärast vastuväiteteatise
saatmist uusi tõendeid, mille kohta ta arvab, et need toetavad tema seisukohti, eeldusel et ettevõtjatele jäetakse piisavalt
aega nende kohta oma arvamus esitada (vt eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 190 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas möönab komisjon, et teatavad vastused vastuväiteteatisele sisaldavad vastuolusid ja teisi ettevõtjaid süüstavaid
asjaolusid. Sel põhjusel lubas ta tutvuda nende vastuste mittekonfidentsiaalse versiooniga ning andis ettevõtjatele võimaluse
esitada selles osas oma märkused 25. mai 2000. aasta ärakuulamisel. Nendest märkustest ei teinud ta siiski ühtegi süüstavat
järeldust.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab vastuväiteteatis võimaldama huvitatud isikutel saada tegelikult teada, millist
tegevust komisjon neile ette heidab, ning see nõue on täidetud, kui lõppotsuses ei panda huvitatud isikutele süüks muid rikkumisi
kui need, mis on toodud vastuväiteteatises, ja kui tuginetakse vaid asjaoludele, mille kohta huvitatud isikud on saanud oma
selgituse esitada (Esimese Astme Kohtu 19. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑213/00: CMA CGM jt
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑913, edaspidi „kohtuotsus FETTCSA”, punkt 109). Käesolevas asjas ei takistanud miski SGL‑i võrdlemast
vastuväiteteatist otsuse tekstiga, et kontrollida, kas komisjon tugines uutele etteheidetele, mida ei ole vastuväiteteatises
esitatud ning mille kohta ei saanud SGL enne otsuse tegemist oma seisukohta esitada. SGL ei ole siiski sellist erinevust vastuväiteteatise
ja otsuse vahel välja toonud.
Igal juhul piisab, kui komisjon võimaldab ettevõtjatel esitada konkreetselt oma seisukoht vastuväiteteatise suhtes esitatud
märkuste kohta. Käesolevas asjas ei heida SGL komisjonile ette, et viimane rikkus tema õigust olla konkreetselt selles küsimuses
ära kuulatud. SGL heidab üksnes ette seda, et komisjon nõustus puhtalt suuliste märkustega, ilma et ta oleks siiski tõendanud,
et vaid kirjalikud märkused oleksid võimaldanud tal oma seisukohta tõhusalt kaitsta.
Järelikult tuleb see väide tagasi lükata.
Ärakuulamise eest vastutava ametniku aruande väidetav õigusvastasus
Esimese Astme Kohus tõdeb, et 28. mail 2001 esitas ärakuulamise eest vastutav ametnik komisjoni 23. mai 2001. aasta otsuse
2001/462/EÜ, ESTÜ ärakuulamise eest vastutavate ametnike pädevuse kohta teatavates konkurentsimenetlustes (EÜT L 162, lk 21)
alusel lõpparuande, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Otsuse eelnõu kohta puuduvad erilised märkused seoses õigusega olla ära kuulatud. Asjaomased ettevõtjad ei ole tõstatanud
ühtegi menetluslikku probleemi. Otsuse eelnõu ei sisalda ühtegi etteheidet, mille kohta ei oleks asjaomased ettevõtjad saanud
eelnevalt seisukohta avaldada.”
Selles kontekstis väidab SGL, et ärakuulamise eest vastutav ametnik tuvastas valesti, et ta ei ole tõstatanud ühtegi menetluslikku
probleemi. Otsuses endas on kinnitatud, et SGL kaebas toimikule ebapiisava juurdepääsu üle. Vastuolus otsuse 2001/462 artikliga 8
ei ole ärakuulamise eest vastutav ametnik lahendanud vastuväiteteatisele SGL‑i vastuses esitatud taotlust tutvuda toimikuga.
Tema lõpparuanne sisaldas seega vigu, mis võisid SGL‑i kahjuks mõjutada komisjoni volinike kolleegiumi arutelu tulemust. Ärakuulamise
eest vastutav ametnik ei tegelenud ka probleemiga, mis puudutab vastuväiteteatisele teatavate ettevõtjate esitatud vastuseid,
mis sisaldasid vastuolusid ning süüstavaid asjaolusid, mille kohta sai SGL avaldada oma seisukoha üksnes suuliselt ärakuulamise
käigus. Kuigi SGL esitas sellise tegevuse peale kaebuse, ei viidata ärakuulamise eest vastutava ametniku aruandes sellele
menetlusnormi rikkumisele.
Esimese Astme Kohus meenutab, et otsuse 2001/462 põhjenduste 2, 3 ja 8 kohaselt peab komisjon kindlustama, et konkurentsimenetlusega
seotud isikute õigus olla ära kuulatud oleks kogu selle menetluse jooksul tagatud; komisjon peab usaldama sellel alal haldusmenetluste
läbiviimise sõltumatule isikule, kes on piisavalt usaldusväärne nende menetluste objektiivsuse, läbipaistvuse ja tulemuslikkuse
tagamiseks. Selle otsuse artikli 15 ja artikli 16 lõike 1 kohaselt koostab ärakuulamise eest vastutav ametnik õigust olla
ära kuulatud järgides lõpparuande, milles analüüsitakse ka küsimust, kas otsuse eelnõu puudutab üksnes väiteid, mille kohta
pooltel oli võimalik avaldada oma seisukohta, ning mis lisatakse komisjonile esitatava otsuse eelnõu juurde, nii et kui komisjon
teeb otsuse, siis on tal täielikult olemas „kogu asjakohane teave” menetluse käigu ja õiguse olla ära kuulatud järgimise kohta.
Nagu ilmneb eespool toodud sätetest, ei ole ärakuulamise eest vastutava ametniku ülesanne koguda kõiki menetlust puudutavaid
etteheiteid, mis huvitatud isikud haldusmenetluses esitavad. Ta peab komisjoni volinike kolleegiumile avaldama üksnes need
etteheited, mis on olulised haldusmenetluse käigu seaduslikkuse hindamiseks. Nagu eespool märgitud, ei ole põhjendatud kaks
SGL‑i esitatud väidet komisjoni sisedokumentidega tutvumise ja vastuväiteteatisele esitatud vastustega seotud probleemide
kohta. Seega ei olnud ärakuulamise eest vastutav ametnik kui objektiivne ja sõltumatu nõustaja kohustatud teatama komisjoni
volinike kolleegiumile nendest kahest asjassepuutumatust etteheitest.
Järelikult ei saa ka selle väitega nõustuda.
Seega ei saa nõustuda mitte ühegi väitega, milles SGL leiab, et otsuses on rikutud vorminõudeid.
b)     Kohtuasi T‑246/01
Ilma et UCAR oleks esitanud formaalse nõude tühistada otsus tervikuna, väidab ta hagiavalduses, et otsus tuleb „tühistada
tervikuna või osaliselt”. Jättes uurimata rolli, mis oli Mitsubishil ja Union Carbide’il kui UCAR‑i emaettevõtjatel ajavahemikus
1992–1995 kartelli loomisel ja kartelli toimimise algusperioodil, rikkus komisjon oma kohustust viia läbi erapooletu uurimine
ning kahjustas tema kaitseõigusi. Repliigis täpsustas UCAR siiski, et ta soovib mitte kogu otsuse tühistamist olulise menetlusnormi
rikkumise tõttu, vaid otsuse artiklis 3 talle määratud trahvisumma tühistamist või vähendamist. UCAR‑i sõnul tuleb eespool
nimetatud lõiku tema hagiavalduses vaadelda üksnes selles kontekstis.
Esimese Astme Kohus järeldab sellest, et UCAR‑i esitatud hagis ei paluta tühistada otsust tervikuna. Etteheidet, et komisjon
jättis tähelepanuta Mitsubishi ja Union Carbide’i rolli UCAR‑i osalemisel süükspandavas kartellis, kontrollib kohus seega
UCAR‑i väidete raames, mis on suunatud tema trahvi arvutamise vastu.

2.     Nõuded tühistada osaliselt otsuse artikkel 1 ning selles sisalduvad teatud faktilised järeldused
a)     Väide, et kohtuasjas T‑239/01 on valesti tuvastatud keskjälgimissüsteemi rakendamine
Rühmas väidetes, mis puudutavad tema trahvi valesti arvutamist, heidab SGL komisjonile ette tema diskrimineerimist võrreldes
SDK‑ga, kuna sellele ettevõtjale määratud trahvi vähendati põhjusel, et ta avaldas kartellikokkuleppe raames rakendatud keskjälgimissüsteemi
(Central Monitoring System, edaspidi „CMS”) olemasolu ja toimimise. SGL väidab, et seda süsteemi ei ole kunagi ellu viidud.
Ta teavitas sellest komisjoni oma vastuses vastuväiteteatisele.
Selles osas tõdeb Esimese Astme Kohus, et SGL märgib hagiavalduses, et oma vastuses vastuväiteteatisele hoidus ta komisjoni
esitatud asjaolusid otseselt vaidlustamast. Selles vastuses korrigeeris SGL siiski teatavaid faktilisi järeldusi; CMS‑i osas
selgitas ta, et „keskjälgimissüsteemi ei viidud […] kunagi ellu”.
Esimese Astme Kohus meenutab, et otsuses tõdes komisjon vaatamata SGL‑i vastusele selles küsimuses, et vaadeldav rikkumine
seisnes nimelt kontrollmehhanismi loomises ning kartellikokkulepete rakendamises (põhjendus 2). Ta kirjeldas CMS‑i üksikasju
(põhjendused 72, 73, 91 ja 92), märkides, et SGL‑i väide on vastuolus dokumentaalsete tõenditega ning teiste tootjate, nagu
Tokai ja UCAR‑i avaldustega. Komisjon viitab kostja vastuses otsuse nendele lõikudele, samas kui SGL piirdub repliigis selle
kinnitamisega, et CMS‑i ei rakendatud.
Käesoleva juhtumi asjaoludel ei piisa sellest, et SGL üksnes kordab üldises sõnastuses mitte millegagi tõendatud pelka väidet,
et CMS‑i ei rakendatud, selleks et tulemuslikult nõrgestada otsuses sisalduvaid vastupidiseid faktilisi järeldusi.
Seega tuleb tagasi lükata väide CMS‑i rakendamist puudutavate faktiliste järelduste kohta.
b)     Väide, et kohtuasjas T‑236/01 on valesti tuvastatud, et kartell oli ülemaailmne
Väite raames, et komisjon tugines valesti tema ülemaailmsele käibele, leiab Tokai, et grafiitelektroodide geograafiline turg
ei ole ülemaailmne. Igal juhul ei ole komisjon asjaomast geograafilist turgu kohaselt analüüsinud. Nimelt oma 4. jaanuari
1991. aasta otsuses (Mitsubishi/UCAR, IVM024), mis on tehtud juhinduvalt määrusest ettevõtjate vaheliste koondumiste kontrolli
kohta, jõudis komisjon järeldusele, et grafiitelektroodide turg oli ühendust hõlmav turg.
Selles suhtes meenutab Esimese Astme Kohus sõnaselget avaldust, mille Tokai ise hagiavalduses tegi ja mille kohaselt ei vaidlusta
ta oma hagiga otsuses nimetatud asjaolude sisulist õigsust. Faktilised järeldused, mille kohaselt kokkuleppega loodi grafiitelektroodide
ülemaailmsel turul kartell, sisalduvad nii otsuses (vt näiteks põhjendused 14–18, 46, 47, 49, 51, 71, 72 ja 73) kui ka vastuväiteteatises
(punktid 33, 34, 35, 37, 39, 59, 60 ja 61). Sellest ilmneb, et kartellikokkuleppe põhieesmärk oli komisjoni järelduste kohaselt
maailmas grafiitelektroodide sektori struktureerimine vastavalt kolme „samba” süsteemile: SGL Euroopa esindajana, UCAR Ühendriikide
esindajana ning SDK, Tokai, Nippon ja SEC Jaapani esindajatena (otsuse põhjendus 47). Lisaks oli komisjoni tuvastatud kartelli
juhtpõhimõtete hulgas põhimõte, mille kohaselt „kodumaine tootja” pidi määrama hinnad oma territooriumil, samas kui teised
tootjad seda järgisid (vt eespool punktid 12 ja 13), kusjuures „välismaa” tootjad pidid teiste tootjate „kodumaa” turgudelt
tagasi tõmbuma (otsuse põhjendus 50). Lõpuks tõi komisjon näiteks Ameerika äriühingu C/G, kellel hoolimata sellest, et tal
ei olnud väljaspool Ühendriike ühtegi tootmisüksust, õnnestus saada Euroopas ligi 7‑protsendiline turuosa ja realiseerida
peaaegu kolmandik oma toodangust EMP‑s (otsuse põhjendused 16, 30 ja 85), mis komisjoni hinnangul andis tunnistust ülemaailmse
turu olemasolust ja sellest, et isegi „välismaa” tootja oli võimeline kartelli toimimist häirima.
Käesolev väide on aga ilmselgelt vastuolus sellega, et Tokai nõustus eespool esitatud faktiliste täpsustustega, mida Tokai
haldusmenetluses ega Esimese Astme Kohtus ei ole nõuetekohaselt vaidlustanud. Kui asetada väide trahvide valesti arvutamist
puudutavate muude väidete konteksti, on see väide suunatud pigem hinnangu vastu, mille komisjon andis Tokai tegevuse tegelikult
mõjule EMP‑s toimuvale konkurentsile. Tokai rõhutab nendes väidetes iseäranis oma passiivset käitumist ning seda, et tal puudus
majanduslik huvi müüa asjaomast toodet Euroopa turul. Väide seisneb tegelikult komisjonile selle etteheitmises, et ta jättis
Tokaile määratud trahvi suuruse kinnitamisel tähelepanuta viimase täiesti passiivse rolli.
Sellele järeldusele ei räägi vastu Tokai viide 4. jaanuari 1991. aasta otsusele (Mitsubishi/UCAR, IVM024), milles komisjon
leidis ettevõtjate koondumise valdkonnas, et grafiitelektroodide turg oli kogu ühendust hõlmav turg. Selles suhtes piisab,
kui märkida, et see otsus võeti vastu teistsuguses kontekstis kui käesolevas kohtusjas käsitletav otsus ning et see pärineb
varasemast ajast kui käesolevas asjas komisjoni läbi viidud uurimine kui ka otsuses aluseks võetud rikkumisperiood. Aga just
alates 1997. aastast selle kartelli avastamine, milles Tokai osales, võimaldas komisjonil tuvastada, et kartelliosalised olid
grafiitelektroodide turu jaganud ülemaailmsel tasandil. Viide 1991. aasta otsusele on seega tulemusetu.
Sellest lähtuvalt tuleb väide tagasi lükata osas, milles vaidlustatakse grafiitelektroodide turu ülemaailmset ulatust puudutatavad
faktilised järeldused.
c)     Väide, et kohtuasjas T‑239/01 on rikkumise kestust valesti hinnatud
Rühmas väidetes, mis puudutavad tema trahvi valesti arvutamist, heidab SGL komisjonile esiteks ette, et ta lähtus ilma ühegi
tõendita SGL‑i rikkumises osalemise liiga pikast kestusest: komisjon tuvastas valesti, et SGL jätkas pärast juunis 1997 läbi
viidud uurimisi rikkumist kuni 1998. aasta veebruari/märtsini. Järelikult on tema trahv valesti kindlaks määratud, kuivõrd
see sisaldab suurendust kõnealuse ajavahemiku eest. Lisaks leidis komisjon valesti, et pärast uurimisi rikkumise väidetav
jätkamine on SGL‑i puhul raskendav asjaolu. Selles kontekstis väidab SGL, et vaidlusalusel ajavahemikul kartelli raames toimunud
koosolekud ei käsitlenud Euroopa turgu, vaid üksnes Aasia turge, millest ta komisjoni haldusmenetluses juba teavitas. Komisjoni
poolt oma seisukoha põhjendamiseks esitatud tõendid ei ole usaldusväärsed.
SGL toob teiseks esile otsuse põhjenduses 57 sisalduva järelduse, et kartelli Euroopa rühm käis veel koos alates „1999”. aastast.
Ta leiab, et ei saa välistada, et sellel veal olid negatiivsed tagajärjed tema trahvisumma kindlaksmääramisele. Pealegi kinnitab
komisjon otsuse põhjenduses 124, et on olemas kaudseid tõendeid, mis võimaldavad järeldada, et rikkumine ei olnud 2001. aastaks
veel lõppenud. SGL palub Esimese Astme Kohtul menetlust korraldava meetme abil kontrollida, kas 1999. aastat puudutav vale
arv edastati komisjoni volinike kolleegiumile otsuse vastuvõtmise tarbeks.
Seoses SGL‑i esitatud väite esimese osaga tuleb meenutada nende märkuste ajalist järjestust ja täpset sisu, mis SGL esitas
vastuseks komisjoni järeldustele.
Esiteks avaldas SGL vastuseks komisjoni informatsiooninõudele 8. juuni 1999. aasta memorandumis, et suurimad grafiitelektroodide
tootjad, sealhulgas SGL ja UCAR, kooskõlastasid oma konkurentsialast tegevust aastatel 1992 „kuni 1998”. Seejärel loetles
SGL kartelli raames toimunud koosolekud. 1997. aasta juunist hilisemate koosolekute kohta mainis ta iga kord üheainsa lausega
juulis 1997 Malaisias, novembris 1997 Hongkongis ning veebruaris 1998 Bangkokis toimunud koosolekut, märkides, et nendel koosolekutel
arutati Aasiale omaseid teemasid.
Teiseks leiti 24. jaanuari 2000. aasta vastuväiteteatises, et SGL‑ile etteheidetav rikkumine vältas kuni märtsini 1998, täpsustades
esiteks, et Hongkongi ja Bangkoki koosolekutel käsitleti kõikide piirkondade ja kõikide turgude müügimahte puudutavate CMS‑i
tabelite ajakohastamist, ning teiseks, et SGL ja UCAR teavitasid Jaapani kartelliosalisi Euroopas kasutatavatest uutest hindadest
(punktid 78 ja 79). Vastuväiteteatise kohaselt leidsid SGL‑i ja UCAR‑i vahelised kahepoolsed kontaktid lisaks aset vähemalt
kuni märtsini 1998 (punkt 80). Enamik nendest järeldustest põhinesid UCAR‑i endise Euroopa müügidirektori hr […] avaldusel.
Lõpuks sisaldab vastuväiteteatis mahukat loetelu lisatud dokumentidest, mida kasutatakse tõenditena ja mille hulka kuulub
hr […] avaldus.
Kolmandaks kinnitati SGL‑i 4. aprilli 2000. aasta vastuses vastuväiteteatisele, et vastuväiteteatise aluseks olevaid asjaolusid
põhimõtteliselt (
grundsätzlich
) ei vaidlustata, ning piirduti seejärel viitamisega 8. juuni 1999. aasta memorandumile, vaikides vastuväiteteatises sisalduvatest
uutest järeldustest ja dokumentaalsetest tõenditest, mis puudutavad rikkumise vaidlusalust ajavahemikku. Eelkõige ei vaielnud
SGL vastu hr […] avaldusele, kuigi tal oli võimalik selle avaldusega tutvuda.
Esimese Astme Kohtus ei lisanud SGL midagi olulist oma kohtueelses menetluses esitatud argumentidele. Ta piirdus väitmisega,
et hr […] avalduse väärtust tuleb märgatavalt relativeerida, võttes arvesse selle tegemisele eelnenud asjaolusid. Selle märkusega
peetakse silmas komisjoni esile toodud asjaolu, et pärast seda, kui UCAR oli hr […] vallandanud, seadis ta viimase algatatud
töövaidluse sõbraliku lahendamise eeltingimuseks selle, et hr […] nõustub uurimismenetluses komisjoniga koostööd tegema.
Hr […] täiendava avalduse (
supplemental statement
) tekst, millele komisjon iseäranis tugines, ei sisalda siiski midagi, mis võiks õigustada SGL‑i väljendatud kahtlusi: tema
nimetatud asjaolud on konkreetsed ja ei sisalda vasturääkivusi; hr […] mainib teiste kartelliosaliste paljude esindajate nimesid,
sealhulgas hr […] SGL‑ist ja hr […] UCAR‑ist, mistõttu tema avalduste tõelevastavust oleks saanud kontrollida nende isikute
tunnistajatena ülekuulamise teel. SGL ei taotlenud siiski nende kohtusse kutsumist; ta ei pöördunud ka haldusmenetluses komisjoni
poole selleks, et edastada vastuavaldused, mis pärinevad näiteks tema endiselt müügidirektorilt hr […]‑lt. Viimaks ilmneb
hr […] avaldusest, mis samuti edastati komisjonile UCAR‑i nõudmisel, et tema avalduste eesmärk ei olnud kuidagi UCAR‑i teiste
kartelliosaliste arvel süüst vabastada, selleks et saavutada soodne lahendus oma vaidlusele UCAR‑iga. Hr […] märgib nimelt,
et tema rikkumised olid äriühingus tema ülemustele teada ja nende poolt heaks kiidetud.
Sellest järeldub, et SGL‑il ei õnnestunud õiguslikult piisavalt tõendada, et komisjoni faktilised järeldused tema rikkumises
osalemise kohta ajavahemikul juunist 1997 märtsini 1998 (otsuse põhjendused 91–93) on väärad. Seega tuleb väite esimene osa
tagasi lükata.
Mis puudutab teist osa, mis on suunatud otsuse põhjenduse 57 vastu, siis komisjon möönis, et otsuse saksakeelses teatavaks
tehtud versioonis sisalduvas lauses, mille kohaselt toimusid kartellisisese Euroopa rühma koosolekud „alates 1999. aastast”,
on tegemist trükiveaga. Selle vea ilmselgus nähtub esiteks võrdlusest otsuse ingliskeelse versiooniga, mis on teine autentne
versioon (lisaks saksakeelsele versioonile) ja milles on õigesti märgitud „1992”. Teiseks on põhjenduse 57 saksakeelne versioon
(milles on ekslikult aasta 1999) iseenesest arusaamatu: UCAR‑i sõnul lõppesid kõnealused koosolekud „ligikaudu ühe aasta pärast”
(see tähendab 2000. aastal, kui lähtuda vale teksti loogikast), kuna jätkuvalt UCAR‑i sõnul leidsid Euroopa tootjad, et aastal
„1993” ei olnud enam vaja kokku tulla. Sellel lausel on ilmselgelt mõte üksnes juhul, kui viidatud aasta on 1992.
Lõpuks ja eelkõige on otsuse artiklis 1 ning põhjendustes 3, 114 ja 155 SGL‑i toime pandud rikkumise lõpu ajana selgelt nimetatud
märts 1998. Sellele järeldusele ei räägi vastu otsuse põhjendus 124, mille kohaselt ei lõppenud rikkumine isegi võib-olla
2001. aastaks. Selle lõiguga ei muudeta kaugeltki faktilisi järeldusi rikkumise kestuse kohta, vaid üksnes põhjendatakse otsuse
resolutsiooni artiklit 2, mis – ettevaatuse mõttes – kohustab asjaomaseid ettevõtjaid kõnealuseid rikkumisi viivitamata lõpetama,
kui nad ei ole seda juba teinud.
Kuna trükiviga on ilmne, ei saanud see kahjustada SGL‑i huve talle trahvi määramisel: otsuse osas, mis on pühendatud trahvide
kindlaksmääramisele, sisalduvas peatükis „Rikkumise kestus” on SGL‑i, UCAR‑i, Tokai, Nipponi ja SEC toime pandud rikkumise
lõpu ajana märgitud „veebruar/märts 1998” (põhjendus 155).
Järelikult ei saa niisugune viga õigustada nende faktiliste järelduste tühistamist, mis puudutavad SGL‑i toime pandud rikkumise
kestust. Neil asjaoludel ei ole alust võtta SGL‑i välja pakutud menetlust korraldavat meedet.
SGL‑i esitatud väite mõlemad osad tuleb seega tagasi lükata.
d)     Väide, et kohtuasjas T‑244/01 on rikutud olulisi menetlusnorme, kuna puuduvad piisavad tõendid Nipponi rikkumises osalemise
kohta ajavahemikul maist 1992 kuni märtsini 1993, ning väide, et põhjendused on selles küsimuses puudulikud
Poolte argumendid
Nippon väidab otsuse artikli 1 osalise tühistamise nõuete põhjendamiseks, et tõendamiskohustus lasub komisjonil, kui viimane
võtab vastu otsuse, milles ta süüdistab ettevõtjat ühenduse õigusnormide rikkumises. Käesoleval juhul ei kinnita piisavad
ja määrava tähtsusega tõendid otsuses sisalduvat järeldust, et Nippon osales rikkumises maist 1992 märtsini 1993. Osas, milles
komisjon väidab, et Nippon osales sel ajavahemikul peetud koosolekutel, ei ole tema väide tõendatud. Komisjoni esitatud süüdistus
põhineb täielikult Nipponi mõningate konkurentide (SDK, UCAR ja SGL) tehtud avaldustel, mille ainus eesmärk on saavutada see,
et nende suhtes kohaldataks koostööteatist. Neil asjaoludel ei ole komisjonil õigust omistada nendele vähese usaldusväärsusega
avaldustele mingitki tõenduslikku väärtust.
Mis puudutab 21. mail 1992 Londonis peetud esimest „tippjuhtide” koosolekut, siis väidab Nippon, et otsuses sisalduvat järeldust,
et Tokai esindas hageja huve, ei kinnita ükski tõend. Tsemendi kohtuotsuses (eespool punktis 39 viidatud, punktid 2773–2782)
leidis Esimese Astme Kohus aga, et kui ei ole tõendatud, et pool andis korralduse selleks, et teda koosolekul esindataks,
ei ole komisjonil alust järeldada, et see pool või tema esindaja oli tõepoolest kohal ning et ta nõustus sellel koosolekul
sõlmitud kokkuleppega. Hageja sõnul tuleb ka käesolevas kohtuasjas lähtuda sellisest arutluskäigust. Eelkõige ei esita komisjon
tõendeid selle kohta, et hageja tõepoolest andis Tokaile korralduse teda sellel koosolekul esindada.
Mis puudutab komisjoni viidet SDK avaldusele koosoleku kohta, mis ilmselt toimus sissejuhatavate kontaktide raames enne 21. mai
1992. aasta koosolekut, siis ei mõista Nippon, kuidas viide enne kartelli loomist toimunud koosolekule saaks komisjoni väidet
tõendada. Mis puudutab SGL‑i avaldust, siis see on üldsõnaline, ilma igasuguste detailideta ning sellega tunnistab SGL üldistatult,
et ta ise osales väidetavas rikkumises aastatel 1992–1998. Seda avaldust ei saa tõlgendada nii, nagu puudutaks see Nipponi
osalemist erinevatel koosolekutel, mis toimusid vaidlusalusel ajavahemikul. Avalduses ei ole ka mainitud, et hageja huve esindas
Tokai.
Nippon lisab, et UCAR‑i ebatäpsed avaldused, mille kohaselt osalesid kõnealusel koosolekul „teatavad Jaapani konkurendid”
ja „mitu Jaapani konkurenti”, ei saa põhjendada komisjoni väidet, mille kohaselt oli see just Nippon, keda esindas sellel
koosolekul osalenud konkreetne ettevõtja.
Mis puudutab 25. mai ja 19. septembri 1992. aasta „töötaseme” koosolekuid, siis kinnitab Nippon, et komisjoni järeldused Nipponi
viibimise kohta nendel koosolekutel põhinevad täielikult hageja konkurentide ebatäpsetel ja ebajärjekindlatel avaldustel.
Komisjon ei esita otsuses selle kohta ühtegi asitõendit ega dokumentaalset tõendit.
Mis puudutab täpsemalt 25. mail 1992 Zürichis peetud koosolekut, siis põhineb Nipponi väidetav kohalviibimine SDK ühelainsal
avaldusel, et „Nipponi esindajad” osalesid koosolekul, ilma et avalduses mainitaks, kes teda tegelikult seal esindas. Seevastu
teisi äriühinguid puudutavates avaldustes esitab SDK vastava teabe üksikasjalikult. UCAR‑i avalduses ei ole Zürichis toimunud
koosolekut üldse nimetatud. SGL‑i avalduses ei ole mainitud Nipponi viibimist sellel koosolekul.
Mis puudutab 19. septembril 1992 Luganos peetud koosolekut, siis Nipponi väidetav kohalviibimine põhineb jällegi täielikult
ainult ühel avaldusel, mille tegi SGL. See avaldus on vastuolus SDK ja UCAR‑i avaldustega, milles ei ole Lugano koosolekut
mainitud.
Osas, milles otsuses on väidetud, et Nipponi esitatud reisikulude aruanded tõendavad tema viibimist asjaomastel koosolekutel
(põhjendus 48), meenutab viimane, et ta edastas need aruanded komisjonile määruse nr 17 artikli 11 kohase ametliku informatsiooninõude
alusel. Siiski ei ole komisjonil pädevust koguda teavet väljaspool ühenduse territooriumi. Seetõttu on kõnealune teave kogutud
ebaseaduslikult ning selle põhjal ei saa tõendada, et Nippon osales väidetavas rikkumises. Igal juhul ei vasta käesoleval
juhul Nipponile saadetud nõue määruses nr 17 kehtestatud nõuetele, kuna komisjon ei maininud artikli 15 lõike 1 punktis b
ette nähtud sanktsioone, nagu nõuab määruse nr 17 artikli 11 lõige 3. Lõpuks ei tõenda kõnealused reisikulude aruanded, et
Nippon osales maist 1992 märtsini 1993 peetud koosolekutel.
Nippon väidab, et ta ei ole komisjoniga peetud kirjavahetuses kunagi möönnud, et ta osales ajavahemikul maist 1992 märtsini
1993 korraldatud ühel või teisel koosolekul. Selles suhtes rõhutab ta, et tema 30. märtsi ja 17. mai 2000. aasta kirju, mis
on koostatud vastuseks vastuväiteteatisele, tuleb lugeda tema 18. detsembri 1998. aasta kirja kontekstis.
Viimati nimetatud kirjaga vastas Nippon nõudele, mille komisjon esitas selleks, et saada teada, kas Nippon oli osalenud kartelli
korraldatud koosolekutel. Vastus oli kõikide komisjoni nimetatud ajavahemike osas selge ja üksikasjalik. Nippon ei maininud
aga ühtegi koosolekut ajavahemikul maist 1992 märtsini 1993, kuigi komisjon otseselt uuris seda perioodi.
Nippon möönab, et ta tunnistas oma 30. märtsi 2000. aasta kirjas, et tema haldajad või juhid osalesid „korduvalt” konkurentide
rahvusvahelistel koosolekutel, ning avaldas, et ta ei kavatse oma koosolekutel osalemist eitada. Seda üldist avaldust ei saa
siiski tõlgendada ülestunnistusena, et Nippon osales kõigil koosolekutel, sealhulgas nendel, mis toimusid just ajavahemikul
maist 1992 märtsini 1993.
Hilisemas, 17. mai 2000. aasta kirjas selgitas Nippon, et „enamjaolt” ei eita ta vastuväiteteatises esitatud fakte. See kiri
ei tähenda, et Nippon osales kõigil koosolekutel. Vastupidi, selles meenutati sõnaselgelt tema 18. detsembri 1998. aasta kirja
ja korrati seega, et Nippon osales ainult teatud arvul koosolekutel.
Nippon lisab, et otsus ei ole selles küsimuses kohaselt põhjendatud. Isegi kui eeldada, et tema osalemine sellel ajavahemikul
on tõendatud, ei ole komisjon esitanud põhjust, miks trahvi põhisumma suurendamine on õigustatud, võttes arvesse asjaolu,
et hagejale määratud trahvi oli samuti suurendatud selle eest, et ta väidetavalt jätkas rikkumist pärast komisjoni uurimist.
Otsuses ei ole sellist kaks korda toimunud suurendamist selgitatud.
Mis puudutab komisjoni nõuet, et Esimese Astme Kohus suurendaks hagejale määratud trahvi summat, siis leiab hageja, et tegemist
on kohatu ja põhjendamatu nõudega.
Komisjon rõhutab, et enne Esimese Astme Kohtule hagi esitamist ei vaidlustanud Nippon kordagi oma osalemist maist 1992 märtsini
1993 korraldatud koosolekutel. Vastupidi, ta tugines sellele, et ta ei vaidlustanud komisjoni väidete aluseks olevaid asjaolusid,
et saavutada koostööteatise alusel oma trahvi vähendamine. Igal juhul on Nipponi osalemine kõnealustel koosolekutel tõendatud
SDK ja SGL‑i avaldustega.
Komisjon tunnistab, et tal ei ole Nipponi reisikulude aruandeid, mis hõlmaksid vaidlusalust ajavahemikku. Võttes arvesse eespool
nimetatud tõendeid, ei olnud siiski vaja neid aruandeid kasutada.
Lõpuks palub komisjon Esimese Astme Kohtul oma täielikku pädevust teostades suurendada Nipponile määratud trahvi. Vastupidi
vastuväiteteatisele saadetud vastusele vaidlustab Nippon praegu tema osalemise kestust puudutavad järeldused. Komisjoni sõnul
peaks trahvi suurendamine olema vähemalt võrdne Nipponi trahvile koostööteatise alusel kohaldatud 10‑protsendilise vähendusega.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et otsuses (põhjendus 113) piiras komisjon konkurentsinormide alusel antud hinnangut ja trahvide
arvutamisel arvesse võetud kestust ajavahemikuga, mis algas mais 1992, see tähendab kuupäeval, mil Londonis toimus esimene
„tippjuhtide” koosolek, kus võeti vastu turul kartelli loomise aluspõhimõtted. Komisjoni sõnul on asjaolu, et Nippon ei osalenud
sellel koosolekul, ebaoluline, kuna teda esindas Tokai ja ta oli ise kohal esimesel „töötaseme” koosolekul, mis toimus neli
päeva hiljem.
Selleks et hinnata käesoleva väite ulatust seda järeldust silmas pidades, tuleb taas meenutada haldusmenetluse erinevate staadiumide
ajalist järjestust ning analüüsida esiteks komisjoni esitatud dokumentide ja teiseks Nipponi tehtud avalduste sisu.
Selles suhtes tuleb esiteks meenutada, et vastuseks komisjoni informatsiooninõudele edastas Nippon 18. detsembri 1998. aasta
kirjaga teabe oma peadirektori […] ja teatud teiste juhtide reiside kohta. On tõsi, et selles kirjas ei ole mainitud ühtegi
reisi vaidlusalusel ajavahemikul.
Teiseks on 24. jaanuari 2000. aasta vastuväiteteatise punktides 36, 37, 39, 40 ja 101 viitega SGL‑i, SDK ja UCAR‑i avaldustele
märgitud, et:
–        21. mail 1992 Londonis toimunud esimesest „tippjuhtide” koosolekust osavõtjad olid SGL, UCAR, Mitsubishi, SDK ja Tokai, kusjuures
„viimane esindas ka Nipponi ja SEC huve” ning sellel koosolekul pandi paika kartelli alusreeglid;
–        sellele koosolekule järgnes peaaegu kohe „töötaseme” koosolek, mis toimus 25. mail 1992 Zürichis ja kus osalesid kõikide vastuväiteteatise
adressaatideks olevate ettevõtjate, sealhulgas Nipponi esindajad ning kus analüüsiti grafiitelektroodide maailmaturgu piirkondade
kaupa (Kaug-Ida, Kesk-Ida ja Aafrika, Lääne-Euroopa, Ida-Euroopa, Ladina-Ameerika ja Põhja-Ameerika) ja jagati turuosad;
–        Nippon ja SEC ei saa väita, et nad puudusid 21. mai 1992. aasta koosolekult, võttes arvesse, et neid mõlemat esindas Tokai
ja et nad osalesid ise esimesel „töötaseme” koosolekul, mis toimus neli päeva hiljem;
–        teine „töötaseme” koosolek toimus 19. septembril 1992 Luganos „Jaapani tootjate kohalviibimisel” ning sellel koosolekul esiteks
teatati neile tootjatele Euroopa turu miinimumhinnad ja teiseks määrati iga piirkonna kohta kindlaks mahud ja kvoodid.
Kolmandaks koostati Nipponi vastus vastuväiteteatisele 30. märtsil 2000, ilma et Nippon oleks tutvunud komisjoni uurimistoimikuga,
kuigi viimane oli taganud 14.–23. veebruaril 2000 juurdepääsu sellele toimikule (otsuse põhjendus 38); Nippon ei osalenud
ka 25. mail 2000 komisjoni korraldatud ärakuulamisel (otsuse põhjendus 40). Kõnealuses vastuses möönab Nippon, et tema esindajad
osalesid „korduvalt” konkurentide rahvusvahelistel koosolekutel, ning avaldab, et „[kartelli] algusjärgus” ei osalenud ta
igal üritusel, kuigi teda kutsuti üles seda tegema. Seejärel rõhutab ta „seoses vastuväiteteatisega”, et „ta ei vaidlusta
faktilisest aspektist oma osalemist koosolekutel” ning et ta pakub komisjonile võimalikult laiaulatuslikku koostööd.
Neljandaks on hilisemas, 17. mai 2000. aasta kirjas, milles Nippon taotleb koostööteatise kohaldamist, viitega 30. märtsi
2000. aasta vastuse punktile 6 meenutatud, et Nippon „ei vaidlusta enamjaolt vastuväiteteatises tuvastatud asjaolude sisulist
õigsust”. Näitena oma täielikust koostööst komisjoniga viitab ta eelkõige oma 18. detsembri 1998. aasta kirjale, märkides,
et selles on nimetatud kõik koosolekud, kus tema esindajad osalesid. Lõpuks märgib ta sõnaselgelt, et ta lõpetas rikkumise
pärast veebruari 1998.
Eespool kokku võetud dokumentaalsed tõendid ei saa kinnitada Nipponi kaitstavat seisukohta. Kuigi on tõsi, et Nippon ei tunnistanud
omal algatusel (18. detsembri 1998. aasta kiri), et ta osales asjakohasel ajavahemikul korraldatud koosolekutel, sisaldas
hilisem vastuväiteteatis väga konkreetseid andmeid selle kohta, et ta kas osales nendel koosolekutel või esindas teda seal
Tokai, kusjuures lisaks on täpsustatud, et neil üritustel arutati kartelli toimimise jaoks olemusliku tähtsusega küsimusi.
Need andmed põhinesid muude ettevõtjate kui Nipponi avaldustel. Nippon pidi seega vastuväiteteatist lugedes mõistlikult järeldama,
et komisjon peab neid avaldusi tähtsamaks ja usaldusväärsemaks kui Nipponi 18. detsembri 1998. aasta kirja.
Neil asjaoludel tuleb märkida, et kui Nippon ei nõustunud väidetega, et ta osales või teda esindati asjakohasel ajavahemikul
korraldatud koosolekutel, nii nagu need väited sisalduvad vastuväiteteatises, ega SGL‑i, SDK ja UCAR‑i nende avalduste tähenduse
ja tõendusliku väärtusega, millele komisjon rajas oma väited, oleks ta pidanud vastuväiteteatisele esitatud vastuses neile
vastu vaidlema. Ainult sellised konkreetsed, haldusmenetluse staadiumis esitatud vastuväited oleksid andnud komisjonile võimaluse
viia läbi põhjalikum uurimine ja püüda esitada täiendavaid tõendeid.
Nipponi 30. märtsi ja 17. mai 2000. aasta kirjad ei sisalda aga mingeid vastuväiteid eespool viidatud väidetele ja avaldustele.
Vastupidi, trahvi vähendamise lootuses rõhutab Nippon oma koostöötahet ja avaldab, et ta ei vaidlusta vastuväiteteatises tuvastatud
asjaolude sisulist õigsust. Ainus konkreetne märkus rikkumise kestuse kohta puudutab lõppjärku, see tähendab igasuguse rikkumise
lõppemist pärast veebruari 1998. Sellesse konteksti asetatuna võib komisjon rikkumise esimese kuue kuu osas vastuväidete puudumist
– koostoimes asjaoluga, et Nippon ei tutvunud komisjoni uurimistoimikuga ega osalenud komisjoni korraldatud ärakuulamisel
– mõistlikult tõlgendada nii, et Nippon soovis komisjonile pakutud koostöö raames hõlbustada viimase ülesannet, mis seisneb
rikkumise kestuse kindlakstegemises, ning nõustus seetõttu rikkumise algust puudutavate järeldustega ja tegi täpsustuse üksnes
rikkumise lõpu kohta.
Küsimuses, kas Nippon võib koostööst taganeda ja väita Esimese Astme Kohtus, et ta ei osalenud rikkumises maist 1992 märtsini
1993, tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et kui süüdistatav ettevõtja ei ole otseselt rikkumist üles tunnistanud,
peab komisjon asjaolud kindlaks tegema ning ettevõtjal on vabadus esitada kohtumenetluses kõik talle kasulikuna tunduvad kaitseargumendid
(Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑297/98 P: SCA Holding
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑10101, punkt 37). Sellest on vastupidi lubatud järeldada, et sellise olukorraga ei saa tegemist
olla juhul, kui kõnealune ettevõtja otseselt, selgelt ja täpselt on asjaolusid möönnud: kui ta on haldusmenetluses sõnaselgelt
tunnistanud nende asjaolude sisulist õigsust, mida komisjon vastuväiteteatises talle süüks pani, tuleb neid asjaolusid käsitada
tõendatuna, kuna ettevõtjal ei ole üldjuhul enam võimalik neid Esimese Astme Kohtu menetluses vaidlustada.
Järelduse, et Nippon osales süükspandavas kartellis maist 1992 märtsini 1993, tegi komisjon käesolevas asjas mitte Nipponi
konkreetselt seda ajavahemikku puudutava selge ja täpse avalduse põhjal, vaid niisuguste asjaolude kogumi põhjal, nagu tema
objektiivne käitumine komisjoni suhtes haldusmenetluses ja tema pigem üldised avaldused vaidlustamata jätmise kohta. Neil
asjaoludel ei saa Nipponit takistada Esimese Astme Kohtus väitmast, et seda asjaolude kogumit tõlgendati valesti kui tõendit
selle kohta, et ta osales kartellis eespool nimetatud ajavahemikul.
See hiline vastuväide ei saa siiski olla sisuliselt tulemuslik. Nagu eespool tõdetud, leidis komisjon põhjendatult, et olles
tutvunud vastuväiteteatises esitatud tõenditega, ei vaidlustanud Nippon asjakohasel ajavahemikul kartellis osalemist. Järelikult
võis komisjon Esimese Astme Kohtus piirduda sellega, et ta meenutas esiteks Nipponi käitumist haldusmenetluses ja teiseks
kõnealuseid tõendeid, mis seisnesid eelkõige SGL‑i, SDK ja UCAR‑i avaldustes. Need avaldused – mille komisjon esitas kokkuvõtlikult
vastuseks Esimese Astme Kohtu kirjalikule küsimusele – võimaldavad aga õiguslikult piisavalt tõendada, et Nippon osales asjakohasel
ajavahemikul kartellis.
Sellest järeldub, et komisjon oli vabastatud kohustusest esitada Esimese Astme Kohtus uusi tõendeid ja võtta seisukoht argumentide
suhtes, mis Nippon esitas esimest korda Esimese Astme Kohtus, selleks et lükata ümber eespool nimetatud tõendid. Täpsemalt
võis Nipponi argumente tema reisikulude aruannete kohta pidada asjakohatuks. Komisjoni ülesannet, mis seisneb rikkumise asjaolude
kindlakstegemises ja mida Nipponi käitumine ja avaldused haldusmenetluses hõlbustasid, ei muutnud Nipponi hilisemad vastuväited
Esimese Astme Kohtus objektiivselt keerulisemaks.
Siiski ei tohi unustada, et kõikide ootuste vastaselt, mis komisjonil võisid mõistlikult tekkida Nipponi haldusmenetluses
tehtud objektiivse koostöö põhjal, oli komisjon sunnitud ette valmistama ja esitama Esimese Astme Kohtus kaitse, mis on suunatud
rikkumise nende asjaolude vaidlustamise vastu, mille suhtes ta õigusega eeldas, et Nippon ei sea neid enam kahtluse alla.
Neil asjaoludel leiab Esimese Astme Kohus, et tuleb teostada talle määruse nr 17 artikli 17 alusel antud täielikku pädevust
ning suurendada Nipponile määratud trahvi 2 protsendipunkti võrra (vt allpool punkt 457).
See järeldus ei lähe vastuollu Esimese Astme Kohtu 28. veebruari 2002. aasta otsusega kohtuasjas T‑354/94: Stora Kopparbergs
Bergslags
vs.
komisjon (EKL 2002, lk II‑843, punkt 85). Selles kohtuotsuses leidis Esimese Astme Kohus Euroopa Kohtu poolt apellatsioonkaebuse
alusel talle tagasi saadetud asjas, et oht, et ettevõtja, kelle trahvisummat on vastutasuks koostöö eest vähendatud, esitab
hiljem tühistamishagi otsuse peale, millega teda karistatakse konkurentsinormide rikkumise eest, ning Esimese Astme Kohus
või Euroopa Kohus rahuldab tema hagi, on asutamislepinguga ette nähtud õiguskaitsevahendite kasutamise normaalne tagajärg;
seega ainuüksi asjaolu, et kõnealune ettevõtja kohtus võitis, ei saa õigustada tema trahvi vähendamise ulatuse uuesti hindamist.
Selles suhtes tuleb rõhutada, et Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑354/94: Stora Kopparbergs Bergslags
vs.
komisjon (EKL 1998, lk II‑2111), mille peale esitati apellatsioonkaebus, ei puudutanud ettevõtja tehtud koostöö eest trahvi
vähendamise või vähendamata jätmise sobivust ning et peale selle ei käsitlenud ka Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus
kohtuasjas C‑286/98 P: Stora Kopparbergs Bergslags
vs.
komisjon (EKL 2000, lk I‑9925), millega see kohtuotsus osaliselt tühistati, trahvi niisuguse vähendamise küsimust. Võttes
arvesse seda erilist menetlusolukorda, ei tohi asjaolu, et Esimese Astme Kohus keeldus eespool viidatud 28. veebruari 2002. aasta
otsuses „tehtud vähenduse ulatust uuesti hindama”, tõlgendada nii, et Esimese Astme Kohus ei või oma täieliku pädevuse teostamisel
mingil juhul suurendada sellisele ettevõtjale määratud trahvi suurust, kes pärast seda, kui tema trahvi on vähendatud selle
eest, et ta ei vaidlustanud komisjoni poolt haldusmenetluses tuvastatud asjaolude sisulist õigsust, seab nende samade asjaolude
tõelevastavuse esimest korda kahtluse alla Esimese Astme Kohtus.
Osas, milles Nippon väidab veel, et otsuse põhjenduses 48 on valesti väidetud, et tema reisikulude aruanded tõendavad tema
viibimist „tippjuhtide” ja „töötaseme” koosolekutel, piisab sellest, kui meenutada kõnealuse põhjenduse sõnastust, mille kohaselt
Tokai, Nipponi ja SEC esindajate osalemist kõnealustel koosolekutel „tunnistavad asjaomased isikud või tõendavad nende kuluaruanded”.
Võttes arvesse asjaolu, et Nippon tunnistas objektiivselt, et ta osales kartellis kogu selle kestuse vältel, ei saa seda lõiku
tõlgendada nii, et komisjon soovis ainult äriühingu Nippon osalemist rikkumises just maist 1992 märtsini 1993 tõendada üksnes
nimetatud ettevõtja reisikulude aruannetega.
Lõpuks tuleb märkida, et põhjenduste puudulikkuse etteheide ei ole suunatud terve otsuse ega selle faktilise järelduse vastu,
mis puudutab eespool nimetatud osalemisperioodi. Etteheide puudutab ainult Nipponile määratud trahvi põhisumma suurendamist
55% võrra. Järelikult, isegi kui eeldada, et see etteheide on põhjendatud, tooks see kaasa mitte kogu otsuse ega asjaomase
faktilise järelduse tühistamise, vaid üksnes otsuse muutmise osas, milles see näeb ette trahvi suurendamise 55% võrra.
Eespool toodust tuleneb, et tagasi tuleb lükata väide, et olulisi menetlusnorme on rikutud seeläbi, et puuduvad piisavad tõendid
Nipponi rikkumises osalemise kohta ajavahemikul maist 1992 kuni märtsini 1993, ning väide, et põhjendused on puudulikud.
Esimese väidete rühma läbivaatamisel ilmnes, et ükski hagejate esile toodud asjaolu ei õigusta kogu otsuse ega selles sisalduvate
faktiliste järelduste tühistamist. Sellest lähtuvalt tuleb kõik otsuse täieliku tühistamise või selle artikli 1 osalise tühistamise
nõuded jätta rahuldamata.
Nende nõuete ja väidete edasisel läbivaatamisel, mis on suunatud trahvide kindlaksmääramise vastu, võetakse seega arvesse
kõiki kõnealuseid faktilisi järeldusi.

B.     Nõue tühistada otsuse artikkel 3 või vähendada määratud trahve

1.     Väited, et on rikutud mitmekordse karistamise keelu põhimõtet ja komisjoni kohustust võtta arvesse varem määratud karistusi
ning et põhjendused on selles küsimuses puudulikud
a)     Poolte argumendid
Kõik hagejad peale C/G väidavad, et kuna komisjon keeldus otsusega kindlaks määratud trahvisummast maha arvamast Ühendriikides
ja Kanadas juba määratud trahvide summat ning nendes riikides juba tasutud karistuslike kahjuhüvitiste summat, rikkus komisjon
reeglit, mis keelab ühe ja sama rikkumise eest mitu korda karistada. See reegel rajaneb ühenduse konstitutsiooniõiguses kinnitunud
õigluse ja proportsionaalsuse põhimõttel; seda on kinnitatud ka 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu
põhiõiguste harta (EÜT 2000, C 364, lk 1) artiklis 50 ning 14. juunil 1985 Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi
ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta sõlmitud Schengeni lepingu
rakendamise konventsiooni (EÜT 2000, L 239, lk 19), mis on allkirjastatud 19. juunil 1990 Schengenis (Luksemburg), artiklites 54–58.
Ne bis in idem
põhimõte on sätestatud ka 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni
(EIÕK) protokolli nr 7 artiklis 4, nii nagu seda on tõlgendatud eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohtu 29. mai 2001. aasta otsuses
kohtuasjas Fischer
vs.
Austria.
Nagu tuleneb Euroopa Kohtu 14. detsembri 1972. aasta otsusest kohtuasjas 7/72: Boehringer
vs.
komisjon (EKL 1972, lk 1281), on komisjon kohustatud maha arvama kolmanda riigi ametivõimude määratud karistuse, kui hagejaks
olevale ettevõtjale esiteks komisjoni poolt ja teiseks nimetatud ametivõimude poolt süüks pandavad teod on identsed. Just
selline on olukord ka käesoleval juhul, sest vastupidi kohtuasjale, milles tehti kõnealune 14. detsembri 1972. aasta otsus,
on kartell, mille eest Ühendriikide ja Kanada ametivõimud karistuse määrasid, oma eesmärgi, asukoha ja kestuse poolest sama
kui see, mille eest määras karistuse komisjon.
Karistuse mahaarvamise põhimõtte arvesse võtmata jätmisega eiratakse lisaks Euroopa Kohtu 13. veebruari 1969. aasta otsust
kohtuasjas 14/68: Walt Wilhelm jt (EKL 1969, lk 1, punkt 11), samuti Esimese Astme Kohtu 6. aprilli 1995. aasta otsust kohtuasjas
T‑149/89: Sotralentz
vs.
komisjon (EKL 1995, lk II‑1127, punkt 29) ja 20. aprilli 1999. aasta otsust liidetud kohtuasjades T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94,
T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon (EKL 1999, lk II‑931, punkt 96), mille kohaselt eeldab üldine õigluse nõue, et trahvisumma kindlaksmääramisel on
komisjon kohustatud arvesse võtma samale ettevõtjale sama teo eest juba määratud karistusi.
Selles kontekstis vaidlustab SGL otsuses sisalduva hinnangu, mille kohaselt võeti Ühendriikides ja Kanadas määratud trahvidega
arvesse üksnes kartelli selliseid konkurentsivastaseid tagajärgi, mis kuulusid nende kohtute kohtualluvuse piirkonda (otsuse
põhjendused 179 ja 180). Tõendamaks, et karistus määrati Ühendriikides ja Euroopas samade tegude eest, viitab SGL otsuses
tehtud järeldustele. Otsuse põhjendustest 14, 17, 18, 71–73, 106 ja 149 nähtub, et komisjon on üldiselt möönnud, et rikkumised
seisnesid ülemaailmsetes kokkulepetes, mille aluseks oli koondkava, milles asjaomased ettevõtjad osalesid. Komisjon ei väitnud,
et teod, mille eest ta määras trahvi, olid eraldatavad nendest tegudest, mille eest oli juba Ühendriikides karistatud. Mis
puudutab teokoosseisu, millele hagejale Ühendriikides määratud trahv viitab, siis kohtulikust kokkuleppest (
plea agreement
) nähtub, et asjaomased kokkulepped hindade ja kvootide kohta leidsid aset „Ühendriikides ja mujal” ajavahemikus 1992 kuni
juuni 1997.
SGL lisab, et talle Ühendriikides määratud kriminaalkaristus summas 135 miljonit USA dollarit ületab juba määruse nr 17 artikli 15
lõikes 2 ette nähtud karistuste ülempiiri (10% ülemaailmsest käibest). Seetõttu ei saanud komisjon talle määrata täiendavat
karistust summas 80,2 miljonit eurot.
SGL rõhutab lisaks, et kuna komisjon ei arvanud maha teistes riikides juba määratud karistusi, eiras ta konkurentsi peadirektoraadi
endise peadirektori Alexander Schaubi 1. detsembri 1998. aasta vestluses väljaöeldut, milles viimane lubas, et trahvi arvutamisel
võtab komisjon arvesse Ühendriikides määratud karistusi.
Hagejad leiavad lisaks, et komisjon rikkus mitmekordse karistamise keelu põhimõtet, kui ta võttis arvesse nende ülemaailmset
käivet, mis sisaldab Ühendriikides ja Kanadas saadud käivet. Seda käivet võtsid ju juba arvesse Ühendriikide ja Kanada ametivõimud
oma trahvide kindlaksmääramisel. Kahekordse karistuse vältimiseks peab komisjon hagejate sõnul seega arvesse võtma üksnes
käivet, mis saadakse grafiitelektroodide müügist Euroopas.
Nad lisavad, et komisjon eiras juba määratud trahvide hoiatavat mõju. Ta jättis trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtmata
asjaolu, et hagejatelt olid kolmandates riikides trahvid ja kahjuhüvitised juba välja mõistetud summas, mis on piisav, et
pärssida nende soovi igasugust uut konkurentsiõiguse rikkumist toime panna. Hagejaid oli seega juba piisavalt karistatud.
Viimaks heidavad Tokai ja Nippon komisjonile ette, et ta ei varustanud otsust selles küsimuses piisavate põhjendustega. Esiteks
jättis ta vastamata
ne bis in idem
põhimõtet puudutavale argumendile, mille Tokai esitas vastuses vastuväiteteatisele ja millega rõhutati trahvi arvutamisel
õige „geograafilise asukoha kindlaksmääramise” vajadust. Teiseks oli põhjendamiskohustus Nipponi sõnul käesoleval juhul eriti
oluline, arvestades, et komisjon määras ülemaailmse käibe põhjal arvutatud trahvid, kuivõrd see meetod kujutab endast komisjoni
otsuste tegemise praktikas uut etappi.
Komisjon märgib sisuliselt, et kolmandate riikide ametivõimude määratud trahvidega karistatakse ainult nende siseriikliku
konkurentsiõiguse rikkumiste eest ning et kõnealustel ametivõimudel puudub pädevus karistuste määramiseks ühenduse konkurentsiõiguse
rikkumiste eest. Asjaolu, et erinevad ametivõimud pidid uurima samu tegusid, ei ole asjakohane, kuna sama tegu võib olla rikkumine
mitmes õiguskorras.
Trahvide hoiatava mõju kohta meenutab komisjon, et trahvi arvutamisel on põhikriteeriumiks rikkumise raskus. Miski ei võimalda
järeldada, et trahve tuleb vähendada seetõttu, et hagejaid on teistes riikides määratud karistustega juba piisavalt hoiatatud.
Hagejaid karistati sellepärast, et nad ei järginud ühenduse konkurentsinorme, kui nad panid Euroopas toime rikkumise. Neid
konkurentsinorme tuleb võtta sama tõsiselt kui teiste riikide omi, selleks et saavutada soovitud hoiatav mõju.
b)     Esimese Astme Kohtu hinnang
Kohtupraktikast tuleneb, et
ne bis in idem
põhimõte, mis on sätestatud ka EIÕK protokolli nr 7 artiklis 4, kujutab endast ühenduse õiguse üldpõhimõtet, mille järgimise
peab kohus tagama (Euroopa Kohtu 5. mai 1966. aasta otsus liidetud kohtuasjades 18/65 ja 35/65: Gutmann
vs.
komisjon, EKL 1966, lk 149, 172, ja 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P,
C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, edaspidi „kohtuotsus LVM”, punkt 59, ning eespool punktis 120 viidatud kohtuotsus Boehringer
vs.
komisjon, punkt 3).
See põhimõte keelab ühenduse konkurentsiõiguse valdkonnas komisjonil ettevõtjat teist korda karistada või tema suhtes uuesti
menetlust läbi viia konkurentsivastase tegevuse eest, mille eest teda on juba karistatud või seoses millega ta on õigeks mõistetud
komisjoni varasema otsusega, mida ei saa enam vaidlustada.
Kohtupraktikas on siiski tunnistanud karistuste – ühenduse ja siseriikliku karistuse – kumuleerimise võimalust kahe paralleelse
menetluse tulemusel, millega taotletakse erinevaid eesmärke; selle kumuleerimise lubatavus tuleneb ühenduse ja liikmesriikide
erilisest pädevuste jaotusest kartellide valdkonnas. Samas eeldab üldine õigluse nõue, et komisjon on trahvisumma kindlaksmääramisel
kohustatud arvesse võtma samale ettevõtjale sama teo eest juba määratud karistusi, kui on tegemist karistustega, mis on määratud
liikmesriigi konkurentsiõiguse rikkumise eest, mis seega on toime pandud ühenduse territooriumil (eespool punktis 121 viidatud
kohtuotsus Walt Wilhelm jt, punkt 11, ja eespool punktis 120 viidatud kohtuotsus Boehringer
vs.
komisjon, punkt 3; Esimese Astme Kohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑141/89: Tréfileurope
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑791, punkt 191, ja eespool punktis 121 viidatud kohtuotsus Sotralentz
vs.
komisjon, punkt 29).
Mis puudutab hagejate väidet, et neile trahvi määramisega sellises kartellis osalemise eest, mille eest Ühendriikide ja Kanada
ametivõimud olid neid juba karistanud, rikkus komisjon
ne bis in idem
põhimõtet, mille kohaselt ei või samale isikule sama rikkumise eest teist korda karistust määrata, siis tuleb meenutada,
et ühenduste kohus on tunnistanud, et ettevõtja suhtes võidakse ühe ja sama rikkumise eest õiguspäraselt läbi viia kaks paralleelset
menetlust ja määrata kaks karistust, millest ühe määrab asjaomase liikmesriigi ja teise ühenduse pädev ametiasutus. Selline
mitmekordse karistamise võimalus on põhjendatud asjaoluga, et kõnealuste menetlustega taotletakse erinevaid eesmärke (eespool
punktis 121 viidatud kohtuotsus Walt Wilhelm jt, punkt 11; eespool punktis 132 viidatud kohtuotsus Tréfileurope
vs.
komisjon, punkt 191, ja eespool punktis 121 viidatud kohtuotsus Sotralentz
vs.
komisjon, punkt 29).
Neil asjaoludel ei saa
ne bis in idem
põhimõtet ammugi kohaldada käesolevas asjas, kus ühelt poolt komisjoni ja teiselt poolt Ühendriikide ja Kanada ametivõimude
läbi viidud menetlustel ja määratud karistustel ei ole ilmselgelt samad eesmärgid. Kui esimesel juhul on eesmärk säilitada
moonutamata konkurents Euroopa Liidu või EMP territooriumil, siis teisel juhul kaitstakse Ühendriikide või Kanada turgu (vt
selle kohta Euroopa Kohtu 15. juuli 1970. aasta otsus kohtuasjas 44/69: Buchler
vs.
komisjon, EKL 1970, lk 733, punktid 52 ja 53).
Ne bis in idem
põhimõtte kohaldamise eeldus on ju mitte ainult rikkumise asjaolude ja karistatud isikute identsus, vaid ka kaitstava õigushüve
kattumine (kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri 11. veebruari 2003. aasta ettepanek kohtuasjas C‑213/00 P: Italcementi
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 89).
Seda järeldust kinnitab mitmekordse karistamise keelu põhimõtte ulatus, nagu see keeld on sätestatud EIÕK protokolli nr 7
artiklis 4. Nimetatud artikli sõnastusest nähtub, et selle põhimõttega keelatakse ainult ühe riigi kohtul menetleda rikkumist
või karistada rikkumise eest, mille osas asjaomane isik on juba samas riigis õigeks või süüdi mõistetud. Seevastu ei keela
ne bis in idem
põhimõte isiku üle õigust mõista või teda karistada rohkem kui ühe korra sama teo eest kahes või enamas erinevas riigis.
Järelikult ei ole SGL‑i viidatud kohtuotsus Fischer
vs.
Austria käesoleval juhul asjakohane, kuna see tehti EIÕK protokolli nr 7 artikli 4 alusel ja see puudutab kahekordset süüdimõistmist
samas riigis.
Samuti tuleb rõhutada, et hagejad ei ole tuginenud ühelegi sellisele konventsioonile ega rahvusvahelise avaliku õiguse sättele,
mis keelab eri riikide ametiasutustel või kohtutel süüdistada või mõista süüdi sama isikut samade tegude eest. Selline keeld
võiks käesoleval hetkel tuleneda vaid väga tihedast rahvusvahelisest koostööst, mis põhjustaks selliste ühiste eeskirjade
vastuvõtmise nagu eespool nimetatud Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni sätted. Hagejad ei ole selles suhtes viidanud
ühelegi sellist keeldu sätestavale siduvale lepingule ühenduse ja niisuguste kolmandate riikide vahel nagu Ameerika Ühendriigid
või Kanada.
On tõsi, et eespool viidatud põhiõiguste harta artiklis 50 on sätestatud, et kedagi ei tohi uuesti kohtu alla anda ega karistada
kuriteo eest, milles ta on liidu territooriumil seaduse järgi juba lõplikult õigeks või süüdi mõistetud. Tuleb siiski tõdeda,
et see õigusakt kehtib ainult liidu territooriumil ja piiritleb selle artiklis 50 määratletud õiguse ulatuse sõnaselgelt juhtudega,
kui asjaomane õigeks- või süüdimõistev otsus on tehtud sellel territooriumil.
Sellest järeldub, et tuleb tagasi lükata hagejate etteheide, milles nad väidavad, et
ne bis in idem
põhimõtet on rikutud seeläbi, et kõnealuse kartelli eest on juba karistatud väljaspool ühenduse territooriumi, või seeläbi,
et komisjon võttis otsuses arvesse nende kogukäibe, mis sisaldab Ühendriikides ja Kanadas saadud käivet, mida Ühendriikide
ja Kanada ametiasutused olid trahvide kindlaksmääramisel juba arvesse võtnud.
Seoses hagejate väitega, et komisjon jättis tähelepanuta eespool punktis 120 viitatud kohtuotsuse Boehringer
vs.
komisjon, mille kohaselt on komisjon kohustatud maha arvama kolmanda riigi ametivõimude määratud karistuse, kui hagejaks
olevale ettevõtjale esiteks komisjoni poolt ja teiseks nimetatud ametivõimude poolt süüks pandavad teod on identsed, tuleb
meenutada, et selles kohtuotsuses märkis Euroopa Kohus (punkt 3):
„[…] mis puudutab küsimust, kas komisjon võib olla ka kohustatud maha arvama kolmanda riigi ametivõimude määratud karistuse,
siis seda on vaja käsitleda vaid juhul, kui kõnealuses asjas esiteks komisjoni poolt ja teiseks Ühendriikide ametivõimude
poolt hagejale süüks pandavad teod on identsed.”
Sellest lõigust ilmneb selgelt, et lahendamata veel kaugeltki küsimust, kas komisjon on kohustatud maha arvama kolmanda riigi
ametivõimude määratud karistuse, kui komisjoni ning kõnealuste ametivõimude poolt ettevõtjale süüks pandavad teod on identsed,
seadis Euroopa Kohus komisjoni ja kolmanda riigi ametivõimude poolt ettevõtjale süüks pandavate tegude identsuse eespool nimetatud
küsimuse eeltingimuseks.
Erilise olukorra tõttu, mis tuleneb esiteks liikmesriikide siseturgude ja ühisturu tihedast vastastikusest sõltuvusest ning
teiseks ühenduse ja liikmesriikide vahel samal territooriumil – see tähendab ühisturul – kartellialase pädevuse jaotamise
erilisest süsteemist, pidas Euroopa Kohus, olles tunnistanud kahe menetluse võimalikkust ja arvestades sellest tulenevat võimalikku
kahekordset karistust, lisaks vajalikuks võtta õigluse nõude kohaselt arvesse esimest karistamise otsust (eespool punktis 121
viidatud kohtuotsus Walt Wilhelm jt, punkt 11, ning kohtujurist Mayras’ ettepanek kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 120
viidatud kohtuotsus Boehringer
vs.
komisjon, EKL 1972, lk 1293 ja 1301–1303).
Käesolevas asjas sellist olukorda ei ole. Seega, kuna puudub väide niisuguse sõnaselge lepingulise normi olemasolu kohta,
mis näeks komisjonile ette kohustuse võtta trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse samale ettevõtjale sama teo eest sellise
kolmanda riigi nagu Ühendriigid või Kanada ametivõimude või kohtute poolt juba määratud karistused, siis ei ole hagejatel
alust komisjonile ette heita, et ta jättis käesoleval juhul selle väidetava kohustuse täitmata.
Igal juhul, isegi kui oletada, et eespool punktis 120 viidatud kohtuotsusest Boehringer
vs.
komisjon oleks võimalik teha vastupidine järeldus, et komisjon on kohustatud kolmanda riigi ametivõimude määratud karistuse
maha arvama, kui ettevõtjale selle institutsiooni ja nimetatud ametivõimude poolt süüks pandavad teod on identsed, tuleb rõhutada,
et kuigi Ühendriikides SGL‑i suhtes tehtud kohtuotsuses viidatakse sellele, et grafiitelektroodidega seotud kartellikokkuleppe
eesmärk oli piirata tootmist ja tõsta toote hindu „Ühendriikides ja mujal”, ei ole kuidagi tõendatud, et Ühendriikides tehtud
süüdimõistev kohtuotsus oli seotud muude kartellikokkuleppe rakenduste või tagajärgedega kui need, mis leidsid aset selles
riigis (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Boehringer
vs.
komisjon, punkt 6), ja iseäranis nendega, mis esinesid EMP‑s, mis pealegi oleks tähendanud selget sekkumist komisjoni ruumilisse
pädevusse. See märkus kehtib ka Kanadas tehtud süüdimõistva otsuse kohta.
Seoses juba määratud trahvide hoiatava mõjuga tuleb rõhutada, et vastavalt kohtupraktikale on komisjoni pädevus määrata trahve
ettevõtjatele, kes tahtlikult või hooletusest on pannud toime EÜ artikli 81 lõike 1 või EÜ artikli 82 rikkumise, üks komisjonile
antud vahenditest talle ühenduse õigusega pandud järelevalveülesande täitmiseks. See ülesanne hõlmab kohustust järgida üldist
poliitikat asutamislepingus kehtestatud põhimõtete kohaldamiseks konkurentsiõiguses ning suunata vastavalt ettevõtjate käitumist
(Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 105).
Sellest tuleneb, et komisjonil on pädevus otsustada trahvisummade taseme suurus nende hoiatava mõju tugevdamiseks, kui teatavat
tüüpi rikkumised on vaatamata asjaolule, et ühenduse konkurentsipoliitika on need algusest peale ebaseaduslikuks tunnistanud,
suhteliselt sagedased kasu tõttu, mida huvitatud ettevõtjad võivad nendest saada (eespool punktis 144 viidatud kohtuotsus
Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 108).
Hagejad ei saa tulemuslikult väita, et nende hoiatamine ei ole vajalik, kuna kolmandate riikide kohtud on nad juba samade
tegude eest süüdi mõistnud. Need hagejate argumendid kattuvad tegelikult mitmekordse karistamise keelu põhimõtte rikkumist
puudutavate argumentidega, mis eespool tagasi lükati.
Lisaks, nagu ilmneb eespool viidatud kohtupraktikast, tagab hoiatamise eesmärk, millest komisjonil on õigus trahvisumma kindlaksmääramisel
juhinduda, asutamislepinguga kehtestatud konkurentsinormide järgimise ettevõtja poolt tema tegevuses ühenduses või EMP‑s.
Järelikult ei tehta ühenduse konkurentsinormide rikkumise eest määratud trahvi hoiatavat iseloomu kindlaks ainult süüdimõistetud
ettevõtja eripärase olukorra alusel ega selle alusel, kas nimetatud ettevõtja järgis kolmandates riikides väljaspool EMP‑d
kehtestatud konkurentsinorme.
Komisjonil oli seega õigus määrata SGL‑ile määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 kehtestatud piirides trahv piisavalt hoiataval
tasemel, ilma et ta oleks pidanud nende piiride kindlaksmääramisel arvesse võtma Ühendriikide ja Kanada karistusi.
Põhjenduste puudulikkuse kohta esitatud väite osas piisab, kui meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab õigusakti
põhjendustest selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel oma õiguste
kaitsmiseks mõista võetud meetme põhjuseid ning ühenduste kohtul teostada kontrolli (vt Esimese Astme Kohtu 20. oktoobri 1999. aasta
otsus kohtuasjas T‑171/97: Swedish Match Philippines
vs.
nõukogu, EKL 1999, lk II‑3241, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T‑12/99 ja T‑63/99: UK Coal
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑2153, punkt 196).
Käesolevas asjas lükati otsuse põhjendustes 179–183 sõnaselgelt tagasi argumendid, mis SGL esitas haldusmenetluses selleks,
et saavutada
ne bis in idem
põhimõtte kohaldamine. Nii märkis komisjon, et tema hinnangul ei tule seda põhimõtet Ühendriikide ja Kanada ametivõimude
määratud karistuste suhtes kohaldada. Isegi kui eeldada, et nendes põhjendustes ei oleks võetud seisukohta Tokai esitatud
konkreetse argumendi suhtes (vt eespool punkt 127) ja et komisjoni lähenemisviis oleks tõepoolest kujutanud endast uut etappi
tema otsuste tegemise praktikas, ei takistanud miski hagejatel tagada tõhusalt oma huvide kaitset Esimese Astme Kohtus kõikide
selliste väidete ja argumentide esitamisega, mis tundusid neile komisjoni seisukoha vaidlustamiseks asjakohased. Lisaks oli
Esimese Astme Kohtul võimalik teostada kohtulikku kontrolli, tehes otsuse
ne bis in idem
põhimõtte erinevate aspektide kohta.
Eespool toodust tuleneb, et väited, et on rikutud mitmekordse karistamise keelu põhimõtet ja komisjoni kohustust võtta arvesse
varem määratud karistusi ning et põhjendused on selles küsimuses puudulikud, tuleb tagasi lükata.
Mis puudutab SGL‑i esitatud erilist etteheidet, et komisjoni pädev peadirektor lubas talle, et Ühendriikide karistused arvatakse
komisjoni määratavast trahvist maha, siis tugineb hageja õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele. See põhimõte laieneb igale
eraõiguslikule isikule, kes on olukorras, kus ilmneb, et ühenduse asutus on tekitanud temal põhjendatud lootusi (Euroopa Kohtu
11. märtsi 1987. aasta otsus kohtuasjas 265/85: Van den Bergh en Jurgens
vs.
komisjon, EKL 1987, lk 1155, punkt 44, ja 26. juuni 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑152/88: Sofrimport
vs.
komisjon, EKL 1990, lk I‑2477, punkt 26), kusjuures selle põhimõtte rikkumisele ei saa viidata, kui puuduvad volitatud ja
usaldusväärsetest allikatest pärit täpsed, tingimusteta ja ühtelangevad tagatised, mille haldusasutus on talle andnud (Esimese
Astme Kohtu 6. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑203/97: Forvass
vs.
komisjon, AT 1999, lk I‑A‑129, II‑705, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 18. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas
T‑290/97: Mehibas Dordtselaan
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑15, punkt 59).
Selles osas piisab, kui meenutada, et otsuse võttis kooskõlas komisjoni 29. novembri 2000. aasta kodukorra (EÜT L 308, lk 26;
ELT eriväljaanne 01/03, lk 213) artiklis 1 sätestatud kollegiaalsuse põhimõttega vastu komisjoni volinike kolleegium, mitte
peadirektor (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑31/99: ABB Asea Brown Boveri
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1881, punkt 104). Pealegi ei saanud SGL mõistlikult eeldada, et otsuse, millega talle määratakse
trahv tema osalemise eest grafiitelektroodide turul ülemaailmselt tegutsevas kartellis, võiks kodukorra artikli 14 tähenduses
„juhtimis‑ või haldusmeetmena” delegeerida konkurentsi valdkonnas pädevale peadirektorile. Järelikult ei saanud peadirektor
kuidagi SGL‑ile anda talle Ühendriikides ja Kanadas määratud karistuste mahaarvamise kohta „täpseid tagatisi, mis tulenevad
volitatud ja usaldusväärsetest allikast”, kuna tema pädevus piirdus ettepanekute tegemisega kolleegiumile, kellel oli õigus
need heaks kiita või tagasi lükata.
Pealegi näib SGL ise olevat kahelnud väidetavalt A. Schaubi poolt 1. detsembril 1998 antud tagatiste täpsuses. Oma 4. aprilli
2000. aasta vastuses vastuväiteteatisele ei viita SGL kõnealustele tagatistele, vaid heidab komisjonile vastupidi ette, et
viimane ei avalda, kas ja millises ulatuses ta võtab
ne bis in idem
põhimõtte alusel arvesse Ühendriikides juba määratud karistusi. Igal juhul ei väitnud SGL, et A. Schaubi vaidlusalune lubadus
oleks teda ajendanud tegema komisjoniga koostööd ja tunnistama süükspandavate asjaolude sisulist õigsust.
Sellest tulenevalt ei saa nõustuda ka etteheitega, et õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet on rikutud seoses SGL‑ile Ühendriikides
määratud karistuse mahaarvamisega.

2.     Väited, et on eiratud suuniseid, et suunised on õigusvastased ning et põhjendused on selles küsimuses puudulikud
a)     Sissejuhatavad märkused selle õigusliku raamistiku kohta, millesse kuuluvad hagejatele määratud trahvid
Määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 on sätestatud, et „komisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele […] trahvi 1000–1 000 000
[eurot] või sellest suurema summa ulatuses, mis ei ületa 10% iga rikkumises osalenud ettevõtte eelneva aasta käibest, kui
need tahtlikult või hooletusest […] rikuvad […] asutamislepingu artikli [81] lõiget 1”. Samas sättes on ette nähtud, et „trahvisummat
määrates võetakse arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust”.
See säte annab komisjonile trahvide kindlaksmääramisel kaalutlusruumi (Esimese Astme Kohtu 21. oktoobri 1997. aasta otsus
kohtuasjas T‑229/94: Deutsche Bahn
vs.
komisjon, EKL 1997, lk II‑1689, punkt 127) eelkõige lähtuvalt tema üldisest konkurentsipoliitikast (eespool punktis 144 viidatud
kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punktid 105 ja 109). Selles kontekstis võttis komisjon oma trahvialaste otsuste läbipaistvuse ja objektiivsuse
tagamiseks 1998. aastal vastu suunised. Tegemist on vahendiga, mille ülesanne on hierarhiliselt kõrgemalseisvat õigust silmas
pidades täpsustada kriteeriumid, mida komisjon kavatseb oma kaalutlusõiguse teostamisel kasutada; sellest tuleneb oma võimu
piiramine (Esimese Astme Kohtu 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑214/95: Vlaams Gewest
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑717, punkt 89), kuna komisjon on kohustatud järgima neid suunavaid norme, mis ta on ise endale
kehtestanud (Esimese Astme Kohtu 12. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑380/94: AIUFFASS ja AKT
vs.
komisjon, EKL 1996, lk II‑2169, punkt 57).
Käesolevas asjas nähtub otsuse põhjendustest 126–144, et komisjon määras kõigile hagejatele trahvi EÜ artikli 81 lõike 1 ja
EMP lepingu artikli 53 lõike 1 rikkumise eest. Nendest põhjendustest ilmneb, et trahvid määrati määruse nr 17 artikli 15 lõike 2
alusel ning komisjon – kuigi otsuses ei ole suunistele sõnaselgelt viidatud − määras trahvisummad kindlaks suunistes sätestatud
meetodit kasutades.
Selle meetodi kohaselt lähtub komisjon asjaomastele ettevõtjatele määratavate trahvisummade arvutamisel põhisummast, mis on
kindlaks määratud rikkumise raskusastme põhjal. Rikkumise raskuse hindamisel tuleb arvesse võtta rikkumise laadi, tegelikku
mõju turule, kui seda saab mõõta, ja asjakohase geograafilise turu suurust (punkti 1 A esimene lõik). Rikkumised jagunevad
selles suhtes kolme kategooriasse: „kerged rikkumised”, mille eest on ette nähtud trahvisumma 1000 eurot – 1 miljon eurot,
„rasked rikkumised”, mille eest on ette nähtud trahvisumma 1–20 miljonit eurot ja „väga rasked rikkumised”, mille eest on
ette nähtud trahvisumma rohkem kui 20 miljonit eurot (punkti 1 A teise lõigu esimene kuni kolmas taane). Igas kategoorias
võimaldab väljapakutud trahviastmik rakendada ettevõtjate suhtes erinevat kohtlemist vastavalt toimepandud rikkumise laadile
(punkti 1 A kolmas lõik). Samuti on vaja arvesse võtta rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju
muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele, ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju (punkti 1 A
neljas lõik).
Nii määratletud kolme rikkumiste kategooria siseselt võib komisjoni sõnul mõnel juhul osutuda vajalikuks kindlaksmääratud
trahvisummat veel kaaluda, et võtta arvesse iga ettevõtja konkreetset kaalu ja seega iga ettevõtja õigusvastase käitumise
tegelikku mõju konkurentsile, eeskätt juhul, kui samalaadse rikkumise toime pannud ettevõtjate suurus erineb üksteisest oluliselt,
ja kohandada sellest tulenevalt algset põhisummat vastavalt iga ettevõtja iseärasustele (edaspidi „lähtesumma”) (punkti 1 A
kuues lõik).
Mis puudutab rikkumise kestusega seotud tegurit, siis eristatakse suunistes lühiajalisi rikkumisi (üldiselt lühemad kui üks
aasta), mille puhul rikkumise raskusastme põhjal määratud trahvisummat ei suurendata, keskmise kestusega rikkumisi (üldiselt
kestavad ühe aasta kuni viis aastat), mille puhul võib seda summat suurendada kuni 50%, ning pikaajalisi rikkumisi (üldiselt
pikemad kui viis aastat), mille puhul võib seda summat suurendada 10% aasta kohta (punkti 1 B esimese lõigu esimene kuni kolmas
taane).
Edasi on suunistes näidetena loetletud raskendavad ja kergendavad asjaolud, mida võidakse arvesse võtta põhisumma suurendamisel
või vähendamisel.
Lõpuks on suunistes täpsustatud, et selle meetodiga leitud lõppsumma (põhisumma, mida on suurendatud või vähendatud teatava
protsendimääraga) ei või ühelgi juhul ületada 10% ettevõtjate ülemaailmsest käibest, nagu on sätestatud määruse nr 17 artikli 15
lõikes 2 (punkti 5 alapunkt a). Lisaks on suunistes ette nähtud, et sõltuvalt asjaoludest tuleks pärast eespool kirjeldatud
arvutuste tegemist arvesse võtta selliseid objektiivseid tegureid, näiteks majanduskeskkonna eripära, rikkujate saadud majanduslik
või rahaline kasu, asjaomaste ettevõtjate tunnusjooned ja nende tegelik maksevõime vastavates ühiskondlikes oludes, ning lõpuks
tuleks kavandatavat trahvisummat vastavalt kohandada (punkti 5 alapunkt b).
Selles kontekstis tuleb hinnata, kas otsuse artiklis 3 määratud trahvid on ülemäära suured ja vale meetodi põhjal kindlaks
määratud, nagu väidavad hagejad.
Selles osas tuleb meenutada, et kuigi komisjonil on iga trahvi summa määramisel kaalutlusõigus ja ta ei ole kohustatud kohaldama
täpset matemaatilist valemit (Esimese Astme Kohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑150/89: Martinelli
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑1165, punkt 59), teeb Esimese Astme Kohus hagide suhtes, mis on esitatud trahve määravate komisjoni
otsuste peale, otsuse vastavalt määruse nr 17 artiklile 17 siiski EÜ artikli 229 tähenduses täieliku pädevuse alusel ning
järelikult võib ta määratud trahvi tühistada või seda vähendada või suurendada. Sellega seoses võib trahvi proportsionaalsuse
hindamine sõltumata komisjoni toime pandud võimalikest ilmsetest hindamisvigadest õigustada sellise täiendava teabe esitamist
ja arvessevõtmist, mida ei ole komisjoni otsuses mainitud (eespool punktis 108 viidatud kohtuotsus SCA Holding
vs.
komisjon, punkt 55).
b)     Otsuses rikkumise raskusastme põhjal kinnitatud lähtesummad
Otsuse kokkuvõte
Otsuse põhjendustes 129–154 määras komisjon iga trahvi lähtesumma kindlaks rikkumise raskuse alusel. Selles kontekstis võttis
ta arvesse:
–        rikkumise laadi (turgude jagamine ja hindade kindlaksmääramine olulises tööstussektoris), leides, et tegemist on EÜ artikli 81
lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõike 1 väga raske rikkumisega;
–        rikkumise tegelikku mõju grafiitelektroodide turul EMP‑s, leides, et hindades ei lepitud pelgalt kokku, vaid hinnad tehti
ka teatavaks ning viidi ellu, täpsustades seejuures, et turul kohaldatud hinnad (eelkõige hinnatõus) järgisid suures osas
kartellis kokku lepitud hindu kuue aasta jooksul;
–        asjaomase geograafilise turu suurust, märkides, et kartell hõlmas kogu ühisturgu ning pärast selle loomist kogu EMP‑d.
Neid tegureid arvestades tõdes komisjon, et asjaomased ettevõtjad panid toime „väga raske rikkumise”.
Edasi, selleks et arvesse võtta iga ettevõtja tegelikku majanduslikku suutlikkust tekitada märkimisväärset kahju konkurentsile
ning asjaomaste ettevõtjate suuruse olulist erinevust, kohaldas komisjon erinevat kohtlemist. Selleks jagas ta asjaomased
ettevõtjad kolme kategooriasse, tuginedes seejuures ülemaailmsele käibele, mille iga ettevõtja sai asjaomase toote müügist.
Võrdlus põhines andmetel kõnealuse tootega seotud käibe kohta, mis saadi rikkumise viimasel aastal, see tähendab 1998. aastal,
nagu ilmneb otsuse põhjenduses 30 sisalduvas tabelis esitatud andmetest:
Äriühing
Grafiitelektroodide ülemaailmne käive (1998. aasta, miljonit eurot) + grafiitelektroodide ülemaailmse turu osa (1992–1998)
Grafiitelektroodide käive EMP‑s (1998. aasta) + grafiitelektroodide EMP turu osa (1992–1998)
Ülemaailmne kogukäive (2000. aasta, miljonit eurot)
SGL
[…]*
[…]*
UCAR
[…]*
[…]*
VAW Carbon VAW Aluminium
[…]*
[…]*
C/G
[…]*
[…]*
SDK
[…]*
[…]*
Tokai
[…]*
[…]*
SEC
[…]*
[…]*
Nippon
[…]*
[…]*
Selles tabelis sisalduvatest andmetest lähtuvalt liigitati SGL ja UCAR, kes on ülemaailmselt ja EMP‑s kaks peamist grafiitelektroodide
tootjat, esimesse kategooriasse (lähtesumma 40 miljonit eurot). C/G, SDK ja Tokai, kelle ülemaailmsed turuosad on tunduvalt
väiksemad (5–10%), liigitati teise kategooriasse (lähtesumma 16 miljonit eurot). VAW, SEC ja Nippon, kelle ülemaailmsed turuosad
olid alla 5%, liigitati kolmandasse kategooriasse (lähtesumma 8 miljonit eurot).
Selleks et võtta arvesse VAW ja SDK suurust ning koguvahendeid, kohaldas komisjon viimaks VAW puhul lähtesummale koefitsienti 1,25,
saades tulemuseks 10 miljonit eurot, ning SDK puhul – keda peeti otsuse puhul asjaomastest ettevõtjatest kaugelt kõige suuremaks
– koefitsienti 2,5, saades tulemuseks 40 miljonit eurot.
Poolte argumendid
SGL seab kahtluse alla suuniste kohaldatavuse ning väidab, et suunistes määratletud arvutusmeetod kaldub täielikult kõrvale
varasemast lähenemisviisist, jättes tähelepanuta trahvi proportsionaalsuse käibega. Üksnes kogukäibega proportsionaalne karistus
on kooskõlas määruse nr 17 artikliga 15. Vastasel korral oleksid sellised ettevõtjad nagu SGL, kes saavad oma käibe peamiselt
asjaomase toote müügist, halvemas olukorras kui ettevõtjad, kes saavad suurema osa oma käibest teistest toodetest.
UCAR seevastu heidab komisjonile ette, et viimane võttis ülemaailmset käivet arvesse kui asjaomaste ettevõtjate suhtelise
tähtsuse kriteeriumi. Selle meetodi tõttu karistati Ameerika ettevõtjat UCAR‑i seetõttu, et tema majandustegevuse tase Ühendriikides
kajastus tingimata tema ülemaailmses käibes.
SGL heidab ette ka läbipaistvuse puudumist ning ebapiisavat põhjendamist seoses nende kolme kategooria kindlaksmääramisega,
millesse liigitati asjaomased ettevõtjad, eelkõige seoses liigitamise summade ja kriteeriumide valikuga. Sel viisil kindlaks
määratud summad olid meelevaldsed, lisaks ei ole otsusest võimalik teada saada, kas komisjon tugines asjaomaste ettevõtjate
kogukäibele või käibele, mille nad said seoses asjaomase tootega. Peale selle on SGL‑ile rikkumise raskuse alusel määratud
väga suur lähtesumma 40 miljonit eurot vastuolus komisjoni varasema otsuste tegemise praktikaga.
Komisjon ei ole ka tõendanud, et kartellikokkulepe tõi endaga konkreetselt kaasa tegeliku hinnatõusu. Ta jättis tähelepanuta,
et hinnatõusudele ajavahemikus 1992–1996 on alternatiivne seletus: 1990. aastate alguses valitsenud struktuurilise kriisi
ajal olid hinnad tunduvalt madalamad kui tootmiskulud, mistõttu oli järgnenud hinnatõus vajalik sektori säilimiseks ning kvaliteedi
parandamise rahastamiseks. Samuti möönis komisjon ise (otsuse põhjendus 139), et keeruline on öelda, kas ja mil määral oleksid
hinnad kartellikokkuleppe puudumisel olnud teistsugused.
SGL lisab, et komisjon põhjendas märkimisväärseid lähtesummasid üksnes vajadusega tagada „hoiatav mõju” (otsuse põhjendused 146,
148 ja 152). Seejuures jättis ta tähelepanuta asjaolu, et õigluse põhimõtte kohaselt tuleb arvesse võtta ka igale ettevõtjale
omaseid asjaolusid, nagu eripreventsiooni ja proportsionaalsuse aspektid.
Neli Jaapani hagejat ja C/G, kelle jaoks EMP ei olnud nende „kodumaine turg”, väidavad, et selle asemel, et omistada ebaproportsionaalne
tähtsus asjaomase toote ülemaailmsele käibele ja ülemaailmsetele turuosadele, oleks komisjon pidanud tuginema käibele ja turuosadele
EMP‑s. Üksnes niisugune meetod oleks esiteks järginud komisjoni piiratud territoriaalset pädevust ning teiseks võimaldanud
mõõta iga ettevõtja tegelikku võimet oluliselt kahjustada konkurentsi EMP‑s.
Tokai […%], Nipponi […%], SDK […%], SEC […%] ja C/G […%] turuosad EMP‑s olid aga SGL‑i ja UCAR‑i turuosadega võrreldes vähetähtsad,
nad osalesid kartelli Euroopa tegevuses puhtalt passiivselt. Selles kontekstis esitavad nad arvukaid võrdlusi nende trahvide
lähtesummade, põhisummade ja lõppsummade ning eestvedajate SGL‑i ja UCAR‑i vastavate arvude vahel ning asjaomaste ettevõtjate
erinevate käivete vahel, selleks et tõendada, et nende karistused olid liiga ranged võrreldes nende majandustegevusega EMP‑s.
Lisaks võrdlevad nad komisjoni kohaldatud arvutusmeetodit Ühendriikide ametivõimude meetodiga, mis on väidetavalt õiglasem.
Nad täpsustavad, et nende vähetähtis ja passiivne tegevus EMP turul ei ole kuidagi tingitud kartelli tagajärgedest, vaid on
nende iseseisvate otsuste tagajärg, mis nad tegid – kusjuures kaua aega enne rikkumise algust – oma vastavast majanduslikust
huvist lähtuvalt. Komisjon ei ole suutnud tõendada, et nad just kartelli tõttu hoidusid müümast asjaomast toodet EMP‑s. Komisjon
ei ole eelkõige tõendanud, et nende turuosad või nende müük EMP‑s oleksid ilma kartellita olnud märkimisväärselt suuremad.
Tokai, Nippon, SEC ja C/G lisavad, et isegi kui järgida komisjoni loogikat ning nõustuda 1998. aastal asjaomase toote müügist
saadud ülemaailmse käibe alusel nende lähtesumma kindlaksmääramisega, läheb komisjoni poolt nende liigitamine kolme eespool
nimetatud kategooriasse ning vastavate arvude (40 miljonit, 16 miljonit ja 8 miljonit eurot) kindlaksmääramine vastuollu proportsionaalsuse
ja võrdse kohtlemise põhimõttega. Nimelt on nende lähtesumma proportsionaalselt, see tähendab võrreldes ülemaailmse käibe
ja ülemaailmsete turuosadega palju suurem kui SGL‑i, UCAR‑i ja SDK lähtesumma.
Isiklikult enda osalemise kohta rikkumises märgib C/G täiendavalt, et tema olukord erineb paljudes punktides teiste kartelliosaliste
omast. Selles osas viitab ta oma vähetähtsa rolli kõrval ka paljudele asjaoludele, millest ta järeldab, et tema tegevust ei
saa kvalifitseerida „väga raskeks” rikkumiseks.
SDK heidab komisjonile ette, et ta suurendas kunstlikult tema trahvi täiendava hoiatusteguri 2,5 kohaldamisega, mis tõstis
tema lähtesummat 24 miljoni euro võrra. Sellist tegurit ei kohaldatud kartelli eestvedajate ega nende kartelliosaliste suhtes,
kellel olid kõige suuremad turuosad EMP‑s, ega ka nende suhtes, kes takistasid komisjoni uurimist ning jätkasid rikkumist
isegi pärast kõnealust uurimist. Seega on tegemist üksnes äriühingut SDK diskrimineeriva ja ebaproportsionaalse topeltkaristamisega,
samas kui VAW‑le kohaldatud kordaja oli vaid 1,25 ning suurendas selle äriühingu summat pelgalt 2 miljoni euro võrra.
Osas, milles komisjon toob esile SDK suuruse ja koguvahendid (otsuse põhjendused 152–154), viitab SDK majanduseksperdi arvamusele,
et kinnitada, et majanduslik tugevus ei sõltu suurusest kui sellisest. Ühelt poolt ei saa suured äriühingud nagu SDK, kellel
on asjaomasel turul vaid väike turuosa, mingit võimu oma kohalolekust teistel turgudel, mis ei ole asjaomase turuga kuidagi
seotud. Teiselt poolt ei saa suurt konglomeraati, millel on nõrk finantsseisund, käsitada majanduslikult tugevana üksnes tema
suuruse tõttu. Ettevõtja, kellel on asjaomase toote puhul piiratud turuosa, ei saa kartellist rohkem kasu pelgalt asjaolu
tõttu, et ta müüb ka tooteid, mis ei ole kartelliga kuidagi seotud ning mida kartell seega ei mõjuta. Igal juhul, isegi kui
oleks tulnud kohaldada hoiatustegurit, peaks see sõltuma olukorrast EMP turul, kus SDK‑l oli vaid marginaalne seisund, ning
selleks tuleks hinnata kartelli avastamise tõenäosust ja tulu, mida kartelliosalised saada lootsid.
SDK leiab, et kordaja 2,5 kohaldamine on vastuolus ka paljude komisjoni varasemate otsustega. Komisjon käsitleb seega erinevaid
juhtumeid ebaühtlaselt. Viimaks on SDK kaitseõigusi rikutud sellega, et teda ei kuulatud ära kordaja 2,5 valiku põhjuste ja
kriteeriumide osas.
Kõik Jaapani hagejad leiavad, et ebapiisavalt on põhjendatud erinevaid punkte, mis eespool kokku võeti.
Komisjoni arvates ilmneb otsuses toodud põhjendustest ning kohtupraktikast, et ükski nendest väidetest ei ole põhjendatud.
Mis puudutab eelkõige ettevõtjate jagamist kolme kategooriasse ning lähtesummade kindlaksmääramist, siis eitab komisjon, et
ta tugines üksnes asjaomase toote müügist saadud ülemaailmsele käibele. Trahvide arvutamise lähtepunktiks oli rikkumise raskus
(laad ja mõju ning asjaomase geograafilise turu suurus). Käive ja ülemaailmsed turuosad olid pelgalt aluseks, et kindlaks
määrata kartelliga seotud ettevõtjate suhteline tähtsus EMP‑s. Komisjoni lähenemisviis võttis seega arvesse paljusid elemente
ning ei kujutanud endast üksnes käibel põhinevat lihtsat arvutust.
Seoses kordajaga 2,5, mida kohaldati SDK lähtesummale, vaidleb komisjon vastu argumendile, et see kohandamine oli mõeldud
täiendava hoiatusena. Vastupidi, kohandamistegur annab tunnistust pelgalt asjaolust, et erinevad finantsvahendid nõuavad erinevaid
trahve, kui viimased on ette nähtud tooma endaga kaasa võrdväärset hoiatavat mõju. Sellest tuleneb kartelliosaliste erinev
kohtlemine. Suurte konglomeraatide puhul, nagu see, kuhu kuulub SDK, ei ole piisav võtta aluseks käive turul, kus rikkumine
toime pandi.
Konkreetse arvu 2,5 osas kinnitab komisjon, et see ei tuginenud selle kontserni ülemaailmsele käibele, kuhu hageja kuulub.
Pigem oli tegemist ligikaudse kohandamisega, mille käigus võeti arvesse SDK suurust ja tema koguvahendeid, kuna ta oli nendest
ettevõtjatest, keda otsus puudutas, kaugelt kõige suurem.
Esimese Astme Kohtu hinnang
–       Suuniste kohaldatavus arvessevõetava käibe kindlaksmääramisel
SGL‑i väite osas, et suunised on vastuolus komisjoni varasema otsuste tegemise praktikaga, mis põhines kogukäibel, tuleb täpsustada,
et ühenduse konkurentsinormide rikkumise eest komisjoni määratavad karistused on sätestatud määruse nr 17 artiklis 15, mis
võeti vastu enne rikkumise toimepanemise kuupäeva. Nagu ilmneb eespool punktidest 159–164, toimub trahvisumma arvutamine vastavalt
suunistes sätestatud üldisele meetodile määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 nimetatud kahe kriteeriumi, nimelt rikkumise raskuse
ja kestuse alusel, järgides ühtlasi samas sättes kehtestatud ülempiiri, mis lähtub iga ettevõtja käibest (eespool punktis 38
viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 231).
Järelikult ei saa suuniseid pidada selles sättes määratletud karistuste õiguslikust raamistikust väljuvateks (eespool punktis 38
viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 232).
Suunistega komisjoni varasemasse halduspraktikasse sisse viidud muudatus ei kujuta endast trahvide võimalikku suurust määratleva
õigusliku raamistiku muudatust ega ole seega vastuolus seaduste tagasiulatuva jõu puudumise või õiguskindluse põhimõttega.
Esiteks ei ole komisjoni varasem praktika iseenesest käsitatav konkurentsi valdkonnas määratavate trahvide õigusliku raamistikuna,
kuna see on määratletud üksnes määruses nr 17. Teiseks tuleb märkida, et pidades silmas määrusega nr 17 komisjonile jäetud
kaalutlusruumi, ei saa komisjoni poolt sellise uue trahvide arvutamise meetodi kasutuselevõttu, mis võib kaasa tuua trahvide
üldise taseme tõusu, pidada määruse nr 17 artiklis 15 ette nähtud trahvide tagasiulatuvaks karmistamiseks (eespool punktis 38
viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punktid 233–235).
Lisaks ei saa asjaolu, et komisjon on minevikus kohaldanud teatava suurusega trahve teatavat tüüpi rikkumistele, temalt veel
võtta võimalust seda taset tõsta määruses nr 17 kehtestatud piirides, kui see on vajalik ühenduse konkurentsipoliitika elluviimise
tagamiseks (eespool punktis 144 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 109). Ühenduse konkurentsinormide tõhus kohaldamine nõuab vastupidi, et komisjon võiks mis tahes hetkel kohandada
trahvide taset selle poliitika vajadustele (eespool viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 109, ja eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punktid 236 ja 237).
Seega tuleb tagasi lükata etteheide, mille kohaselt suunised ei kuulu kohaldamisele.
Järelikult ei ole tulemuslik nelja Jaapani hageja ja C/G viide Ameerika – väidetavalt õiglasemate – arvutusmeetodite kohta,
kuna komisjon võis õiguspäraselt kohaldada suunistes sätestatud arvutusmeetodit.
–       Lähtesumma kindlaksmääramisel komisjoni arvesse võetud käive
Osas, milles komisjonile heidetakse ette, et ta ei määranud erinevaid lähtesummasid kindlaks grafiitelektroodide müügist EMP‑s
saadud käibe või kõigi toodete kogukäibe alusel, tuleb esiteks meenutada, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 sisalduv ainus
sõnaselge viide käibele käsitleb ülempiiri, mida trahvisumma ei või ületada, ning teiseks tuleb seda ülempiiri mõista nii,
et see puudutab kogukäivet (eespool punktis 144 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 119). Selle ülempiiri ulatuses võib komisjon üldjuhul määrata trahvi lähtuvalt tema valitud käibest, võttes
aluseks geograafilise ala ja asjaomased tooted (eespool punktis 39 viidatud tsemendi kohtuotsus, punkt 5023), ilma et tal
oleks kohustust kasutada just kogukäivet või seda käivet, mis saadi geograafilisel turul või asjaomaste toodete turul. Lõpuks,
kuigi suunistes ei ole sätestatud, et trahv tuleb arvutada konkreetse käibe alusel, ei ole suunistega vastuolus ka see, kui
sellist käivet võetakse arvesse, tingimusel et komisjon ei ole valimisel teinud ilmset hindamisviga.
Käesolevas asjas tuleneb vastupidi SGL‑i argumendile otsuse põhjendustest 149–151 selgelt, et komisjon valis asjaomase toote
müügist saadud ülemaailmse käibe, selleks et lähtesummade abil ja kartelliosaliste olulist suuruse erinevust arvestades väljendada
rikkumise laadi, selle tegelikku mõju turule ning geograafilise turu ulatust.
Kartellile omase laadi osas lähtus komisjon hindamisviga tegemata põhjendatult sellest käibest, mis võimaldas tal võtta arvesse
„rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele” suuniste
punkti 1 A neljanda lõigu tähenduses.
Tulenevalt otsuses toodud järeldustest oli kartell ülemaailmne ning sisaldas lisaks hindade kindlaksmääramisele turgude jagamist
vastavalt „kodumaise tootja” põhimõttele: väljastpoolt EMP‑d pärit tootjad pidid EMP turul agressiivse konkureerimise asemel
tagasi tõmbuma sellelt turult, mis ei olnud „nende kodumaine turg” (vt eespool punktid 64 ja 67). Kui komisjon oleks arvutanud
Tokai, SDK, Nipponi, SEC ja C/G lähtesumma asjaomaselt tootelt EMP‑s saadava madala käibe alusel, oleks ta neid premeerinud
selle eest, et nad järgisid kartelli ühte aluspõhimõtet ning olid nõus mitte konkureerima EMP turul, samas kui kartelli selle
põhimõttega kooskõlas olev nende käitumine võimaldas „kodumaistel” tootjatel Euroopas, nimelt SGL‑il ja UCAR‑il määrata EMP‑s
ühepoolselt hindu. Sel viisil takistasid Jaapani hagejad ja C/G konkurentsi EMP turul, sõltumata nende tegelikust käibest
sellel turul.
Selles osas tuleb täpsustada, et otsuses süükspandav ülemaailmne kartell kahjustas tarbijaid EMP‑s, kuna eelkõige SGL ja UCAR
võisid suurendada oma hindu EMP‑s, ilma et neid oleksid ohustanud Jaapani hagejad ja C/G, kes võisid tegutseda sama moodi
ülemaailmse vastastikkuse põhimõtte alusel oma vastavatel turgudel, nimelt ühelt poolt Jaapanis ja Kaug-Idas ning teiselt
poolt Ühendriikides. Kuna kartelli üks eesmärkidest oli takistada „mittekodumaiseid” tootjaid EMP‑s konkureerimast, oli nende
tootjate osalemine vajalik kartelli häireteta toimimiseks tervikuna, see tähendab maailma teistel piirkondlikel turgudel.
Kõigi kartelliosaliste, sealhulgas hagejate – kelle jaoks EMP ei olnud „kodumaine turg” – toime pandud rikkumise tegelik mõju
EMP‑s seisnes järelikult nende panuses kartelli kogu tõhususele, kuna igaüks kolmest „sambast” – Ühendriigid, EMP, Kaug-Ida/Jaapan
– oli oluline kartelli tõhusaks toimimiseks ülemaailmsel tasandil.
Tuleb lisada, et asjaolu, et komisjonil on karistuste määramise pädevus vaid EMP territooriumil, ei takista tal asjaomase
toote müügist saadud ülemaailmset käivet arvesse võtta, selleks et hinnata kartelliosaliste majanduslikku suutlikkust kahjustada
konkurentsi EMP‑s. Komisjon võib selle hinnangu anda samal viisil, nagu ta võtab määruse nr 17 artikli 15 ning vastava kohtupraktika
kohaselt arvesse karistatud ettevõtja rahalist võimsust, tuginedes tema ülemaailmsele kogukäibele.
Tõepoolest on väljakujunenud kohtupraktikaga vastuolus see, kui teiste hinnanguelementidega võrreldes omistatakse ühele nendest
käivetest ebaproportsionaalne tähtsus, mistõttu ei saa sobiva trahvi määramine toimuda lihtsa arvutuse põhjal kogukäibe alusel,
ja seda eelkõige siis, kui asjaomased kaubad moodustavad üksnes väikese osa sellest käibest (eespool punktis 144 viidatud
kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punktid 120 ja 121, ning Esimese Astme Kohtu 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑77/92: Parker Pen
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II‑549, punkt 94). Nii nõustus Esimese Astme Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Parker Pen
vs.
komisjon proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist puudutava väitega põhjusel, et komisjon ei olnud võtnud arvesse asjaolu,
et rikkumisega seotud toodete müügist saadud käive oli suhteliselt väike võrreldes kõnealuse ettevõtja kogu müügist saadud
käibega.
Neli Jaapani hagejat ja C/G tuginevad sellele kohtupraktikale ning viitavad nende vähesele tegutsemisele EMP‑s. Siiski puudutab
eespool punktis 201 viidatud kohtuotsuses Parker Pen
vs.
komisjon Esimese Astme Kohtu leitud lahendus trahvi lõppsumma, mitte – nagu käesolevas asjas – trahvi lähtesumma kindlaksmääramist
rikkumise raskusastme alusel. Käesoleval juhul ei tuginenud komisjon trahvi lõppsumma puhul üksnes kogukäibele, vaid ta võttis
arvesse suurt hulka muid tegureid peale käibe, ning just lähtesumma puhul ei juhindunud ta kogukäibest. Viidatud kohtupraktika
ei ole seega asjakohane (vt selle kohta eespool punktis 153 viidatud kohtuotsus ABB Asea Brown Boveri
vs.
komisjon, punkt 156).
Osas, milles C/G leiab veel, et tema osalemist rikkumises ei saa kvalifitseerida „väga raskeks” tema olukorra erilisuse tõttu
EMP‑s, piisab, kui märkida, et teatud ettevõtjale omased konkreetsed andmed võivad küll kujutada endast raskendavaid või kergendavaid
asjaolusid (suuniste punktid 2 ja 3) või olla lõpuks põhjenduseks trahvisumma kohandamisele (suuniste punkti 5 alapunkt b).
Kui komisjon võtab vastavalt suuniste punkti 1 A esimesele ja teisele lõigule raskusastme hindamisel aluseks rikkumise mõju,
tuleb selleks siiski arvesse võtta just rikkumisest, milles osalesid kõik ettevõtjad, tervikuna tulenevat mõju (Euroopa Kohtu
8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I‑4125, punktid 150–152), mistõttu iga ettevõtja individuaalsel käitumisel või teda puudutavatel
andmetel ei ole selles osas tähtsust. C/G poolt esitatud erilised asjaolud ei ole käesolevas kontekstis seega asjakohased.
Seega tuleb tagasi lükata väited selle käibe ebaõige hindamise kohta, mis tuleb lähtesumma kindlaksmääramisel arvesse võtta.
–       Kartelli tegelik mõju hindade tõstmisele ning teatavate kartelliosaliste turuosadele
Mis puudutab Jaapani hagejate ja C/G väidet, et nende rikkumisel ei olnud „tegelikku mõju” EMP‑s suuniste punkti 1 A eelviimase
lõigu tähenduses, sest nad olid iseseisvalt loobunud müümast asjaomast toodet enne kartellikokkulepet, siis tuleb märkida,
et need argumendid jätavad tähelepanuta esiteks selle, et kartellile on omane turgude ülemaailmne jagamine, ning teiseks asjaolu,
et hagejad ei ole tulemuslikult vastu vaielnud komisjoni faktilistele järeldustele selles punktis.
Hagejad nimelt möönsid, et vastavalt kartelli juhtpõhimõtetele tuli asjaomase toote hinnad kindlaks määrata ülemaailmselt
ning „mittekodumaised” tootjad pidid tagasi tõmbuma turgudelt, mis olid ette nähtud „kodumaistele” tootjatele (otsuse põhjendus 50).
Lisaks tõdes komisjon, et neid juhtpõhimõtteid rakendati erinevatel kartelli koosolekutel (otsuse põhjendused 51–93), ilma
et eespool nimetatud hagejad oleksid need järeldused tulemuslikult kahtluse alla seadnud.
Mis puudutab iga ettevõtja rikkumise konkreetset mõju turule ja konkurentsile, siis tuleb suuniste punkti 1 A esimese lõigu
kohaselt seda mõju arvesse võtta, „kui seda saab mõõta”. Käesoleval juhul vastas viie eespool nimetatud hageja mitteagressiivne
käitumine EMP‑s täpselt kartelli põhimõtetele ja tõhusale toimimisele. Seega on keeruline „mõõta”, mil määral ületab nende
hagejate toime pandud rikkumise – see tähendab nende agressiivsuse puudumine EMP turul – konkreetne mõju puhtalt lepingulist
taset, nimelt nende kohustust jääda passiivseks.
Selleks et vaielda tulemuslikult vastu rikkumise konkreetsele mõjule, ei piisa ka, kui õigusvastaste kokkulepetega kooskõlas
oleva tegevuse kohta viidata „alternatiivsetele selgitustele”, nimelt iseseisvatele otsustele, mis väidetavalt tehti ettevõtjate
majandushuvist lähtuvalt. „Alternatiivsete selgituste” kontseptsioon saab välistada kooskõlastatud tegevuse vaid siis, kui
paralleelset passiivset käitumist saab selgitada muude usutavate põhjustega kui asjaomaste ettevõtjate vaheline kooskõlastamine
(vt Esimese Astme Kohtu 29. juuni 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑30/91: Solvay
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑1775, punkt 75 ja seal viidatud Euroopa Kohtu praktika). Käesoleval juhul ei vasta viie eespool
nimetatud hageja õigusvastane tegevus kaugeltki pelgale paralleelsele käitumisele, vaid just salajastele kokkulepetele, mille
olemasolu ega sisu ei ole nad vaidlustanud.
Lisaks, nagu komisjon õigesti rõhutas, oli kartelli eesmärk tagada ülemaailmse turu stabiilsus, et võimaldada kooskõlastatult
tõsta hindu. Nõustudes jääma eemale EMP turust, andsid viis eespool mainitud ettevõtjat ülemaailmse turu stabiilsusele olulise
panuse, mille tulemusel kahjustati raskelt konkurentsi EMP‑s. Vastutasu kaitse eest, mida SGL ja UCAR nendele hagejatele nende
„kodumaistel” turgudel tagasid, oli nende lubadus jääda väljapoole EMP‑d. Kui see lubadus oleks olnud väärtusetu, ei oleks
nendel hagejatel olnud vaja osaleda kartellis.
Viimaks ei olnud kõnealune kartell otsuses toodud järelduste kohaselt Euroopa kartell, millega olid liitunud teatud Jaapani
ja Ameerika osalejad, vaid tegemist oli ülemaailmselt tegutseva kartelliga. Selleks et välistada kartelli häireteta toimimise
takistamise ohtu, kohustus iga pool järgima ülemaailmselt omandatud turuosasid, välja arvatud võimalikud tendentsid ja areng
tulevikus, ning sel viisil tagama hindade korrapärase tõstmise maailma igas piirkonnas, kusjuures see hindade tõstmine oleks
„kodumaise” tootja põhimõtte puudumisel võinud julgustada „mittekodumaiseid” tootjaid tulema piirkondadesse, kus tegutsesid
„kodumaised” tootjad.
Asjakohatu on seega hagejate viide nende iseseisvatele otsustele, mille nad tegid oma majanduslikes huvides, keskenduda oma
vastavale „kodumaisele” turule. Selliste otsuste jaoks määravad asjaolud võivad muutuda iga hetk, mistõttu kohustus jääda
väljapoole piirkonda, mis konkreetsel hetkel ei olnud majanduslikult huvitav, säilitab oma väärtuse. Lisaks, kuigi alati on
keeruline ette kujutada, milline oleks olnud areng konkreetsel turul, kui sellel turul oleks puudunud toimiv kartell, on sellised
prognoosid iseäranis probleemirohked turgude jagamise korral lähtuvalt „kodumaise” tootja põhimõttest, mis kohustab kartelliosalisi
olema teatud geograafilistes piirkondades passiivsed.
Igal juhul ei piisa sellisel juhul küsimusest, millised turuosad oleksid „mittekodumaised” tootjad kartelli puudumisel võinud
mõistlikult omandada mõnele teisele kartelliosalisele jäetud turul. Nimelt ei saa välistada, et kartellikokkuleppega tagatava
kindluse puudumisel oleks „kodumaine” tootja pelga ähvarduse tõttu, et sellele turule tulevad teised tootjad, hoidnud oma
hindu piisavalt madalal, et teised tootjad otsustaksid jääda väljapoole kõnealust turgu, omandamata seal mingitki turuosa.
Sellises olukorras oleksid vabast konkurentsist saanud madalate hindade näol kasu tarbijad, ilma et turuosad oleksid üldse
muutunud.
Komisjon leidis seega õigesti, et viie kõnealuse hageja passiivne käitumine EMP‑s oli kartellikokkuleppe tegelik tagajärg,
nii et ka need hagejad osalesid „väga raskes rikkumises”.
Sama kehtib ka kartelli poolt ajavahemikus 1992–1996 põhjustatud hinnatõusude kohta. Kuna SGL viitas selles osas „alternatiivsetele
selgitustele”, siis piisab, kui uuesti meenutada, et käesolev juhtum ei puuduta pelga „paralleelse käitumise” olukorda. Lisaks
võtavad otsuse põhjendused 136 ja 137 kokku komisjoni faktilised järeldused sihthindade kindlaksmääramise ja hindade tegeliku
tõstmise kohta vastavalt kartelli juhtpõhimõttele, mille kohaselt olid grafiitelektroodide hinnad määratud ülemaailmselt (otsuse
põhjendused 50 ja 61–70). Sellest ilmneb, et kartelli koosolekutel kokku lepitud hindu kohaldati ostjatele progressiivselt
ning need tõusid ajavahemikus 1992–1996 ligikaudu 50%. Nendele konkreetsetele ja üksikasjalikele järeldustele SGL vastu ei
vaielnud. Komisjon tuvastas seega õigesti seose hindade tõstmise ja õigusvastaste kokkulepete kohaldamise vahel kaheksa kartelliosalise
poolt, kes kontrollisid ligikaudu 90% grafiitelektroodide ülemaailmsest turust (otsuse põhjendus 135) ning kellel õnnestus
viie kuni kuue aasta jooksul kokku leppida hindades (otsuse põhjendus 3), jagada turgusid ning võtta hulk sellega seotud meetmeid
(otsuse põhjendus 2).
Seega ei saa nõustuda väidetega, et ebaõigesti on hinnatud kartelli tegelikku mõju hindade tõstmisele ja teatud kartelliosaliste
turuosadele.
–       Kartelliosaliste jagamine kolme kategooriasse ning vastavate lähtesummade kindlaksmääramine
Mis puudutab etteheidet, et lähtesummad, eriti SGL‑ile määratud summa 40 miljonit eurot, olid meelevaldsed ja liiga suured,
põhjusel et see suur summa on vastuolus komisjoni varasema otsuste tegemise praktikaga, siis piisab, kui meenutada, et komisjonil
on trahvisummade kindlaksmääramisel kaalutlusruum, et suunata ettevõtjate tegevust konkurentsinormidest kinnipidamisele (eespool
punktis 157 viidatud kohtuotsus Deutsche Bahn
vs.
komisjon, punkt 127). Asjaolu, et komisjon on minevikus kohaldanud teatava suurusega trahve teatavat tüüpi rikkumistele,
ei saa temalt veel võtta võimalust seda taset igal ajal tõsta, et tagada ühenduse konkurentsipoliitika elluviimine (eespool
punktis 144 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 109) ning tugevdada trahvide hoiatavat mõju (Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑327/94:
SCA Holding
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1373, punkt 179) (vt eespool punktid 191 ja 192). Seega tuleb etteheide trahvi põhisummade taseme
praktika muutumise kohta tagasi lükata.
Kartelliosaliste mitmesse kategooriasse jagamise kohta, mille tagajärjel määratakse samasse kategooriasse kuuluvatele ettevõtjatele
kindla suurusega trahvi lähtesumma, tuleb märkida, et kuigi komisjoni selline lähenemisviis ei arvesta sama kategooria ettevõtjate
suuruste erinevusi, ei saa seda üldjuhul keelata. Komisjonil ei ole trahvisummade kindlaksmääramisel kohustust tagada olukorras,
kui trahve määratakse mitmele sama rikkumisega seotud ettevõtjale, et trahvide lõppsummad kajastaksid kõiki asjaomaste ettevõtjate
vahelisi erinevusi seoses nende kogukäibega (eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus FETTCSA, punkt 385 ja seal viidatud kohtupraktika).
Komisjon ei teinud seega faktiviga ega rikkunud õigusnormi, kui ta rikkumise raskuse kindlaksmääramise staadiumis jagas hagejad
kategooriatesse.
Siiski tuleb kategooriatesse jagamisel järgida võrdse kohtlemise põhimõtet, mille kohaselt on keelatud käsitleda sarnaseid
olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud (eespool
punktis 47 viidatud kohtuotsus FETTCSA, punkt 406). Samuti on suuniste punkti 1 A kuuendas lõigus ette nähtud, et kui samalaadseid
rikkumisi toime panevate ettevõtjate suurus erineb üksteisest „oluliselt”, on sellega põhjendatud eelkõige eristamine rikkumise
raskusastme hindamisel. Lisaks peab kohtupraktika kohaselt trahvisumma olema vähemalt proportsionaalne nende asjaoludega,
mida võeti arvesse rikkumise raskusastme hindamisel (Esimese Astme Kohtu 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T‑202/98, T‑204/98 ja T‑207/98: Tate & Lyle jt
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑2035, punkt 106).
Järelikult juhul, kui komisjon jagab asjaomased ettevõtjad trahvisummade määramiseks kategooriatesse, peab iga nii loodud
kategooria künnise kindlaksmääramine olema ühetaoline ja objektiivselt põhjendatud (eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus
FETTCSA, punkt 416, ja eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 298).
Selles osas tuleb märkida, et sätestades oma suuniste sissejuhatuses, et kaalutlusõigust, mis tal on trahvisumma kindlaksmääramisel,
tuleb kasutada „ühtse ja mittediskrimineeriva poliitika kohaselt, mis on kooskõlas konkurentsinormide rikkumise eest karistamise
eesmärkidega”, on komisjon võtnud endale kohustuse juhinduda konkurentsinormide rikkumise eest trahvisumma kindlaksmääramisel
nendest põhimõtetest.
Seega tuleb kontrollida, kas nende künniste kindlaksmääramine, mis eristavad otsuse põhjenduses 30 sisalduva tabeli alusel
(vt eespool punkt 168) komisjoni loodud kolme kategooriat, on käesoleval juhul ühetaoline ja objektiivselt põhjendatud.
Selles osas tuleb tõdeda, et otsuse põhjendustest 148–151 ilmneb selgelt, et kolme kategooria moodustamisel ning erinevate
lähtesummade kindlaksmääramisel tugines komisjon üheleainsale kriteeriumile, nimelt käibele ja konkreetsetele turuosadele,
mille kartelliosalised said asjaomase toote müügist ülemaailmsel turul. Selleks tugines komisjon 1998. aasta käibele ja turuosade
arengule ajavahemikus 1992–1998, nagu need on toodud eespool nimetatud tabelis. Lisaks ilmneb, et kohaldatud aritmeetiline
meetod seisnes turuosadest ligikaudu […]% suuruste sammude kasutamises, kusjuures iga samm vastas summale ligikaudu 8 miljonit
eurot. Sel viisil määrati SGL‑ile ja UCAR‑ile, kelle turuosad olid ligikaudu […], lähtesummana kummalegi 40 miljonit eurot.
VAW‑le, SEC‑le ja Nipponile, kelle turuosad jäid alla 5%, määrati igaühele 8 miljonit eurot, samas kui SDK‑le, C/G‑le ja Tokaile,
kelle turuosad jäid 5% ja 10% vahele, määrati lähtesummaks 16 miljonit eurot.
Mis puudutab selle meetodi lähtepunkti, see tähendab 8 miljoni euro suuruste sammude kasuks otsustamist, mille tulemusel jõuti
täpselt 40 miljoni euro suuruse maksimumsummani, mis võeti aluseks SGL‑i ja UCAR‑i puhul, siis on tõsi, et komisjon ei ole
otsuses kuskil märkinud, miks ta valis esimesse kategooriasse liigitatud ettevõtjate jaoks täpselt 40 miljoni euro suuruse
summa. Siiski ei saa seda komisjoni valikut pidada meelevaldseks ning see ei ületa selles valdkonnas komisjonil oleva kaalutlusõiguse
piire.
Suunised võimaldavad „väga raskete” rikkumiste eest määrata üle 20 miljoni euro suuruse summa. Horisontaalseid hinnakartelle
on aga alati loetud ühenduse konkurentsiõiguse kõige raskemate rikkumiste hulka kuuluvaks ning neid võib seega iseenesest
kvalifitseerida „väga raskeks” (eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus FETTCSA, punkt 262). See kehtib käesolevas asjas süükspandava
kartelli suhtes seega kahel põhjusel, kuna tegemist oli korraga nii hindu kui turgude jagamist puudutava kartelliga, mis hõlmas
kogu ühisturu ja EMP territooriumi.
Tuleb lisada, et SGL‑i ja UCAR‑i asjakohased käibed on vastavalt […] miljonit ja […] miljonit eurot ning nende turuosad jäävad
vastavalt […] ja […]% ning […] ja […]% vahele. Seega leidis komisjon õigesti, et need kaks ettevõtjat sobib paigutada samasse
ühtsesse kategooriasse, mille keskmine käive on […] miljonit eurot ja keskmine turuosa on ligikaudu […]%.
Kuna esimese kategooria ja sellega seotud lähtesumma õiguspärasus on seega tuvastatud, tuleb analüüsida, kas teine kategooria,
mis koosneb SDK‑st, C/G‑st ja Tokaist, moodustati ühetaoliselt ja objektiivselt põhjendatult. Selles suhtes ilmneb, et komisjoni
kohaldatud aritmeetiline meetod annab ühetaolise tulemuse SDK osas, kelle asjakohane käive on […] miljonit eurot ja asjakohane
turuosa ligikaudu […]%. Ühelt poolt SDK ja teiselt poolt SGL‑ist ja UCAR‑ist koosneva kategooria vaheline suhe on arvuliselt
ligikaudu 1 : 2,5, mistõttu on põhjendatud SDK‑le 16 miljoni euro suuruse lähtesumma määramine (40 : 2,5).
Seevastu asjaolu, et samasse kategooriasse on liigitatud SDK ja Tokai, kuigi viimase käive on vaid […] miljonit eurot ja turuosa
ligikaudu […]%, see tähendab pool SDK vastavatest andmetest, ületab selle piirid, mida saab proportsionaalsuse põhimõtte ja
võrdse kohtlemise põhimõtte seisukohalt aktsepteerida, eriti arvestades, et samasse kategooriasse kuuluva Tokai ja SDK suuruse
erinevus on suurem kui Tokai ja Nipponi vahel (käive: […] miljonit eurot ja turuosa: ligikaudu […]%), kes kuuluvad kahte erinevasse
kategooriasse. Vastupidi komisjoni väitele ei saa sellist liigitamisviisi pidada ühetaoliseks (vt selle kohta eespool punktis 47
viidatud kohtuotsus FETTCSA, punktid 415, 422 ja 426).
Mis puudutab kontrollimist, kas komisjoni lähenemisviis võib olla objektiivselt põhjendatud, siis tuleb meenutada, et pärast
seda, kui otsuses viidati ülemaailmsele käibele, mille iga ettevõtja on saanud 1998. aastal asjaomase toote müügist, ning
ülemaailmsetele turuosadele (põhjendused 149 ja 150), piirduti selles märkimisega, et „C/G, SDK ja Tokai, kelle ülemaailmsed
turuosad on tunduvalt väiksemad (5–10%) [kui SGL‑il ja UCAR‑il], liigitati teise kategooriasse” (põhjendus 150). Selles lõigus
ei ole aga esile toodud ühtegi konkreetset põhjust, mis võimaldaks komisjonil vaatamata eespool viidatud suuruse erinevustele
arvata Tokai samasse kategooriasse just SDK, mitte Nipponiga.
Komisjon väitis Esimese Astme Kohtus, et kolme kategooria moodustamisel ning erinevate lähtesummade kindlaksmääramisel lähtus
ta pigem suurusjärkudest, mitte aritmeetilistest valemitest, kuna trahv peab olema proportsionaalne mitte teatud ettevõtja
käibega, vaid rikkumise raskuse ja kestusega. Igal juhul oli kartellil tervikuna märkimisväärne mõju EMP‑s, mistõttu isegi
tagasihoidliku turuosaga kartelliosaline võis märkimisväärselt sellele tulemusele kaasa aidata. Turuosa ja käive ei peegelda
seega tingimata iga kartelliosalise poolt konkurentsile avaldatud mõju täielikku ulatust. Lõpuks ei ole komisjon kohustatud
ettevõtjaid nende käibe alusel mingil viisil eristama; järelikult, kui selline eristamine on toimunud, ei saa talle ette heita,
et ta ei kohalda vastavate käivete suhet rangelt.
Nende argumentidega ei saa nõustuda. Kuna komisjon otsustas käesolevas asjas kohaldada suunistes sätestatud eristamismeetodit,
oli ta kohustatud seda järgima, välja arvatud juhul, kui ta selgitab konkreetselt põhjuseid, mis õigustavad vajaduse korral
nendest konkreetses küsimuses kõrvalekaldumist (eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus FETTCSA, punkt 271). Võttes arvesse,
et kartelliosalised liigitati otsuse kohaselt kategooriatesse üksnes nende käibe ja turuosade põhjal, ei saa komisjon Esimese
Astme Kohtus tulemuslikult taganeda omaenda eristamismeetodist, väites, et tegemist oli üksnes pigem ähmaste suurusjärkudega
ning et turuosa ega käive ei peegelda tingimata iga ettevõtja mõju konkurentsile. Pealegi ei sisalda otsus mingit konkreetset
teavet, mis selgitaks, miks viimane argument õigustab Tokai arvamise samasse kategooriasse just SDK, mitte Nipponiga.
Kuigi on tõsi, et komisjon võib trahvi lõppsumma kindlaksmääramisel arvesse võtta paljusid asjaolusid ning ta ei ole kohustatud
kohaldama selleks täpseid matemaatilisi valemeid, peab ta siiski juhul, kui ta on pidanud sobivaks ja õiglaseks kasutada selle
kindlaksmääramise teatud staadiumis arvutamisel teatud arvulisi tegureid, omaenda meetodit kohaldama korrektselt, ühetaoliselt
ja eelkõige mittediskrimineerivalt. Kui ta on vabatahtlikult otsustanud kohaldada sellist aritmeetilist meetodit, on ta kõikide
sama kartelli liikmete suhtes selle meetodi reeglitega seotud, välja arvatud juhul, kui ta esitab sõnaselge põhjenduse.
Eespool toodust tuleneb, et Tokai liigitamisega SDK‑ga samasse kategooriasse ei saa nõustuda. Oma täielikku pädevust teostades
leiab Esimese Astme Kohus, et tuleb küll järgida komisjoni üldist loogikat ja säilitada kartelliosaliste kategooriatesse jagamine.
Siiski tuleb kõigepealt teine kategooria ümber grupeerida ning liigitada SDK ja Tokai kahte erinevasse kategooriasse, kusjuures
SDK lähtesummaks jääb komisjoni määratud 16 miljonit eurot, samas kui Tokai lähtesummaks tuleb määrata 8 miljonit eurot.
Järelikult ei ole enam põhjust teha otsust kahe täiendava väite kohta, mis Tokai esitas selleks, et saada lähtesumma suuruses
8 miljonit eurot, ning mis puudutasid seda, et komisjon ei ole esitanud mingeid asjakohaseid andmeid kõnealuse turu suuruse
kohta ning et ta jättis tähelepanuta, et Tokai turuosa jäi veidi alla 5% künnist.
Jätkuvalt oma täielikku pädevust teostades leiab Esimese Astme Kohus teiseks, et C/G, kelle käive oli […] miljonit eurot ja
turuosa ligikaudu […]%, on asjakohase ülemaailmse turu osas suuruselt nii lähedane Tokaile, et ta tuleb paigutada viimasega
samasse kategooriasse. Sellest tulenevalt määratakse C/G trahvi lähtesummaks 8 miljonit eurot.
Endine kolmas kategooria, mis koosneb Nipponist, SEC‑st ja VAW‑st, näib nii kolme asjaomase ettevõtja suuruste erinevuse seisukohalt
kui naaberkategooria ettevõtjatega (Tokai ja C/G) võrreldes olevat piisavalt ühetaoline. Seega tuleb see väiksemate ettevõtjate
kategooria säilitada muutumatuna.
Selle kategooria keskmine käive ([…] miljonit eurot) ja keskmine turuosa (ligikaudu […]%) ulatuvad siiski vaid pooleni Tokai
ja C/G moodustatava naaberkategooria vastavatest keskmistest näitajatest ning ühe kümnendikuni SGL‑i ja UCAR‑i moodustatavast
esimesest kategooriast. Sellest tulenevalt leiab Esimese Astme Kohus oma täielikku pädevust teostades, et kummagi hageja –
Nipponi ja SEC – lähtesummaks tuleb määrata 4 miljonit eurot.
–       Otsuses kohaldatud „hoiatamise tegur”
Kõigepealt tuleb märkida, et SGL‑i esitatud etteheitel, et selle asemel, et võtta arvesse ettevõtjale omaseid asjaolusid,
püüdis komisjon üksnes rakendada tema suhtes hoiatavat mõju, puudub faktiline alus. Komisjon mainis lähtesummade piisavalt
hoiatavat taset ainult üldisi arvutusreegleid meelde tuletades (otsuse põhjendused 146 ja 148). Nende summade konkreetne kohandamine
selleks, et anda neile konkreetne hoiatav mõju, viidi läbi üksnes VAW ja SDK suhtes (otsuse põhjendused 152–154), samas kui
SGL‑i osas sellist kohandamist ei toimunud.
SDK esitatud vastuväite osas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib komisjon ettevõtja trahvi arvutamisel
muu hulgas arvesse võtta ettevõtja suurust ja majanduslikku võimsust (eespool punktis 144 viidatud kohtuotsus Musique diffusion
française jt
vs.
komisjon, punkt 120, ja Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑48/98: Acerinox
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑3859, punktid 89 ja 90). Lisaks on kohtupraktika seoses kartelliosaliste rahalise võimsuse mõõtmisega
tunnustanud kogukäibe asjakohasust (Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑291/98 P: Sarrió
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑9991, punktid 85 ja 86) ning Esimese Astme Kohus tunnustas oma eespool punktis 153 viidatud otsuses
ABB Asea Brown Boveri
vs.
komisjon (punktid 154, 155 ja 162–167) isegi just koefitsiendi 2,5 põhimõtte õiguspärasust, rõhutades komisjoni õigust võtta
arvesse määratud trahvi piisavalt hoiatavat mõju.
Neil asjaoludel tuleb SDK kaitseõiguste rikkumist puudutav etteheide tagasi lükata. Vastuväiteteatise punktis 110 täpsustas
komisjon, et ta kavatseb „määrata piisavalt suure trahvi, et tagada hoiatav mõju”. SDK oli ilmselgelt teadlik määruse nr 17
artikli 15 lõike 2 tekstist ja oma suurest kogukäibest. Lisaks võis SDK järeldada komisjoni 21. oktoobri 1998. aasta otsusest
1999/60/EÜ, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artikli 85 kohaldamise menetlust (IV/35.691/E‑4 – eelisoleeritud torud (EÜT 1999,
L 24, lk 1; edaspidi „eelisoleeritud torude otsus”)) ja milles oli just kordajat 2,5 kohaldatud äriühingu Asea Brown Boveri
suhtes, et ei ole välistatud, et komisjon võib ka tema suhtes kohaldada sama suurusjärgu kordajat. Miski ei takistanud SDK‑l
viidata oma suurusele ja rahalistele vahenditele haldusmenetluses ning väljendada oma seisukohta komisjoni poolt talle määratava
karistuse hoiatava mõju kohta.
Pidades silmas eespool punktis 239 nimetatud kohtupraktikat, võis komisjon seega õigustatult järeldada, et SDK leiab võrreldes
teiste kartelliosalistega tohutu kogukäibe tõttu kergemini vajalikud rahalised vahendid oma trahvi maksmiseks, mistõttu on
õigustatud koefitsiendi kasutamine trahvi piisavalt hoiatava mõju tagamiseks. SDK ühegi vastupidise argumendiga ei saa nõustuda.
Esiteks, kuigi on tõsi, et ettevõtja pelk suurus ei ole automaatselt tema rahalise võimsuse sünonüüm, ei ole see üldine tõdemus
käesoleval juhul asjakohane, arvestades, et SDK ei ole vastupidi teistele hagejatele väitnud, et tal puudub rahaline võimsus
määratud trahvi maksmiseks. Teiseks, väites, et õiglase trahvi eesmärk saab olla vaid vabale konkurentsile tekitatud kahju
hüvitamine ja et selleks tuleb hinnata kartelli avastamise tõenäosust ja tulu, mida kartelliosalised sellest saada lootsid,
tugineb SDK ettevõtja tegelike rahaliste vahendite hindamiseks oletuslikele ja liiga ebatäpsetele parameetritele.
Igal juhul ei saa SDK need argumendid nõrgendada reeglit, mille kohaselt tohutuid rahalisi vahendeid omava ettevõtja poolt
toime pandud rikkumise eest võib üldjuhul karistada proportsionaalselt suurema trahviga kui sama rikkumise eest, mille on
toime pannud ettevõtja, kellel sellised vahendid puuduvad. Viimaks, mis puudutab viidet teistele ettevõtjatele, kes olid küll
SDK‑ga sarnases olukorras, kuid kellele määrati kergem karistus, siis piisab, kui meenutada, et komisjon ei ole kohustatud
igavesti järgima konkreetset praktikat trahvide suuruse määramisel, tingimusel et ta järgib määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2
sätestatud ülempiiri.
Kuna võimalus kohaldada SDK suhtes koefitsienti on seega heaks kiidetud, tuleb kontrollida, kas arv 2,5 on kooskõlas proportsionaalsuse
ja võrdse kohtlemise põhimõttega.
Selles suhtes tuleb tõdeda, et otsuses sisalduv ainus pidepunkt, mis võimaldab analüüsida SDK suhtes kohaldatud arvu 2,5 põhjendatust,
on selle võrdlemine VAW‑le kohaldatud arvuga 1,25, ning seda otsuse põhjendustes 30 ja 152–154 sisalduvate arvude ja põhjenduste
alusel (vt eespool punktid 168 ja 170).
Sellest ilmneb, et komisjon pidas VAW puhul õiglaseks suurendada lähtesummat, „selleks et võtta arvesse [ettevõtja] suurust
ning koguvahendeid”. Kuna aga toote müüki ülemaailmsel turul 1992–1998 puudutavaid käibeid ja turuosi kasutati juba kartelliosaliste
eristamiseks rikkumise raskuse alusel ja EMP‑d puudutavad arvud ei ole käesolevas kontekstis asjakohased, on ainus asjaolu,
mis võib õigustada seda järeldust VAW suhtes, tema 2000. aasta ülemaailmne kogukäive, mis nähtuvalt otsuse põhjenduses 30
sisalduvast tabelist on kolm korda suurem kui SGL‑i oma. Mis puudutab VAW suhtes määratud tegurit 1,25, siis on ilmne, et
korrutamisel arvuga 1 on täiesti neutraalne mõju ning ainsana on tegelik korrutustoime arvule 1 lisatud arvul 0,25.
SDK olukorra osas ilmneb otsusest, et ta on „asjaomastest ettevõtjatest kaugelt kõige suurem”, mistõttu tuleb tema lähtesummat
korrutada koefitsiendiga 2,5 (põhjendus 154). Ainus asjaolu, mis õigustab SDK sellist kirjeldust, on tema 2000. aasta ülemaailmne
kogukäive, mis on kaks korda suurem kui VAW oma ja kuus korda suurem kui SGL‑i oma. Loogika kohaselt, mida komisjon ise järgis
VAW puhul, tuli SDK lähtesummat seega suurendada kahekordse VAW‑le kohaldatud tegeliku suurenduse võrra, et võtta arvesse
tema kaks korda suuremat suurust ja tema kaks korda suuremaid koguvahendeid. Ainus kordaja, mis sellele kriteeriumile vastab,
on aga 0,5 (2 x 0,25), lisatuna arvule 1.
Ükski komisjoni esitatud vastupidine argument ei saa seda järeldust ümber lükata. Esiteks ei sisalda otsus peale nende, mis
puudutavad ettevõtja suurust ja koguvahendeid, ühtegi muud järeldust, mis õigustaks SDK‑le suurema kordaja kui 1,5 kohaldamist.
Täpsemalt ei ole otsuses selgitatud, miks käesoleva juhtumi asjaolud nõuavad SDK‑le kuus korda suurema kordaja kohaldamist
kui VAW‑le, kuigi tema käive, mis on selle tehte seisukohalt asjakohane, on ainult kaks korda suurem kui VAW oma. Mis puudutab
komisjoni Esimese Astme Kohtus tehtud avaldust, et ta ei tuginenud SDK täpsele käibele, vaid ta viis teatud suuna andmiseks
läbi pelgalt ligikaudse kohandamise, siis piisab, kui tõdeda, et sellele argumendile räägivad vastu nii arvandmed kui otsuses
selle kohta esitatud põhjendused. Komisjon ei saa seega neist Esimese Astme Kohtus kõrvale kalduda (vt eespool punkt 232).
Igal juhul ei saa see argument õigustada kordaja 2,5 kohaldamist.
Eeltoodut arvesse võttes leiab Esimese Astme Kohus oma täielikku pädevust teostades, et SDK‑le määratud lähtesummat tuleb
korrutada koefitsiendiga 1,5, saades tulemuseks 24 miljonit eurot.
–       Otsuse põhjendamine
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab üksikakti põhjendustest selgelt ja üheselt ilmnema õigusakti vastu võtnud institutsiooni
arutluskäik selliselt, et huvitatud isikutel oleks võimalik teada saada võetud meetme põhjused ja et pädeval kohtul oleks
võimalik teostada kontrolli. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades. Ei ole nõutud, et
põhjenduses oleksid välja toodud kõik asjassepuutuvad faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuivõrd küsimust, kas õigusakti põhjendus
vastab EÜ artikli 253 nõuetele, tuleb hinnata mitte üksnes lähtuvalt selle sõnastusest, vaid samuti selle vastuvõtmise kontekstist
(vt eelkõige Euroopa Kohtu 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 63).
Võttes arvesse otsuse põhjendustes 129–154 esitatud teavet trahvide arvutamise kohta rikkumise raskuse põhjal, suuniseid ning
kõnealust valdkonda puudutavat kohtupraktikat ja otsuste tegemise praktikat, mille üle pooled Esimese Astme Kohtus vaidlevad,
tuleb tõdeda, et hagejatel oli täielikult võimalik esitada arvukaid väiteid rikkumise raskust puudutavate arvutustegurite
sisulise õigusvastasuse kohta. Kuigi nad väidavad, et üks või teine nendest teguritest ei ole piisavalt põhjendatud, toovad
nad samas esile selle teguri ebaõigsuse või meelevaldsuse ning esitavad andmed, mida komisjon oleks nende arvates pidanud
arvesse võtma. Neil asjaoludel ei olnud hagejad olukorras, kus komisjoni poolt ammendavate põhjenduste esitamata jätmine oleks
nad ilma jätnud piisavast kohtulikust kaitsest (vt selle kohta eespool punktis 149 viidatud kohtuotsus UK Coal
vs.
komisjon, punkt 206).
Igal juhul on Euroopa Kohus leidnud, et komisjon on oma põhjendamiskohustuse täitnud, kui ta märgib oma otsuses hindamise
alused, mis võimaldasid tal mõõta toimepandud rikkumise raskusastet, ilma et tal oleks kohustust esitada üksikasjalikumat
selgitust või arvandmeid trahvide arvutamise viisi kohta (Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑279/98 P:
Cascades
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑9693, punktid 38–47, ja eespool punktis 239 viidatud kohtuotsus Sarrió
vs.
komisjon, punktid 76 ja 80).
Seega ei saa nõustuda väidetega puudulike põhjenduste kohta.
Eespool toodust tuleneb, et SGL‑i ja UCAR‑i esitatud väited tuleb tagasi lükata, samas kui teiste hagejate lähtesummad määratakse
järgmiselt: Tokaile ja C/G‑le kummalegi 8 miljonit eurot, SEC‑le ja Nipponile kummalegi 4 miljonit eurot ning SDK‑le 24 miljonit
eurot.
c)     Otsuses rikkumise kestuse põhjal aluseks võetud põhisummad
Otsuse kokkuvõte
Otsuse põhjendustes 155–157 leidis komisjon, et SGL, UCAR, Tokai, Nippon ja SEC on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1 ning EMP
lepingu artikli 53 lõiget 1 ajavahemikus maist 1992 kuni veebruari/märtsini 1998. Kuna nad panid toime pikaajalise rikkumise,
mis vältas viis aastat ja üheksa kuni kümme kuud, suurendati nende rikkumise raskuse põhjal arvutatud lähtesummasid 55%. Komisjoni
sõnul panid SDK ja VAW toime keskmise pikkusega rikkumise, mis vältas neli aastat ja seitse kuni üksteist kuud ning nende
lähtesummasid suurendati seetõttu 45%. Kuna C/G pani toime keskmise pikkusega rikkumise, mis vältas kolm aastat ja kümme kuud,
suurendati tema lähtesummat 35%.
Kohtuasi T‑239/01
SGL väidab, et tema lähtesumma suurendamine 55% viie aasta ja kümne kuu pikkuse rikkumise eest on vastuolus eelisoleeritud
torude otsusega (viidatud eespool punktis 240), milles komisjon piirdus 40‑protsendilise suurenduse kohaldamisega rikkumise
viieaastase kestuse eest.
SGL lisab, et suunistes „väga raskeks” kvalifitseeritud kvoodikartellid vältavad tavaliselt palju aastaid. Selline tüüpiline
pikaajalisus on seda liiki rikkumistele omane. Järelikult ei saa kvoodikartelli, mis juba oma olemuselt on kestev, selle kestuse
osas kohelda samamoodi nagu rikkumist – näiteks turgu valitseva seisundi kuritarvitamist –, mis on juba toimepanemise fakti
tõttu iseenesest „väga raske”. Kvoodikartelli kestust saab seega õiguspäraselt arvesse võtta üksnes juhul, kui see on seda
liiki rikkumise tavapärasest kestusest tunduvalt pikem. Selles osas vaidlustab SGL suuniste õiguspärasuse, kuna nendes on
rikkumise kestust käsitletud ühtemoodi, olenemata rikkumise laadist.
Selles suhtes meenutab Esimese Astme Kohus kõigepealt, et väide, mille SGL esitas komisjoni faktiliste järelduste kohta, mis
puudutasid rikkumise kestust, lükati eespool tagasi (punktid 71–77).
Mis puudutab käesolevas kontekstis esitatud õigusvastasuse väidet, siis tuleb märkida, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2
on sõnaselgelt ette nähtud, et trahvisumma kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta „nii rikkumise raskusastet kui ka kestust”.
Seda teksti silmas pidades ja isegi kui kvoodikartellid on oma olemuselt kestvad, ei saa siiski komisjoni keelata arvesse
võtmast nende tegelikku kestust igas konkreetses asjas. Piisab, kui mõelda kartellidele, mille eesmärk on küll tegutseda pikaajaliselt,
kuid mille komisjon pärast lühikest tegelikku tegevusaega avastab või mille mõni osaline üles tunnistab. Nende kahjulik mõju
on tingimata väiksem kui olukorras, kus nende tegelik tegevusaeg oleks olnud pikk. Seetõttu tuleb alati eristada rikkumise
kestust ja raskust, mis tuleneb rikkumisele omasest laadist (vt selle kohta eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus FETTCSA,
punkt 283).
Komisjonil oli suuniste punkti 1 B kolmandas lõigus seega õigus sätestada, et trahvisumma suurendamist pikaajaliste rikkumiste
eest muudetakse edaspidi võrreldes varasema praktikaga märkimisväärselt rangemaks, et määrata tõhusad sanktsioonid piirangute
puhul, „millel on pikka aega olnud kahjulik mõju” tarbijatele.
Miski ei keela seega seda, et komisjon suurendas suuniseid arvesse võttes SGL‑ile arvutatud lähtesummat 55% rikkumise viie
aasta ja üheksa kuu pikkuse kestuse tõttu.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla eelisoleeritud torude otsus, milles komisjon kohaldas vaid 40‑protsendilist suurendust
rikkumise viieaastase kestuse eest. Selles asjas oli tegemist konkreetse kaalumisega, mida õigustasid juhtumi eripärased asjaolud:
rikkumisperioodi alguses olid salajased kokkulepped ebatäielikud või piiratud toimega; seejärel peatati need teatud ajaks
ja need saavutasid oma kõige täielikuma vormi alles pärast mitut aastat (eelisoleeritud torude otsuse põhjendus 170). SGL‑i
olukorra puhul ei esine selliseid eripäraseid asjaolusid.
Sellest lähtuvalt tuleb tagasi lükata väide, et SGL‑i puhul aluseks võetud rikkumise kestust on valesti hinnatud.
Kohtuasi T‑246/01
Poolte argumendid
Mis puudutab kartelli toimimise lõpuperioodi, siis kinnitab UCAR, et ta ise esitas pärast komisjoni poolt juunis 1997 läbi
viidud üllatuskontrolle tõendid oma rikkumises osalemise kohta, eelkõige tõendid, mis võimaldasid komisjonil tuvastada 1997. aasta
novembri ja 13. veebruari 1998. aasta kartellikoosolekud ning kahepoolsete kontaktide säilitamise kuni märtsini 1998. 2001. aastal
avaldatud uue koostööteatise eelnõu kohaselt ei oleks komisjon saanud seda teavet kasutada tema trahvi 55‑protsendiliseks
suurendamiseks. Selles eelnõus andis komisjon mõista, et kui ettevõtja esitab tõendeid asjaolude kohta, millest komisjon eelnevalt
teadlik ei olnud ja millel on otsene mõju oletatava rikkumise raskusele või kestusele, ei võta komisjon neid arvesse need
tõendid esitanud ettevõtjale määratava trahvi suuruse kinnitamisel. Tegemist on kohase lähenemisviisiga, mida komisjon oleks
pidanud järgima. Igal juhul võib Esimese Astme Kohus seda oma täieliku pädevuse alusel arvesse võtta.
UCAR järeldab sellest, et tõendeid tema kartellis osalemise kohta pärast 1997. aasta aprilli koosolekut ei tohiks arvesse
võtta, mistõttu väheneks tema rikkumise kestus nelja aasta ja üheteistkümne kuuni. Tema lähtesummat tuleks seega kestuse alusel
suurendada kõige enam 45%.
Kartelli algusperioodi (1992–1995) osas rõhutab UCAR, et komisjon oleks pidanud trahvi määrama tema toonastele emaettevõtjatele
Mitsubishile ja Union Carbide’ile, mitte UCAR‑ile. Nendel äriühingutel oli UCAR‑i üle kontroll ja nende roll oli oluline,
kuna nad alustasid konkurentide vahel esimeste kontaktide loomist ja hõlbustasid UCAR‑i osalemist kartellis. UCAR täpsustab,
et õiguslikust aspektist kontrollisid Mitsubishi ja Union Carbide teda kuni 1995. aastani. Jaanuaris 1995 toimunud rekapitaliseerimise
raames Mitsubishi ja Union Carbide sõna otseses mõttes „riisusid ta paljaks” ja põhjustasid tema võlgade tekkimise. Komisjon
ei ole aga Mitsubishi ja Union Carbide’i rolli kunagi uurinud. Lisaks ei sisalda otsus mingeid põhjendusi probleemide kohta,
mis puudutavad Mitsubishi ja Union Carbide’i poolt vaidlusalusel ajavahemikul UCAR‑i suhtes teostatud kontrolli.
UCAR lisab, et komisjon oleks pidanud arvesse võtma ka seda, et alates tema üllatuskontrollide kuupäevast püüdis UCAR‑i nõukogu
süstemaatilise ja intensiivse sisekontrolli abil aktiivselt kindlaks teha ja lõpetada kõik ebaseaduslikud kontaktid konkurentidega.
Kartelli lõpuperioodi osas rõhutab komisjon, et tema uut poliitikat koostöö valdkonnas ei olnud otsuse tegemise ajaks veel
vastu võetud. Seetõttu ei saanud UCAR‑il tekkida õiguspärast ootust, et komisjon kohaldab niisugust poliitikat. Asjaolu, et
komisjon möönab, et tema poliitikat koostöö valdkonnas võiks muuta ja parendada, ei keela tal vahepeal kohaldada kehtivaid
sätteid. Enne UCAR‑i viidatud muudatuseelnõu ametlikku vastuvõtmist ei olnud komisjon seega kohustatud seda eelnõu arvesse
võtma.
UCAR‑i küsimusi Mitsubishi ja Union Carbide’i rolli kohta ei esitatud vastuses vastuväiteteatisele ega ühelgi muul hetkel
komisjoni menetluses. Kuni hagiavalduse esitamiseni käitus UCAR nii, nagu tunnistaks ta täielikult, et ta rikkus konkurentsinorme
ja vääris trahvi; ta ei väitnud, et teda ei tuleks enne 1995. aastat toime pandud rikkumise eest karistada seetõttu, et tema
tegevus tuleks süüks arvata Mitsubishile ja Union Carbide’ile.
Isegi komisjonile 23. veebruaril 2001 saadetud kirjas, millele oli lisatud ülevaade Mitsubishi suhtes Ühendriikides toimuvast
menetlusest, ei esitanud UCAR ühtegi nendest argumentidest, mis ta esitas Esimese Astme Kohtus. Seega ei väitnud ta isegi
sel ajal, kuigi tal olid kõik asjakohased tõendid, et Mitsubishi roll oleks vähimalgi määral mõjutanud seoses tema rikkumises
osalemisega tuvastatud asjaolusid. Kiri puudutas pigem UCAR‑i tegeliku maksevõime küsimust.
Union Carbide’i osas ei väitnud UCAR kordagi, et see äriühing osales otseselt rikkumises. Isegi Esimese Astme Kohtus ei ole
Union Carbide’ile selgelt süüd omistatud, välja arvatud rahaliste eeliste osas, mida see äriühing kartellist väidetavalt sai.
Komisjon leiab seega, et Esimese Astme Kohus peaks trahvide valdkonnas oma täielikku pädevust teostades suurendama UCAR‑ile
määratud trahvi seisukoha muutmise tõttu, mida komisjon peab lubamatuks ettevõtja puhul, kelle trahvi vähendati koostööteatise
alusel oluliselt põhjusel, et ta ei vaidlustanud komisjoni väiteid.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab kartelli lõpuperioodiga seotud etteheidet, siis see põhineb ainult uue koostööteatise eelnõul, mida otsuse vastuvõtmise
ajal (18. juuli 2001) ei olnud isegi ametlikus väljaandes avaldatud; see eelnõu ilmus ametlikus väljaandes alles 21. juulil
2001 (EÜT C 205, lk 18). Seevastu uus „komisjoni teatis, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide
puhul” ja mille punkti 23 viimases lõigus on kinnitatud UCAR‑i viidatud kava, avaldati ametlikus väljaandes alles 19. veebruaril
2002 (EÜT C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155) ning see asendab punkti 28 kohaselt endise 1996. aasta koostööteatise
alles alates 14. veebruarist 2002. Neil asjaoludel on ilmne, et komisjon ei teinud ühtegi viga, kui ta jättis otsuses kohaldamata
UCAR‑i viidatava uue poliitika koostöö valdkonnas.
Mis puudutab UCAR‑i väidet, et Esimese Astme Kohtul puudub takistus võtta arvesse uut, 2002. aasta koostööteatist kui õigluse
põhimõtte väljendust, siis tuleb märkida, et Esimese Astme Kohus võiks tõepoolest seda oma täielikku pädevust teostades arvesse
võtta kui täiendavat teavet, mida ei ole otsuses mainitud (eespool punktis 108 viidatud 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas
SCA Holding
vs.
komisjon, punkt 55). Käesoleva kohtuasja asjaoludel leiab Esimese Astme Kohus siiski, et tal ei ole alust teostada oma täielikku
pädevust UCAR‑ile tema rikkumises osalemise kestuse tõttu kohaldatud määra vähendamiseks.
Vastustest Esimese Astme Kohtu kirjalikule küsimusele ja kohtuistungil toimunud arutelust ilmnes, et poolte vahel puudub vaidlus
selle üle, et tõendid, mis UCAR esimese ettevõtjana komisjonile esitas, hõlmavad üksnes ajavahemikku 1997. aasta novembri
keskpaigast kuni märtsini 1998. Kui UCAR‑i osalemise kestust vähendataks nii, et see hõlmaks ajavahemikku maist 1992 kuni
1997. aasta novembri keskpaigani, oleks jätkuvalt tegemist osalemisega pikaajalises rikkumises, see tähendab kestusega viis
ja pool aastat, mille eest võimaldab suuniste punkti 1 B esimene lõik summat suurendada 55‑protsendilise määra kohaldamise
teel. Pealegi võttis komisjon juba arvesse kõiki UCAR‑i esitatud tõendeid, mis võimaldasid tuvastada „mõningad juhtumi olulised
asjaolud”, ning vähendas tema trahvi koostööteatise alusel 40% (otsuse põhjendused 200–202), mis kujutab endast kogu kartelli
kohta esimeste tõendite esitamise eest SDK trahvi 70‑protsendilise vähendamise kõrval (otsuse põhjendus 217) suuruselt teist
kõigist sel alusel tehtud vähendustest.
Õigluse põhimõte ei nõua seega, et kartelli lõpuperioodi osas korrigeeritaks UCAR‑ile tema rikkumises osalemise kestuse tõttu
kohaldatud 55% määra.
Mis puudutab meetmeid, mis UCAR‑i nõukogu võttis alates komisjoni kontrollidest selleks, et rikkumine lõpetada, siis piisab,
kui märkida, et rikkumise lõpetamiseks tehtavaid pingutusi ei saa automaatselt samastada rikkumise lõpliku lõpetamisega. On
tõsiasi, et UCAR ei vaidlustanud komisjoni faktilist järeldust, mille kohaselt ta osales kartellis 1997. ja 1998. aastal.
Komisjoni õigus ettevõtjat rikkumise toimepanemise eest karistada eeldab üksnes sellise isiku rikkuvat tegevust, kellel on
üldiselt volitused ettevõtja nimel tegutseda (eespool punktis 144 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 97). UCAR‑i nõukogu tegevus ei ole seega rikkumise kestuse arvessevõtmisel asjakohane.
Etteheite osas, mis puudutab kartelli algusperioodi (1992–1995), mil UCAR oli Mitsubishi ja Union Carbide’i kontrolli all,
on selge, et UCAR osales vaidlusaluses kartellis maist 1992 kuni märtsini 1998 kui „UCAR International Inc.”. Komisjon määras
trahvi kõnealuse rikkumise eest sellele äriühingule UCAR International Inc., mitte füüsilistele ega juriidilistele isikutele,
kes teda väidetavalt mõjutasid. Järelikult ei olnud komisjon kohustatud arvesse võtma muudatusi, mis võisid rikkumisperioodi
jooksul olla aset leidnud äriühingu õiguslike või majanduslike omanike koosseisus.
Asjaolul, et UCAR võis moodustada majandusüksuse koos Mitsubishi ja/või Union Carbide’iga, nii et ta ei saanud teha autonoomseid
otsuseid – millele komisjon vastu vaidleb –, ei ole selles kontekstis mingit tähtsust. See asjaolu oleks olnud asjakohane
üksnes juhul, kui komisjon oleks kasutanud oma õigust karistada UCAR‑i emaettevõtjat viimase tegevuse eest, nii nagu ta tegi
VAW puhul (otsuse põhjendused 117–123), tuginedes eespool punktis 113 viidatud 16. novembri 2000. aasta kohtuotsusele Stora
Kopparbergs Bergslags
vs.
komisjon (punktid 26–29). Käesolevas asjas ei ole seevastu tegemist küsimusega, kas UCAR‑i tegevust võib süüks arvata kellelegi
teisele (Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑45/98 ja T‑47/98: Krupp Thyssen Stainless
ja Acciai speciali Terni
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑3757, edaspidi „kohtuotsus Krupp”, punkt 189), võttes arvesse, et komisjon otsustas pöörduda üksnes
äriühingu UCAR poole.
Käesolev juhtum ei puuduta ka küsimusi, mille võib tekitada majanduslik õigusjärglus ettevõtja kontrollis, kui tuleb kindlaks
teha, kes vastutab ettevõtja tegevuse eest, see tähendab üleandja või vastuvõtja (otsus, mille Esimese Astme Kohus tegi pärast
apellatsioonimenetlust ja asja tagasisaatmist eespool punktis 113 viidatud kohtuasjas Stora Kopparbergs Bergslags
vs.
komisjon punktid 60 ja 70; Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punktid 101–108). Kuigi on tõsi, et kohtupraktikal põhineva selle reegli kohaldamine, mille
kohaselt „rikkumise eest on üldjuhul kohustatud vastutama füüsiline või juriidiline isik, kes juhtis rikkumise toimepanemise
ajal asjaomast ettevõtet, isegi kui rikkumise tuvastanud otsuse vastuvõtmise päeval läks vastutus ettevõtte käitamise eest
üle teisele isikule” (eespool viidatud kohtuotsus HFB jt
vs.
komisjon, punkt 103), võib teatud tingimustel osutuda keeruliseks, piirdus komisjon käesolevas asjas ainult ettevõtja UCAR‑i
karistamisega ega olnud seega kohustatud analüüsima UCAR‑i käitamise ja kontrolli küsimusi.
Igal juhul tuleb mainitud kohtupraktikal põhinevat reeglit tõlgendada nii, et ettevõtjat – see tähendab isikulistest, varalistest
ja mittevaralistest osadest koosnevat majandusüksust (Euroopa Kohtu 13. juuli 1962. aasta otsus kohtuasjas 19/61: Mannesmann
vs.
Ülemamet, EKL 1962, lk 675, 705/706) – juhivad tema põhikirjas ette nähtud organid ja igasugune ettevõtjale trahvi määrav
otsus võib olla adresseeritud ettevõtja põhikirjajärgsele juhtkonnale (nõukogu, juhatus, president, juhataja jne), kuigi selle
rahalisi tagajärgi kannavad lõpuks omanikud. Seda reeglit eirataks, kui komisjonilt nõutaks ettevõtja rikkuva käitumise korral,
et ta alati kontrolliks, kes on ettevõtjale otsustavat mõju avaldav omanik, et tal oleks võimalik karistada ainult seda omanikku.
Kuigi UCAR väidab, et tema endised omanikud Mitsubishi ja Union Carbide, kes õhutasid teda looma kartelli, mille eest teda
nüüd karistatakse, „riisusid ta paljaks”, märkis komisjon õigesti, et selle konflikti lahendust tuleb otsida ühelt poolt Mitsubishi
ja Union Carbide’i ning teiselt poolt UCAR‑i ja tema praeguste omanike vahelistest suhetest, mitte komisjoni poolt konkurentsiõiguse
kohaldamise tasemel. Seega, isegi kui Mitsubishi ja Union Carbide tõepoolest kasutasid UCAR‑i vaidlusaluse kartelli tegevusest
kasu saamise vahendina, oli komisjonil õigus määrata trahv ainult sellele vahendile, samas kui UCAR‑il ja/või tema omanikel
on vabadus esitada Mitsubishi ja Union Carbide’i vastu kahju hüvitamise hagi. Pealegi pöördus UCAR Ühendriikides tõepoolest
Mitsubishi ja Union Carbide’i vastu, et saada tagasi rahalised vahendid, mis olid temalt väidetavalt välja petetud (otsuse
põhjendus 42).
Mis puudutab veel UCAR‑i väidet, et komisjon oleks pidanud uurima Mitsubishi ja Union Carbide’i rolli kartelli loomisel, siis
piisab, kui meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et isegi eeldusel, et sellise teise ettevõtja olukord, kes
ei ole otsuse adressaat, oleks analoogne UCAR‑i omaga, ei võimaldaks selline järeldus UCAR‑i osas tuvastatud rikkumist tähelepanuta
jätta, kui see rikkumine on dokumentaalsete tõendite põhjal nõuetekohaselt tuvastatud. Kuna UCAR rikkus EÜ artiklit 81, ei
saa ta vabaneda kõikidest karistustest põhjusel, et teistele ettevõtjatele – nagu Mitsubishi ja Union Carbide – trahvi ei
määratud, kuigi Esimese Astme Kohus ei käsitle nende olukorda, nagu käesolevas asjas (Euroopa Kohtu 31. märtsi 1993. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ja C‑125/85–C‑129/85: Ahlström Osakeyhtiö jt
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I‑1307, punktid 146 ja 197; eespool punktis 239 viidatud kohtuotsus Acerinox
vs.
komisjon, punktid 156 ja 157, ning Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑17/99: KE KELIT
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1647, punkt 101).
Neil asjaoludel ei ole UCAR‑ile määratud trahvi arvutamise analüüsimisel asjakohane fakt, et Mitsubishi mõisteti veebruaris
2001 Ühendriikides süüdi grafiitelektroodide tootjate vahelise kartellikokkuleppe soosimises ja toetamises ning et talle määrati
trahv summas 134 miljonit USA dollarit (otsuse põhjendus 42). Samuti ei ole vaja uurida, kas komisjoni teavitati aegsasti
Mitsubishi ja Union Carbide’i seotusest kartelliga ja kas Mitsubishi ja Union Carbide tõepoolest kontrollisid UCAR‑i.
Lõpuks, kuna komisjonil on õigus karistada asjaomases rikkumises otseselt osalenud ettevõtjat, see tähendab UCAR‑i, siis ei
olnud ta kohustatud õigustama seda valikut põhjustega, miks ta ei karistanud Mitsubishit ja Union Carbide’i. Järelikult ei
rikkunud komisjon põhjendamiskohustust, mis tal lasub EÜ artikli 253 kohaselt.
Seevastu ei ole alust rahuldada komisjoni nõuet suurendada UCAR‑ile määratud trahvi.
Eespool toodust tuleneb, et komisjon oli vabastatud kohustusest esitada Esimese Astme Kohtus uusi tõendeid UCAR‑i rikkumises
osalemise kestuse kohta, millest lähtuti otsuses. Vastuseks väitele aastatel 1992–1995 Mitsubishil ja Union Carbide’il olnud
rolli tähelepanuta jätmise kohta võis ta piirduda nende õiguslike argumentide esitamisega, mida eespool käsitleti.
Lisaks edastas UCAR juba veebruaris ja aprillis 2001, seega enne otsuse vastuvõtmist komisjonile andmeid muu hulgas Mitsubishi
osalemise kohta komisjoni uuritavas kartellis. Otsusest nähtub ka UCAR‑i kinnitus, et tema endised emaettevõtjad Union Carbide
ja Mitsubishi said kartellist kasu (põhjendus 204). Neil asjaoludel ei saa väita, et UCAR vaidlustas esimest korda Esimese
Astme Kohtus tema rikkumises osalemise kestust puudutavate asjaolude sisulise õigsuse koostööteatise punkti E lõike 4 teise
lõigu tähenduses. UCAR pigem kvalifitseeris õiguslikult ümber dokumendid, mis ta oli juba haldusmenetluses komisjoni käsutusse
andnud.
Eespool toodust tuleneb, et SGL‑i ja UCAR‑i esitatud väited tuleb tagasi lükata.
Mis puudutab teisi hagejaid, kelle rikkumise raskuse alusel määratud lähtesummasid vähendati, siis ei näe Esimese Astme Kohus
ühtegi põhjust selleks, et kalduda kõrvale määradest, mida komisjon kohaldas nende rikkumises osalemise kestuse alusel. Sellest
tulenevalt korrigeeritakse otsuse põhjenduses 158 määratud põhisummasid järgmiselt: Tokai = 12,4; Nippon = 6,2; SEC = 6,2;
SDK = 34,8; C/G = 10,8.
d)     Raskendavad asjaolud
Otsuse kokkuvõte
SGL‑i, UCAR‑i, Tokai, SEC ja Nipponi puhul leidis komisjon, et rikkumise raskust suurendas asjaolu, et nad jätkasid seda ilmset
ja vaieldamatut rikkumist pärast komisjoni läbi viidud uurimisi. Järgmise raskendava asjaoluna nähti SGL‑i ja UCAR‑i puhul
seda, et nad olid kaks kartelli eestvedajat ja kartellikokkuleppele kihutajat. Viimaks kvalifitseeris komisjon raskendavaks
asjaoluks SGL‑i katse takistada komisjoni menetlust, hoiatades teisi ettevõtjaid peatsete uurimiste eest. Komisjon suurendas
põhisummat seega SGL‑i puhul 85%, UCAR‑i puhul 60% ning Tokai, SEC ja Nipponi puhul 10% (otsuse põhjendused 160, 164, 187,
192, 209 ja 210).
Kohtuasjad T‑244/01 ja T‑251/01
Nippon ja SEC heidavad komisjonile ette nende trahvi suurendamist 10% põhjusel, et väidetavalt jätkasid nad rikkumise toimepanemist
pärast juunit 1997 läbi viidud uurimisi. Siiski teatas komisjon Jaapani tootjatele 15. detsembril 1997 saadetud kirjas, et
viimased ei ole kõnealuse kartelliga otseselt seotud. Alles kaks aastat hiljem teavitas komisjon neid vastuväiteteatisega
oma kahtlustest nende võimaliku osalemise kohta kartellis. Nipponil ja SEC‑l oli seega õiguspärane ootus, et neid ei karistata
1997. aasta juuni uurimiste järgse ajavahemiku eest, kuna komisjon ei saa väita, et nad oleksid pidanud lõpetama rikkumise
pärast uurimisi, mis neid ei puudutanud. Nippon ja SEC heidavad lisaks ette puudulikku põhjendamist, kuna otsus vaikib nende
õiguspärase ootuse probleemi osas.
SEC lisab, et rikkumise kestuse tõttu tema lähtesumma suurendamine 55% hõlmas juba nendele uurimistele järgnevat perioodi.
Täiendava suurendamisega 10% karistati teda seega kaks korda tema osalemise eest rikkumises kõnealusel perioodil.
Selles osas meenutab Esimese Astme Kohus, et puudub vaidlus, et Nippon ja SEC osalesid rikkumises kuni veebruarini 1998. Eespool
viidatud 15. detsembri 1997. aasta kirjaga teavitati neid sellest, et komisjon uurib kartellikokkulepet, kuid selle hetkeni
puudub tal teave, kas ka nemad kartellikokkuleppes otseselt osalesid. Kõnealust kirja ei saa seega kuidagi lugeda selliseks,
mis oleks Nipponil ja SEC‑l tekitanud põhjendatud ootuse, veel vähem aga andnud konkreetse tagatise, et neid ei karistata
(vt eespool punkt 152). Vastupidi, Nippon ja SEC pidid arvestama sellega, et niipea kui komisjon avastab nende osalemise kartellis,
karistab ta neid nende osalemise eest rikkumises, võttes eeskätt arvesse asjaolu, et nad ei lõpetanud rikkumist pärast seda,
kui nad said teada, et komisjon uurib kartellikokkulepet.
Seega ei saa ka tekkida küsimust SEC topeltkaristamise kohta kõnealuse perioodi eest. Põhisumma suurendamine 55% puudutab
üksnes kõnealuse rikkumise kestust, samas kui 10%‑ga karistatakse SEC täiendava tegevuse eest rikkumises, mis väljendus rikkumise
jätkamises, kuigi teda oli teavitatud, et komisjon oli alustanud selle sama rikkumise uurimist.
Neil asjaoludel ei saa komisjonile ette heita, et ta ei esitanud otsuses spetsiifilisi põhjendusi Nipponi ja SEC võimaliku
õiguspärase ootuse probleemi kohta, seda enam, et see ei takistanud neid kahte hagejat selles küsimuses oma argumente esitamast.
Järelikult ei saa Nipponi ja SEC esitatud väidetega nõustuda.
Kohtuasjad T‑239/01 ja T‑246/01
UCAR väidab, et komisjon luges ekslikult raskendavaks asjaoluks rikkumise jätkamise pärast tema uurimisi juunis 1997, kuna
UCAR‑i nõukogu tegi suuri pingutusi igasuguse õigusvastase tegevuse lõpetamiseks. Lisaks ei oleks komisjon pidanud lugema
teda vastutavaks kartelli loomise ja elluviimise eest, kuna Mitsubishi ja Union Carbide olid tegelikud kartellikokkuleppele
kihutajad. Viimaks oli SGL ainus tõeline kartelli eestvedaja. Niivõrd kui komisjon püüab seda rolli omistada ka UCAR‑ile,
ei tohiks tal olla lubatud tugineda sündmustele, mis eelnesid süükspandava ajavahemiku algusele, nimelt 1992. aasta maikuust
varasemale ajale.
SGL rõhutab, et tema põhisumma 85% suurendamine raskendavate asjaolude eest on täiesti ebaproportsionaalne ning vastuolus
komisjoni varasema otsuste tegemise praktikaga, kus mitte kunagi varem ei ole niisugust liialdatud suurendamist kasutatud.
Ta täpsustab, et esiteks ei olnud kuidagi võimalik põhisummat suurendada rikkumise väidetava jätkamise tõttu pärast uurimisi
juunis 1997, kuna komisjon ei ole selles osas esitanud piisavaid tõendeid. Teiseks ei saa trahvi suurendamisega kuidagi karistada
asjaolu eest, et SGL hoiatas teisi kartelliosalisi peatsete uurimiste eest. Määruse nr 17 artikkel 15 võimaldab nimelt määrata
trahve üksnes EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumise eest või seetõttu, et järgitud ei ole mõnda määruse nr 17 artikli 8 alusel määratud
tingimust või pandud kohustust. Kõnealused hoiatamised ei kujuta endast niisugust õigusrikkumist.
Need hoiatamised ei kuulu ka suuniste reguleerimisalasse, mille punkti 2 teine taane näeb põhisumma suurendamise ette üksnes
siis, kui püütakse komisjoni „uurimise teostamisel” takistada. Need hoiatamised toimusid aga enne uurimise algust. Igal juhul
diskrimineeriti SGL‑i võrreldes UCAR‑iga. Viimane isegi hävitas süüstavaid dokumente, ilma et komisjon oleks seda raskendava
asjaoluna arvesse võtnud. SGL‑i arvates on dokumentide niisugune hävitamine raskem kui võimalikest uurimistest suuline hoiatamine.
Selles osas meenutab Esimese Astme Kohus, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kui rikkumise panevad toime mitu ettevõtjat,
tuleb trahvisummade kindlaksmääramisel uurida, milline oli ettevõtjate vastav roll nende rikkumises osalemise kestuse jooksul
(eespool punktis 203 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punkt 150, ja Esimese Astme Kohtu 17. detsembri 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑6/89: Enichem Anic
vs.
komisjon, EKL 1991, lk II‑1623, punkt 264). Sellest tuleneb eelkõige, et ühe või mitme ettevõtja tegutsemist kartelli „eestvedajana”
tuleb trahvisumma arvutamisel arvesse võtta, kuna selliselt tegutsenud ettevõtjad peavad teiste ettevõtjatega võrreldes kandma
seetõttu erilist vastutust (Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑298/98 P: Finnboard
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑10157, punkt 45).
Vastavalt nendele põhimõtetele on suuniste punktis 2 „Raskendavad asjaolud” kehtestatud mitteammendav loetelu asjaoludest,
mille esinemisel võidakse trahvi põhisummat suurendada ja mille hulgas esineb ka „rikkumise eestvedamine või algatamine”.
Käesolevas asjas süüdistasid SGL ja UCAR juba haldusmenetluses teineteist vastastikku kartelli eestvedajaks ja kihutajaks
olemises (otsuse põhjendused 161 ja 188). Siiski tuvastas komisjon otsuses õiguslikult piisavalt, et SGL ja UCAR olid enam-vähem
võrdselt kartellikokkuleppe kaks ühist jõudu, kes alates esimestest kontaktidest 1991. aastal töötasid välja kartelli aluspõhimõtted
ning korraldasid esimesed „tippjuhtide” koosolekud mais 1992 (otsuse põhjendused 44–51).
Selles kontekstis ei takistanud miski komisjonil arvesse võtta kartelli kitsas tähenduses loomist ettevalmistavaid etappe,
selleks et tuvastada eelnev majanduslik olukord, mis selgitas kartelli loomist, või et tuvastada ja hinnata vastavat rolli,
mis oli kartelliosalistel kartelli kavandamisel, loomisel ja elluviimisel. Lisaks võib komisjon samal viisil arvesse võtta
kitsas tähenduses rikkumise perioodile järgnevat staadiumi, selleks et koostööteatise raames või võimalikke kergendavaid asjaolusid
arvestades hinnata ettevõtjate tegelikku koostööd nende kartellist teatamisel.
Komisjoni järeldustest ilmneb, et kartelli ühine juhtimine SGL‑i ja UCAR‑i poolt väljendus ka seoses hindade kindlaksmääramisega
EMP‑s ehk nende „kodumaisel” turul seeläbi, et SGL algatas hindade tõstmise Skandinaavias ja Saksamaal, samal ajal kui UCAR
tegi seda Prantsusmaal ja Ühendkuningriigis, ning mõlemad otsustasid iga kord, kes teeb seda kõigepealt Itaalias ja Hispaanias
(otsuse põhjendused 62 ja 66).
Neid järeldusi ei lükanud tulemuslikult ümber ei UCAR ega SGL.
UCAR kordab oma argumenti Mitsubishi ning Union Carbide’i rolli kohta, kinnitades, et need kaks äriühingut olid tegelikult
kartellikokkuleppele kihutajad ning kuni 1995. aastani kartelli eestvedajad. Selles punktis piisab, kui meenutada, et Mitsubishi
ja Union Carbide ei kuulu ettevõtjate hulka, kelle kartellis osalemise komisjon tuvastas ning keda neid selle eest ka karistas,
mille tõttu ei osalenud nad ka Esimese Astme Kohtus sellega seoses toimunud õigusvaidlustes. Viide Mitsubishile ja Union Carbide’ile
ei saa seega kahtluse alla seada hinnangut, et SGL ja UCAR olid komisjoni tuvastatud kartelliosaliste hulgas kihutajad ja
eestvedajad.
UCAR‑i viite osas tema nõukogu pingutustele rikkumise lõpetamiseks piisab samuti, kui korrata eespool toodut rikkumise kestuse
kohta: need pingutused ei suutnud vältida seda, et UCAR, keda esindasid isikud, kellel oli õigus tegutseda ettevõtja nimel,
tegelikult jätkas rikkumist pärast juunis 1997 läbi viidud uurimisi.
Mis puudutab SGL‑i argumenti, et põhisumma suurendamine 85% oli liiga suur ning suurem sellest, mida on komisjoni varasemates
otsustes üldiselt kohaldatud, siis ei viita see proportsionaalsuse põhimõtte ega võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele.
Selles osas piisab, kui meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on komisjonil iga trahvi suuruse kindlaksmääramisel
kaalutlusõigus ja ta ei ole seejuures kohustatud täpset matemaatilist valemit kohaldama (eespool punktis 165 viidatud kohtuotsus
Martinelli
vs.
komisjon, punkt 59). Asjaolu, et äriühingu kihutaja rolli eest teistes juhtumites karistati põhisumma suurendamise konkreetse
määraga, ei tähenda seega, et seda määra ei võiks üksikjuhtumi asjaoludest sõltumata kunagi tulevikus ületada (eespool punktis 144
viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punktid 106 ja 109).
Isegi Esimese Astme Kohtu täieliku pädevuse aspektist ei näi ebaproportsionaalne ega diskrimineeriv suurendada SGL‑i põhisummat
50% tema eestvedaja rolli eest (nagu UCAR‑ile kohaldatud 50%), 10% rikkumise jätkamise eest pärast juunit 1997 (nagu UCAR‑ile,
SEC‑le, Nipponile ja Tokaile kohaldatud 10%) ning 25% selle eest, et ta hoiatas teisi kartelliosalisi komisjoni peatsete uurimiste
eest.
Kahe viimase punkti osas tuleb meenutada, et SGL‑i esitatud väide, mis puudutab komisjoni faktilisi järeldusi tema kartellis
osalemise kestuse kohta, eelkõige rikkumise jätkamise kohta pärast uurimisi, lükati tagasi (vt eespool punktid 70–76). Seega
suurendas komisjon õigesti põhisummat 10% võrra rikkumise jätkamise tõttu.
Asjaolu, et SGL teavitas teisi ettevõtjaid nendest peatsetest uurimistest, võib samuti põhjendatult pidada raskendavaks asjaoluks
(vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑334/94: Sarrió
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1439, punkt 320). Vastupidi SGL‑i väitele ei kujuta kõnealune käitumine endast konkreetset ja eraldiseisvat
rikkumist, mille kohta puuduvad sätted nii asutamislepingus kui ka määruses nr 17, vaid käitumist, mis suurendas algse rikkumise
raskust. Teiste kartelliosaliste hoiatamisega soovis SGL tegelikult kartelli olemasolu varjata ja selle tegevust jätkata,
mis 1998. aasta märtsini ka õnnestus.
Selles kontekstis on asjakohatu SGL‑i viide määruse nr 17 artikli 15 lõike 1 punktile c, millest ta järeldab, et ühenduse
seadusandja tahtis karistada üksnes nende uurimiste vastu suunatud takistuste eest, mida komisjon on juba alustanud, mitte
aga tema uurimisele eelnenud tegevuse eest. Eespool mainitud säte käsitleb neid takistusi kui iseseisvaid rikkumisi, mis on
sõltumatud kartelli võimalikust olemasolust, mis selgitab ka selleks puhuks ette nähtud suhteliselt leebet karistust 100–5000 eurot.
Käesoleval juhul oli SGL‑i hoiatamiste eesmärk seevastu tagada kartellikokkuleppe jätkumine, mille puhul on selge, et tegemist
on ühenduse konkurentsiõiguse ilmse ja vaieldamatu rikkumisega.
Nende hoiatamiste raskendava asjaoluna arvessevõtmine ei ole vastuolus ka suuniste punktiga 2. Juba selle teksti („näiteks”
ja „muud”) pelgal lugemisel ilmneb, et raskendavate asjaolude loetelu ei ole ammendav.
Viimaks ei saa SGL‑i tuginemine võrdse kohtlemise põhimõttele – kuna UCAR‑i puhul ei peetud tema dokumentide hävitamist raskendavaks
asjaoluks – muuta eespool mainitud hoiatamiste kvalifitseerimist raskendavaks asjaoluks. Kuna need hoiatused olid tehtud teistele
ettevõtjatele, mindi sellega puhtalt SGL‑i siseasjadest kaugemale ning püüti nurjata komisjoni uurimist tervikuna, et tagada
kartelli tegevuse jätkumine, samas kui UCAR hävitas oma dokumente, et vältida enda paljastamist kartelliosalisena. Need on
kaks täiesti erinevat tegevust, mistõttu ei saa komisjonile ette heita, et ta on käsitlenud sarnaseid olukordi erinevalt.
Lisaks, isegi kui komisjon asetas UCAR‑i lubamatult soodsamasse olukorda, jättes tema trahvi suurendamata, ei mõjuta see SGL‑i
käitumise raskust. SGL ei saa nimelt õiguspäraselt nõuda UCAR‑ile määratud trahvi suurendamist ega enda kasuks tugineda võimalikule
õigusnormi rikkumisele, mis asetas UCAR‑i soodsamasse olukorda (vt selle kohta eespool punktis 216 viidatud 14. mai 1998. aasta
kohtuotsus SCA Holding
vs.
komisjon, punkt 160).
Kohtuistungil väitis SGL veel, et asjaolu, et ta hoiatas teisi ettevõtjaid kõnealuste kontrollide peatsest toimimisest, ei
saa kvalifitseerida raskendavaks asjaoluks, kuna kõnealused hoiatamised olid tingitud komisjonist endast. SGL toob esile ka
UCAR‑i avastatud lekke komisjoni talitustes, mille nimeliselt välja toodud ametnik teavitas SGL‑i peatsetest üllatuskontrollidest
kartelliosaliste ruumides. Siinkohal on ilmne, et seda teavet, eeldusel et see tegelikult edasi anti, ei saa kuidagi komisjonile
süüks panna kui konkurentsi valdkonnas tema ametliku poliitika väljendust. Tegemist oli teenistuja õigusvastase käitumisega,
mille eesmärk oli toetada kartelli toimimist. Järelikult ei saa SGL tulemuslikult tugineda sellele käitumisele, et vähendada
oma vastava rikkumise raskust.
Kuna Nipponi, SEC, UCAR‑i ja SGL‑i kõik väited tuleb tagasi lükata, ei muutu määrad, mida komisjon kohaldas nendele hagejatele
kindlaks määratud põhisummadele.
Hagejate puhul, kelle vastavaid summasid muudeti rikkumise kestuse alusel, tuleb komisjoni tuvastatud raskendavate asjaolude
arvessevõtmiseks kohaldada järgmisi arve: Tokai = 13,64; Nippon = 6,82; SEC = 6,82.
e)     Kergendavad asjaolud
Otsuse kokkuvõte
Komisjon leidis, et mitte ühegi kergendava asjaoluga ei ole põhjendatav SGL‑i, UCAR‑i, Tokai, SEC, Nipponi ja SDK põhisumma
vähendamine. Seevastu C/G puhul vähendas komisjon põhisummat 40% ettevõtja puhtalt passiivse rolli tõttu ning kuna C/G jättis
ebaseaduslikud kokkulepped osaliselt kohaldamata (otsuse põhjendused 165, 166, 193–198, 211–215 ja 234–238).
Kohtuasjad T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01
–       Poolte argumendid
C/G on seisukohal, et komisjon oleks pidanud vähendama tema trahvisummat rohkem kui 40%. Ta rõhutab oma vähetähtsat ja passiivset
rolli kartellis. Tal olid vaid kahepoolsed kontaktid SGL‑iga ning teda ei kutsutud „tippjuhtide” ega „töötaseme” koosolekutele
ega ka kohalikele koosolekutele; teda isegi ei teavitatud nende koosolekute toimumisest. Mitte ükski ülejäänud kartelliosalistest
ei pidanud teda rikkumises osalejaks. Lisaks ei osalenud ta keskjälgimissüsteemis, mis oli loodud kartellikokkuleppe rakendamiseks,
ega koodnimede süsteemis, mis oli välja töötatud kartelliosaliste isikute varjamiseks. Tema hindade kindlaksmääramine ei toimunud
– erinevalt ühest kartellikokkuleppe põhimõttest – ainult ettevõtja juhtkonna kõige kõrgemal tasemel. Peale selle tegutses
ta otseselt vastupidi ühele teisele kartellikokkuleppe põhimõttele, suurendades oma tootmisvõimsust ja müüki EMP turul.
C/G kinnitab ka, et 1994. aastal müüs ta 4 miljoni USA dollari väärtuses oma tootmistehnoloogiat ühele Hiina tootjale. Kõnealune
kartelli huvidega vastuolus tehnoloogia võõrandamine pani SGL‑i sel määral muret tundma, et viimane esitas C/G‑le pretensiooni.
Viimaks lõpetas ta omal algatusel suhted kartelliga, enne kui komisjon alustas uurimist. C/G lisab, et ta tegutses majandusliku
surve all, mis oli tingitud tema kui teistest kartelliosalistest sõltuva tootja erilisest olukorrast, ning viitab ka grafiitelektroodide
tööstuse struktuurilisele ülevõimsusele 70‑ndatel ja 1980. aastatel, mille tulemusel langesid hinnad märgatavalt.
Selle viimase punkti kohta täpsustab SGL, et grafiitelektroodide sektori struktuuriline kriis on sarnane sellega, mis valitses
terasesektoris 1990. aastate alguses ning mis mõjutas samal viisil terasetootjaid ja grafiitelektroodide tootjaid. Oma 8. detsembri
1999. aasta õmblusteta terastorude otsuses ning 21. jaanuari 1998. aasta sulami lisamaksu otsuses kvalifitseeris komisjon
selle kriisi kergendavaks asjaoluks. Sellisest kvalifitseerimisest ei saa käesolevas asjas keelduda, arvestades, et tegemist
on sama majanduskriisiga.
UCAR viitab samuti sektori katastroofilisele majanduslikule olukorrale ning meenutab, et nii komisjon oma varasemas otsuste
tegemise praktikas kui ka Esimese Astme Kohus on leidnud, et selline olukord võib kujutada kergendavat asjaolu. UCAR leiab
lisaks, et tema eeskujulik sisekontroll, mille eesmärk oli rikkumise avastamine ning võimalikult kiire lõpetamine, oleks tulnud
lugeda kergendavaks asjaoluks. Selles kontekstis tugineb C/G omakorda sellise programmi rakendamisele, mille eesmärk oli viia
oma kaubanduspoliitika kooskõlla konkurentsiõigusega.
UCAR lisab, et kõnealune kartellikokkulepe ei anud talle mingit rahalist eelist, kuna Mitsubishi ja Union Carbide „lõikasid”
kartellikokkuleppest saadud kogu kasu. Lisaks oleks komisjon pidanud arvesse võtma märkimisväärseid summasid, mida UCAR maksis
Ühendriikides oma klientidele kahjuhüvitisteks rikkumise perioodil kunstlikult kõrgete hindade eest.
Nippon, SEC ja Tokai rõhutavad oma passiivset rolli kartellis. Nippon märgib, et ta ei osalenud kartellikokkuleppe esimestel
koosolekutel, kus määrati kindlaks turgude jagamise aluspõhimõtted; isegi neil koosolekutel, kus ta tegelikult osales, jäi
ta täiesti passiivseks. SEC rõhutab omalt poolt, et ta ise ei osalenud kunagi ühelgi „tippjuhtide” koosolekul; sel tasandil
esindas teda kahel korral vaid Tokai. Peale selle luges komisjon aktiivseks üksnes Tokai ja SDK rolli, mitte aga SEC rolli
(otsuse põhjendus 212). Samuti puudub SEC kui Jaapani kõige väiksema ettevõtja puhul põhjuslik seos ülemaailmse kartellikokkuleppe
ja EMP‑s tegutsemisest loobumise vahel. Tokai on seisukohal, et ta ei olnud aktiivselt tegev Euroopa turgu puudutavates keelatud
kokkulepetes ning ta ei osalenud ühelgi Euroopa rühma koosolekul. „Tippjuhtide” ja „töötaseme” koosolekutel, kus ta osales,
ei sõlmitud ühtegi kokkulepet hindade kohta Euroopas.
Nippon ja Tokai leiavad muu hulgas, et neid oleks tulnud kohelda samal viisil kui C/G‑d, kuna nad ei vähendanud sarnaselt
C/G‑ga oma müügimahtu EMP‑s ning seega ei kohaldanud nad täielikult kartellikokkuleppeid.
Viimaks heidavad Nippon, SEC ja Tokai komisjonile ette, et ta ei selgitanud otsuses, miks ta ei võtnud nende suhtes arvesse
ühtegi kergendavat asjaolu. Nii rikkus komisjon EÜ artiklit 253.
Komisjon vaidleb vastu kõigile hagejate esitatud väidetele ja argumentidele.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et suuniste punkti 3 esimese taande kohaselt võib kergendavaks asjaoluks olla ettevõtja „puhtalt
passiivne või käsutäitja roll” rikkumises, kui see on tuvastatud.
Selles osas tuleneb kohtupraktikast, et tegurite hulgas, mis tõendavad ettevõtja passiivset rolli kartellis, võib arvesse
võtta eelkõige tema märgatavalt ebakorrapärasemat koosolekutel osalemist võrreldes tavaliste kartelliosalistega (Esimese Astme
Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑311/94: BPB de Eendracht
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1129, punkt 343) või ka rikkumises osalenud kolmandate ettevõtjate esindajate poolt selle kohta
tehtud sõnaselgete avalduste olemasolu (Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑317/94: Weig
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1235, punkt 264). Igal juhul tuleb arvesse võtta kõiki konkreetse juhtumi puhul asjakohaseid asjaolusid.
C/G käitumise osas vastab otsus nendele kriteeriumidele. Nagu tuleneb otsuse põhjendustest 81–86 ja 234–238, hindas komisjon
C/G passiivset rolli kartellis piisavalt ning premeeris teda selle eest trahvi vähendamisega 40%, olemata kohustatud seda
tegema suuremas määras. Komisjon on tuvastanud, et C/G‑l olid – isegi kui ta ei osalenud kartelli „tippjuhtide” ja „töötaseme”
koosolekutel – siiski kahepoolsed kontaktid teiste kartelliosalistega ning ta sai kasu teabest, mille nad edastasid talle
„kodumaiste tootjate” tehtud otsuste kohta seoses hindade kindlaksmääramisega kartellis. Lisaks kinnitas C/G sõnaselgelt oma
hagiavalduses, et ta ei vaidle vastu ei kartellikokkuleppe olemasolule ega enda kartellis osalemisele. Seda järeldust ei lükka
ümber asjaolu, et C/G hinnad ei olnud kindlaks määratud tema juhtkonna kõige kõrgemal tasemel; arvestades C/G passiivset ja
„käsutäitja” rolli, ei olnud oluline juhtkonna tasand, kus arvutati tema hinnad, mis järgisid teiste kartelliosaliste kindlaksmääratud
hindu.
Mis puudutab Tokai, SEC ja Nipponi rolli, siis võis komisjon seda õiguspäraselt hinnata teisiti kui C/G rolli, kuna need Jaapani
tootjad osalesid tõepoolest arvukatel „tippjuhtide” ja „töötaseme” koosolekutel (otsuse põhjendused 49–56). Komisjoni faktilisi
järeldusi selle osalemise kohta ei ole vaidlustanud SEC ega Tokai, samas kui Nipponi vastuväited ajavahemikku maist 1992 kuni
märtsini 1993 puudutavate järelduste kohta lükati tagasi (vt eespool punktid 100–116). Kui aga ettevõtja osales – isegi kui
tal ei olnud seejuures aktiivset rolli – ühel või mitmel konkurentsivastase eesmärgiga koosolekul, tuleb ta lugeda kartellis
osalenuks, kui ta ei tõenda, et ta avalikult eemaldus õigusvastasest kooskõlastamisest (eespool punktis 39 viidatud tsemendi
kohtuotsus, punkt 3199 ja seal viidatud kohtupraktika). Tokai, SEC ja Nippon ei väida, et nad oleksid avalikult olnud vastu
vaidlusaluse kartelli loomisele ja rakendamisele.
Näiteks „töötaseme” koosolekul Zürichis uuriti ülemaailmset grafiiditurgu piirkonniti, sealhulgas Kaug-Ida, ning turuosad
anti ka Jaapani tootjatele. Viini koosolekul vahetasid kartelliosalised uuesti teavet grafiitelektroodide turu kohta piirkonniti
(otsuse põhjendused 51, 53 ja 71).
SEC ja Nipponi käitumises passiivsuse puudumist ei sea kahtluse alla asjaolu, et neid esindas ühel või kahel koosolekul Tokai:
kaugel sellest, et nad oleksid avalikult olnud vastu niisugusele „pealetükkivale sekkumisele” nende kaubanduspoliitikasse,
nõustusid nad hoopis selle esindamisega ning kinnitasid oma liitumist kartelliga sel viisil, et osalesid esindatuna omaenda
töötajate poolt teistel koosolekutel, mis puudutasid nende huve, mis ei olnud ilmselgelt nii Euroopa rühma koosolekute puhul,
millel osalesid EMP eest vastutavad „kodumaised” tootjad, mistõttu oli piisav teavitada Jaapani kartelliosalisi nendel koosolekutel
kindlaks määratud Euroopa hindadest. Kuna kartell oli ülemaailmne, mis andis Jaapani tootjatele rolli keskenduda oma „kodumaisele”
turule Aasias, võis komisjon seega õigesti järeldada, et nende roll rikkumises ei olnud passiivne. Neil asjaoludel ei olnud
komisjon kohustatud otsuses välja tooma põhjuseid, miks ta selles osas nende suhtes ühtegi kergendavat asjaolu arvesse ei
võtnud.
Vastupidi etteheitele, et C/G trahvi on vähendatud ebapiisavalt asjaolu alusel, et ta jättis õigusvastased kokkulepped osaliselt
kohaldamata, võttis komisjon piisavalt arvesse asjaolu, et C/G suurendas oma müüki EMP turul, millega ta rikkus kartellikokkuleppe
aluspõhimõtet, mis seisnes müügi piiramises „mittekodumaistel” turgudel (otsuse põhjendus 235). Seejuures ei olnud ta kohustatud
täiendavalt arvesse võtma C/G tootmisvõimsuse suurendamist. Esiteks selgitas komisjon kostja vastuses, ilma et C/G oleks sellele
repliigis vastu vaielnud, et viimase tootmisvõimsus jäi temale süüks pandava rikkumisperioodi jooksul (1993–1996) enamjaolt
muutumatuks. Teiseks on võimalik leida, et Euroopa müügi suurendamine EMP turul peegeldab piisavalt tootmisvõimsuse võimalikku
suurendamist.
Selles kontekstis viitavad Nippon ja Tokai võrdse kohtlemise põhimõttele, väites, et nad on samas olukorras kui C/G, keda
„premeeriti” tema müügimahu suurendamise eest EMP‑s.
Nipponi argument tuleb tagasi lükata, kuna esitamata vähimaidki arvandmeid, piirdus hageja väitega, et ta „ei vähendanud oma
müügimahtu EMP‑s”. Komisjon võis õigusega teha vahet Nipponi tõendamata väitel, et ta säilitas oma müügimahu, ning vaidlustamata
asjaolul, et C/G suurendas rohkem kui kaks korda oma müüki ajavahemikus 1993–1996.
Mis puudutab Tokaid, kelle kinnitusel tuli ta 1996. aastal Saksa turule, mis on üks SGL‑i ja UCAR‑i „kodumaistest” turgudest,
ning neljakordistas oma müügi EMP‑s ajavahemikus 1992–1997 (200 tonnilt 1992. aastal kuni 900 tonnini 1997. aastal), siis
tuleb tõdeda, et erinevalt C/G‑st sai Tokai EMP‑s vaid väikese turuosa, nimelt vähem kui 2%, samas kui C/G turuosa ulatus
peaaegu 8%‑ni. Neil asjaoludel võis komisjon, tegemata hindamisviga ja rikkumata võrdse kohtlemise põhimõtet, õigesti tuvastada,
et kuigi Tokai jättis täitmata rikkumist kujutavad kokkulepped, jäi see täitmata jätmine siiski allapoole mõistliku tõhususe
künnist suuniste punkti 3 teise taande tähenduses. Esimese Astme Kohus ei pea vajalikuks isegi oma täielikku pädevust teostades
seda hinnangut muuta.
Sama kehtib C/G argumentide kohta, mille kohaselt müüs ta 1994. aastal 4 miljoni USA dollari väärtuses oma tootmistehnoloogiat
ühele Hiina tootjale, rikkudes seejuures üht kartelli juhtpõhimõtetest (otsuse põhjendus 50, viimane taane). Kõnealuse tehnoloogia
võõrandamise üksikasju C/G haldusmenetluses ei esitanud – tema 11. oktoobri 1999. aasta avalduses ja 6. aprilli 2000. aasta
vastuses vastuväiteteatisele oli kummaski selle kohta vaid üks lause –, nii et komisjon ei teinud viga, kui ta keeldus seda
võõrandamist otsuses arvesse võtmast. Esimese Astme Kohus ei näe põhjust, miks ta peaks isegi oma täielikku pädevust teostades
muutma komisjoni hinnangut, arvestades iseäranis veel seda, et Hiinasse kavandatud tehast ei ehitatud kunagi.
Viimaks võeti asjaolu, et C/G lõpetas vabatahtlikult rikkumise enne komisjoni uurimise alustamist, piisavalt arvesse C/G‑le
süüks pandud rikkumise perioodi kestuse arvutamisel (otsuse põhjendus 157). Nimelt ei saa C/G tugineda suuniste punkti 3 kolmandale
taandele, kuna tema konkurentsivastase tegevuse lõpetamine ei olnud ajendatud komisjoni sekkumisest.
Samuti tuleb tagasi lükata kõik ülejäänud argumendid trahvi vähendamise kohta kergendavate asjaolude alusel.
Esiteks ei muuda tuvastatud rikkumise toimepanemist kuidagi asjaolu, et komisjoni alustatud uurimise järel viis C/G sisse
konkurentsinormide järgimise programmi ning UCAR alustas rikkumise lõpetamiseks sisekontrolli. Järelikult ei tähenda pelk
asjaolu, et teatud juhtudel on komisjon oma varasemas otsuste tegemise praktikas selliseid meetmeid kergendavate asjaoludena
arvesse võtnud, seda, et ta oleks samal viisil kohustatud tegutsema igal üksikjuhtumil (Esimese Astme Kohtu 17. detsembri
1991. aasta otsus kohtuasjas T‑7/89: Hercules Chemicals
vs.
komisjon, EKL 1991, lk II‑1711, punkt 357, ja 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑352/94: Mo och Domsjö
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1989, punktid 417 ja 419). Seda enam on see nii, kui kõnealune rikkumine kujutab, nagu käesolevas
asjas, endast EÜ artikli 81 lõike 1 punktide a ja c ilmset rikkumist. Lisaks, kuna UCAR‑i sisekontroll tuli tema koostööle
komisjoniga kasuks, võttis viimane seda arvesse ning vähendas oma koostööteatise alusel trahvi 40%.
Teiseks, mis puudutab C/G argumenti, et talle avaldati majanduslikku survet, siis selle kohta hageja esitatud ainsad andmed
puudutavad kontakte, mis tal olid olnud SGL‑iga 1996. aastal (otsuse põhjendus 82), see tähendab pärast kartellikokkuleppe
elluviimist. Seega piisab, kui meenutada, et C/G otsustas iseseisvalt järgida kartelliosaliste otsuseid hindade kohta. C/G
ei väitnud, et talle avaldati survet kartelliga liitumiseks, isegi kui see aga oli nii, oleks ta võinud sellest teavitada
pädevaid ametivõime, selle asemel et kartelliga ühineda. Niisiis ei saa selle argumendiga nõustuda.
Sama puudutab kolmandaks ka C/G, SGL‑i ja UCAR‑i viidet grafiitelektroodide sektori struktuurilisele kriisile. Selles osas
piisab, kui meenutada, et 20. märtsi 2002. aasta otsuses kohtuasjas T‑16/99: Lögstör Rör
vs.
komisjon (EKL 2002, lk II‑1633, punktid 319 ja 320) eelisoleeritud torude juhtumi kohta otsustas Esimese Astme Kohus, et
komisjon ei ole kohustatud lugema kergendavaks asjaoluks asjaomase sektori halba finantsolukorda. Esimese Astme Kohus kinnitas
veel, et kuigi komisjon on varasemates asjades sektori majanduslikku olukorda kergendava asjaoluna arvesse võtnud, ei tähenda
see, et ta peaks selle praktika järgimist tingimata jätkama (Esimese Astme Kohtu 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑13/89:
ICI
vs.
komisjon, EKL 1992, lk II‑1021, punkt 372). Nagu komisjon on õigesti rõhutanud, tekivad kartellid üldiselt siis, kui sektor
on raskustes. Kui lähtuda hagejate põhjendustest, tuleks trahve regulaarselt vähendada peaaegu kõigil juhtudel. Seega ei ole
mõtet enam kontrollida, kas faktilised asjaolud käesolevas asjas ja faktilised asjaolud teistes otsustes, milles on struktuurilisi
kriise arvestatud kergendava asjaoluna, olid tõesti sarnased.
Neljandaks ja täiendavalt tuleb tõdeda, et veenev ei ole SGL‑i argument, et iseäranis mõjutas grafiitelektroodide tootjaid
kriis terastorude tööstuses. Selles osas rõhutas komisjon, ilma et talle oleks siinkohal vastu vaieldud, et elektriahjudes
toodetava terase maht tõusis 196 miljonilt tonnilt 1987. aastal 270 miljonile tonnile 1997. aastal (otsuse põhjendus 9). Sellest
võib järeldada, et võimalik tagasiminek ülemaailmses terasetootmises ei puudutanud esmajoones elektriahje kasutavaid terasetehaseid,
vaid tavapäraseid terasetehaseid (otsuse põhjendused 4, 5, 9 ja 10).
Viiendaks, mis puudutab majanduslikku eelist, mida said kartellist üksnes äriühingud Mitsubishi ja Union Carbide, mitte aga
UCAR, siis ei saa asjaolu, et rikkumisest ei saadud kasu, kujutada endast kergendavat asjaolu, sest vastasel korral kaoks
määrataval trahvil hoiatav mõju (vt selle kohta eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus FETTCSA, punktid 340–342 ja seal viidatud
kohtupraktika). Sellise majandusliku eelise puudumine ei piira kuidagi toimepandud rikkumise raskust. Lisaks, kui UCAR kritiseerib
Mitsubishi ja Union Carbide’i tegevust, siis peab ta oma õiguste teostamiseks pöörduma nende äriühingute vastu, nagu ta tegi
seda juba Ühendriikides kaebuse esitamisega.
Mis puudutab lõpuks asjaolu, et UCAR tugineb Ühendriikides ja Kanadas sooritatud tsiviilõiguslikele tehingutele, siis ei muuda
ka need mingil viisil rikkumise raskust ning seega ei saa neid kergendavate asjaoludena arvesse võtta. Kui komisjon võttis
eelisoleeritud torude otsuses arvesse kahjuhüvitist, mis maksti konkurendile, kelle kõrvaldamine ühisturult oli kartelli üks
peamisi eesmärke, siis asus see konkurent ühenduses ning kuulus seega ühenduse konkurentsiõigusega kaitstavate ettevõtjate
hulka. See asjaolu ei pane komisjonile kohustust võtta UCAR‑i kasuks arvesse Ühendriikides ja Kanadas klientidele makstud
hüvitisi neil turgudel tekitatud kahju eest. Kõnealused tehingud ei mõjuta seega UCAR‑i poolt EMP‑s toime pandud rikkumist.
Eespool toodust tuleneb, et Tokai, C/G, SGL‑i, Nipponi, UCAR‑i ja SEC esitatud väited ja argumendid tuleb tagasi lükata.
f)     Trahvide ülempiir ja teatavate hagejate maksevõime suuniste punkti 5 tähenduses
Kohtuasjad T‑239/01 ja T‑245/01
Märkides, et UCAR‑ile arvutatud trahvi põhisummat vähendati 15,2%, et järgida UCAR‑i kogukäibe 10% ülempiiri (otsuse põhjendus 199),
heidavad SDK ja SGL komisjonile ette, et ta kohandas seda UCAR‑i puhul enne koostööteatise kohaldamist, seega trahvide määramise
menetluse vahestaadiumis, mitte selle menetluse lõpus. Teistele kartelliosalistele määratud trahve sel viisil ei vähendatud.
SDK ja SGL toovad välja selle ebavõrdse kohtlemise ning nõuavad, et nende trahvi vähendataks sama moodi, selleks et oleks
tagatud ühtne ja proportsionaalne suhe UCAR‑i trahviga.
SDK lisab, et talle määrati liiga range karistus asjaolu tõttu, et tema kogukäive on palju suurem kui grafiitelektroodide
müügikäive; teda karistatakse seega selle eest, et tal on rohkem tegevusalasid, mis ei ole seotud asjaomase toote müügiga.
Kui SDK tegevus grafiitelektroodide valdkonnas oleks toimunud eraldi ettevõttes, oleks 10% piirmäära kohaldamine vähendanud
trahvi lõppsummat 6,6 miljoni euroni.
Siinkohal tõdeb Esimese Astme Kohus, et komisjon ei järginud suuniste punkti 5 alapunkti a sõnastust, kui ta kohaldas UCAR‑ile
10% ülempiiri mitte „leitud lõppsumma[le]”, vaid varasemas staadiumis, nimelt enne koostööteatise kohaldamist. Kuna komisjon
otsustas käesolevas asjas kohaldada suunistes ette nähtud meetodit, oli ta kohustatud seda trahvisumma arvutamisel järgima,
välja arvatud juhul, kui ta esitab konkreetsed põhjused, mille tõttu ta konkreetses punktis sellest kõrvale kaldus (vt eespool
punktis 157 viidatud kohtupraktika ja eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus FETTCSA, punkt 271).
Otsuse põhjendus 199, mis piirdub määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ette nähtud trahvi ülempiirile viitamisega, ei sisalda
konkreetset selgitust põhjuse kohta, miks komisjon suunistest kõrvale kaldus. Siiski selgitas komisjon Esimese Astme Kohtule,
et ta vähendas UCAR‑i trahvisummat 15,2% mitte seetõttu, et ta leidis, et viimase toime pandud rikkumine väärib väiksemat
karistust kui teiste kartelliosaliste rikkumine, vaid ta tahtis arvesse võtta asjaolu, et üksnes UCAR‑i puhul ületas enne
koostööteatise kohaldamist kindlaks määratud põhisumma ette nähtud ülempiiri 15,1 miljoni euro võrra, nimelt 15,2%. Neil asjaoludel
leidis komisjon, et seda piiri tuleb kohaldada etteruttavalt, selleks et tagada koostööteatise täielik kasulik mõju: kui põhisumma
ületaks oluliselt 10‑protsendilist ülempiiri enne nimetatud teatise kohaldamist, ilma et seda piiri saaks kohe kohaldada,
oleks asjaomase ettevõtja tahe teha komisjoniga koostööd tunduvalt väiksem, kuna trahvi lõppsummat vähendataks mõlemal juhul
– nii koostöö olemasolu kui ka selle puudumise korral 10% ülempiirini.
Esimese Astme Kohus leiab, et see selgitus põhjendab komisjoni valitud lähenemisviisi UCAR‑i puhul. Sellega seotud põhjendus
ei pea sisalduma otsuses endas, kuna kõnealune lähenemine ei kahjustanud viidatud ettevõtjat, see tähendab UCAR‑i. Isegi kui
UCAR‑i jaoks soodne meede oli ebapiisava põhjendatuse tõttu õigusvastane, ei saanud SDK ja SGL tugineda teise isiku kasuks
toime pandud õigusvastasele teole (vt selle kohta eespool punktis 216 viidatud 14. mai 1998. aasta kohtuotsus SCA Holding
vs.
komisjon, punkt 160).
Igal juhul on selge, et SDK ja SGL ei olnud ülemaailmse käibe poolest UCAR‑iga sarnases olukorras, kuna nende puhul kindlaks
määratud põhisumma ei ületanud ülempiiri enne koostööteatise kohaldamist. Järelikult ei saa nad tulemuslikult väita, et komisjon
oli võrdse kohtlemise põhimõtte alusel kohustatud vähendama nende trahvisummat samas ulatuses kui UCAR‑i puhul. Seega tuleb
väited nimetatud põhimõtte rikkumise kohta tagasi lükata.
Sama kehtib ka SDK väite kohta, mille kohaselt oleks tema trahvi tulnud märkimisväärselt vähendada, kui tema tegevus grafiitelektroodide
valdkonnas oleks toimunud eraldi ettevõttes. See väide põhineb spekulatsioonidel, mis on täiesti kokkusobimatud äriühingu
tegeliku õigusliku vormiga, mida komisjon pidi võtma arvesse, kui ta kooskõlas väljakujunenud kohtupraktikaga (vt näiteks
eespool punktis 144 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punktid 118 ja 119, ning eespool punktis 39 viidatud tsemendi kohtuotsus, punkt 5022) sidus 10% ülempiiri SDK (kõigi
toodete) kogukäibega. SDK oli oma äriühingule valinud vertikaalse „ühtse” struktuuri, mille puhul ei jäänud komisjonil üle
muud, kui see teadmiseks võtta ning eeldada, et see struktuur oli SDK majanduslikes huvides. Lisaks ei ole käesolevas staadiumis
kuidagi võimalik teada saada, milline oleks olnud „eraldi ettevõtte” täpne õiguslik vorm ja seisund SDK kontsernis. See väide
tuleb seega samuti tagasi lükata.
Kohtuasjad T‑239/01, T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01
–       Poolte argumendid
SEC väidab, et tema trahv vastab 11,3%‑le tema 1999. aastal saadud kogukäibest ning ületab seega määruse nr 17 artikli 15
lõikes 2 ette nähtud 10% ülempiiri.
SGL on arvamusel, et komisjonil puudus õigus arvutada trahv tema 2000. aastal saadud käibe alusel. See käive suurenes 180 miljoni
euro võrra teise äriühingu omandamise tõttu jaanuaris 2000. Eespool punktis 39 viidatud tsemendi kohtuotsuse punktiga 5045
on vastuolus see, kui arvesse võetakse käibe suurenemist pärast rikkumise (märts 1998) lõppemist. Selles kontekstis heidab
SGL ette haldusmenetluse ülemäära pikka kestust; aset leidnud viivitus kahjustas tema finantshuve, kuna tema 1999. aasta käive
oli väiksem kui 2000. aastal.
SGL lisab, et 10% ülempiir on absoluutne selles tähenduses, et seda piiri ei või ületada isegi „vahesummad” (lähte- ja põhisummad),
mille on komisjon arvutamise käigus kindlaks määranud. Eespool punktis 38 viidatud kohtuotsuses LR AF 1998
vs.
komisjon toodud Esimese Astme Kohtu vastupidine arutluskäik on vale.
Viimaks heidab SGL komisjonile ette, et ta ei võtnud arvesse tema väga rasket rahalist olukorda. Sellega rikkus komisjon suuniste
punkti 5 alapunkti b.
UCAR ja C/G viitavad samuti oma võimetusele tasuda trahvi. Nad rõhutavad grafiitelektroodide sektori rasket olukorda ning
oma vastavat ebakindlat rahalist seisundit.
Selles kontekstis viitab UCAR suurtele võlgadele, mille Mitsubishi ja Union Carbide tekitasid talle tema ümberkujundamisel
1995. aastal. Lisaks toob ta esile suured trahvid, mille määrasid talle Ühendriikide ja Kanada ametivõimud. Praegu ei ole
UCAR‑il enam võimalik rohkem raha laenata, kuna tema krediidiliinid külmutati. UCAR meenutab, et komisjon on oma varasemas
otsuste tegemise praktikas korduvalt arvesse võtnud otsuste adressaatide kasumlikkust, tehes seda kas trahvisummade või maksetingimuste
kindlaksmääramisel. Käesolevas asjas läks ta vastuollu oma vastava halduspraktikaga.
C/G lisab, et oma rahaliste raskuste tõttu oli ta kohustatud veidi pärast otsuse tegemist esitama avalduse pankrotimenetluse
algatamiseks Ühendriikides.
Komisjon vaidleb hagejate esitatud väidetele ja argumentidele vastu.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
SEC esitatud väite osas piisab, kui meenutada, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 sätestatud 10% ülempiir vastab otsuse
tegemisele eelnevale majandusaastale, käesolevas asjas nimelt 2000. aastale (vt selle kohta eespool punktis 239 viidatud 16. novembri
2000. aasta kohtuotsus Sarrió
vs.
komisjon, punkt 85, ja eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus FETTCSA, punkt 506). SEC möönab aga sõnaselgelt, et 2000. aasta
puhul on seda ülempiiri tema juhtumil järgitud. Seega tuleb väide tagasi lükata.
Mis puudutab SGL‑i väidet, et komisjon oli kohustatud arvutama tema trahvi 1999. majandusaastal tema saadud kogukäibe alusel,
mis oli tunduvalt madalam 2000. aasta majandusaasta käibest, siis piisab, kui meenutada, et trahvide arvutamise lähtepunkt
oli asjaomase toote müügist 1998. aastal saadud ülemaailmne käive ning asjaomaste ettevõtjate turuosad ajavahemikus 1992–1998
(otsuse põhjendused 30, 149 ja 150). Need arvud ei hõlma 1999. majandusaastat ega 2000. majandusaastat. SGL‑i argument ei
ole seega tulemuslik.
Edasi seondub väljakujunenud kohtupraktika kohaselt määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ette nähtud 10% ülempiir asjaomase ettevõtja
kogukäibega, kuna vaid see asjaolu näitab ettevõtja olulisust ja mõju turul (vt eespool punktis 39 viidatud tsemendi kohtuotsus,
punkt 5022 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks tuleb vastavalt artiklile 15 üksnes määratud trahvi lõppsummat vähendada
eespool nimetatud piirini; see säte ei keela komisjonil oma arvutuste käigus aluseks võtta seda piiri ületavat vahepealset
summat, tingimusel et lõplik trahvisumma seda piiri ei ületa (eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punktid 287 ja 288). SGL‑i puhul on trahvi lõppsumma 80,2 miljonit eurot madalam 10% ülempiirist nii 1999. aasta
majandusaastal (980 miljonit eurot) kui ka 2000. aasta majandusaastal (1262 miljonit eurot). Seetõttu ei ole asjakohased SGL‑i
argumendid, mis tuginevad haldusmenetluse ülemäära pikale kestusele ning tsemendi kohtuotsusele (punkt 5045).
Eespool punktis 38 viidatud kohtuotsuse LR AF 1998
vs.
komisjon suhtes esitatud kriitika ei ole põhjendatud. Kui SGL viitab karistusõigusele, mis ei luba kohtul ületada konkreetse
teo eest ette nähtud ülemmäära, siis tuleb rõhutada, et ühenduse õiguses ei sätesta mitte ükski norm halduskaristuse alam-
või ülemmäärasid konkurentsiõiguse rikkumise erinevate kategooriate jaoks. Komisjon on seega üldjuhul vaba määrama kindlaks
trahvisumma, millega karistatakse selliste rikkumiste eest, võttes trahvisumma kindlaksmääramisel aluseks nende rikkumiste
raskuse ja kestuse. Komisjonile antud karistuste määramise pädevuse ainus ülempiir puudutab asjaomase ettevõtja rahalist võimsust,
lähtudes tema kogukäibest. Seega puuduvad komisjonil igasugused takistused puhtalt vahepealsetes arvutustes, mille käigus
ta võtab arvesse rikkumise raskust ja kestust, ületada määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ette nähtud 10% ülempiiri.
Grafiitelektroodide sektori keerulise olukorra puhul ei ole tegemist majanduskeskkonna „eripäraga” suuniste punkti 5 alapunkti b
tähenduses. Nagu on eespool märgitud, tekivad kartellid eelkõige siis, kui sektor on raskustes. Kui see järeldus ei õigustanud
kergendava asjaolu arvessevõtmist (vt eespool punkt 345), siis ei saa käesolevas kontekstis olla põhjendatud ka trahvi vähendamine.
Sama kehtib ka SGL‑i, UCAR‑i ja C/G ebakindla rahalise olukorra kohta. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole komisjon
kohustatud trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtma huvitatud ettevõtja halba rahalist olukorda, kuna sellise kohustuse
tunnustamine viiks turutingimustega halvemini kohandunud ettevõtjatele põhjendamatu konkurentsieelise andmiseni (eespool punktis 38
viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 308; eespool punktis 280 viidatud kohtuotsus HFB jt
vs.
komisjon, punkt 596, eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus FETTCSA, punkt 351 ja seal viidatud kohtupraktika). Asjaolu,
et komisjon on oma varasemas otsuste tegemise praktikas leidnud, et arvesse tuleb võtta asjaomase ettevõtja rahalisi raskusi,
ei tähenda, et ta oleks seda kohustatud tegema ka hilisemas otsuses (kohtuotsus FETTCSA, punktid 353 ja 354).
Seda kohtupraktikat ei sea kahtluse alla suuniste punkti 5 alapunkt b, mille kohaselt tuleb arvesse võtta ettevõtja tegelikku
maksevõimet. Tegelikult on see võime oluline üksnes „vastavates ühiskondlikes oludes”, mis seisnevad trahvi maksmise tagajärgedes
eelkõige töötuse suurenemise näol või asjaomasest ettevõtjast tootmisahelas ees- või tagapool olevate majandusharude olukorra
halvenemises. Hagejad ei ole esitanud ühtegi asjaolu nende „vastavate ühiskondlike olude” hindamiseks.
Lisaks ei ole ühenduse õigusega keelatud see, et ühenduse ametivõimu võetud meede tooks kaasa konkreetse ettevõtja pankroti
või likvideerimise (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. jaanuari 1986. aasta otsus kohtuasjas 52/84: komisjon
vs.
Belgia, EKL 1986, lk 89, punkt 14, ja 2. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑499/99: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2002, lk I‑6031, punkt 38). Isegi kui ettevõtja tema kõnealuses õiguslikus vormis likvideerimine kahjustab
omanike, aktsionäride või osanike rahalisi huve, ei tähenda see sugugi, et ettevõtja esindatavad isiklikud, varalised ja mittevaralised
vahendid kaotaksid ühtlasi oma väärtuse.
Kohtuistungil märkis SGL, et asjaolu, et komisjon ei võtnud arvesse ettevõtja halba rahalist olukorda, on vastuolus komisjoni
kõige uuema praktikaga, sest 17. detsembri 2002. aasta otsuses K(2002) 5083 (lõplik) EÜ asutamislepingu artikli 81 ja EMP
lepingu artikli 53 kohaldamise menetluses (COMP/E-2/37.667 – Erigrafiit) vähendas komisjon SGL‑ile määratud trahvi otseselt
ettevõtja raske rahalise olukorra tõttu. Seega tuleks SGL‑i arvates trahvi käesolevas asjas sama moodi vähendada.
Siinkohal piisab, kui märkida, et 17. detsembri 2002. aasta otsus võttis arvesse nii SGL‑i rahalist olukorda kui ka asjaolu,
et sellele ettevõtjale oli juba määratud suur trahv tema osalemise eest kartellis grafiitelektroodide turul, mistõttu komisjon
oli seisukohal, et „kõnealustel asjaoludel ei tundu trahvi määramine täissummas selle piisava hoiatava mõju tagamiseks vajalik”
(põhjendus 558). SGL ei saa seega tulemuslikult tugineda 17. detsembri 2002. aasta otsuse eripärale ega heita komisjonile
ette õigusnormi rikkumist või ilmse hindamisvea tegemist, kuna viimane kaldus käesolevas kontekstis, mida ei iseloomusta see
eripära, kõrvale eespool punktis 370 viidatud kohtupraktikast.
C/G loetletud majanduslike probleemide kohta, mida komisjon oleks pidanud arvesse võtma, nimelt tootmisüksuse puudumine väljaspool
Ühendriike ja võimetus pakkuda kõrgetasemelisi tehnilisi teenuseid, suured personalikulud, tema toodete madal kvaliteet ja
tema tootmistegevuse vertikaalne integratsioon, märkis komisjon õigesti, et need raskused kajastusid käibes ning järelikult
C/G liigitamises kategooriasse, mille puhul kindlaksmääratud lähtesumma oli madalam SGL‑i ja UCAR‑i omast. Lisaks, kuna C/G
suutis vaatamata oma probleemidele suurendada müügimahtu Euroopas, vähendati kergendavate asjaolude tõttu oluliselt tema trahvisummat.
Järelikult ei ole käesolevas kontekstis trahvisumma täiendav vähendamine põhjendatud.
UCAR‑i viited talle Ühendriikides ja Kanadas määratud karistustele ning Mitsubishi ja Union Carbide’i kahju tekitavale käitumisele
kordavad käesolevas kontekstis vaid väiteid, mis eespool juba tagasi lükati. Seega piisab, kui meenutada, et UCAR ei ole tõendanud,
et ta oli „vastavates ühiskondlikes oludes”, mis kohustas komisjoni vähemalt osaliselt loobuma talle trahvi määramisest. Mis
puudutab Mitsubishi ja Union Carbide’i – keda otsuses ei olnud tuvastatud ega karistatud kui rikkumise toimepanijaid – käitumist,
siis ei olnud komisjon sel alusel kohustatud vähendama trahvi UCAR‑i puhul, kelle roll rikkumise toimepanijana oli tuvastatud,
ning nii vabastama UCAR‑i vajadusest esitada pädevas siseriiklikus kohtus hagi nende kahe äriühingu vastu, et nõuda nende
tegevusega väidetavalt tekitatud kahju hüvitamist.
Kuna mitte ühegi selles kontekstis esitatud väite ega argumendiga ei saa nõustuda, jäävad muutmata seni kindlaks määratud
põhisummad.

3.     Väited koostööteatise eiramise kohta
SGL, UCAR ja C/G väidavad, et komisjon vähendas nende trahve koostööteatise punkti D alusel ebapiisavalt.
Punktis D on ette nähtud, et „[k]ui ettevõtja teeb koostööd ilma, et oleksid täidetud kõik [punktides] B ja C nimetatud tingimused,
vähendatakse trahvisummat, mis talle oleks ilma koostööta määratud, 10–50% võrra” (lõige 1) ja „[s]elline olukord esineb eelkõige
siis, kui:
–        ettevõtja esitab komisjonile enne vastuväiteteatise saatmist informatsiooni, dokumente või muid tõendeid, mis aitavad rikkumise
toimepanemist kinnitada,
–        ettevõtja teatab komisjonile pärast vastuväiteteatise saamist, et ta ei vaidle vastu komisjoni süüdistuste aluseks olevate
faktide sisulisele õigsusele” (lõige 2).
Komisjon kohaldas otsuses koostööteatise punkti D lõike 2 esimest taanet SGL‑i (põhjendused 169 ja 172–175), UCAR‑i (põhjendused 200–202)
ja C/G suhtes (põhjendused 239 ja 240).
a)     Kohtuasi T‑239/01
Otsuse kokkuvõte
Komisjon vähendas SGL‑i trahvi 30%, kuna SGL tegi koostööd menetluse varajases staadiumis (põhjendused 167–169 ja 175). Pärast
aprillis 1998 sõlmitud esimesi kontakte ei teinud SGL siiski tegelikult enam koostööd, mistõttu komisjon pidi talle saatma
ametliku informatsiooninõude ja meeldetuletuse, milles ta jättis endale õiguse võtta määruse nr 17 artikli 11 lõike 5 alusel
vastu ametlik otsus. Vastuseks edastas SGL 8. juuni 1999. aasta avalduse oma osalemise kohta kartellis (põhjendus 173). Komisjon
leidis, et ettevõtjate koostöö peab olema vabatahtlik ja toimuma väljaspool uurimispädevuse teostamist. Sellest tulenevalt
on oluline osa 8. juuni 1999. aasta avalduses esitatud teabest tegelikult SGL‑i vastus komisjoni ametlikule informatsiooninõudele.
Ainsana peeti vabatahtlikult esitatud informatsiooniks koostööteatise mõttes vaid sellist teavet, mis ületas artikli 11 alusel
nõutut (põhjendus 174).
Poolte argumendid
SGL väidab, et ta ei olnud kohustatud vastama teatavatele komisjoni informatsiooninõudes sisaldunud küsimustele, kuna vastasel
juhul oleks tal tulnud iseenda vastu ütlusi anda. 8. juuni 1999. aasta avalduses esitas ta siiski täielikud ja täpsed vastused.
Pidades silmas Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat (25. veebruari 1993. aasta otsus kohtuasjas Funke, seeria A, nr 256/A,
punkt 44), oli SGL‑il isegi õigus keelduda igasugusest omaenda süü tõendamisele aktiivsest kaasaaitamisest. Leides valesti,
et SGL oli kohustatud vastama kõigile esitatud küsimustele, alahindas komisjon tema vabatahtlikku koostööd.
SGL lisab, et komisjon oleks ka pidanud arvesse võtma tema 30. juuli 1997. aasta vastust informatsiooninõudele. Selles vastuses
kinnitas SGL, et ta hoiatas kolmandaid isikuid komisjoni kontrolli peatsest toimumisest. Selle informatsiooninõude eesmärk
oli saada SGL‑i ülestunnistus rikkumise kohta, mistõttu ei olnud SGL mingil juhul kohustatud sellele vastama. Tema vabatahtlik
ülestunnistus oleks pidanud seega kajastuma trahvi suuremas vähendamises.
SGL on seisukohal, et tema 8. juuni 1999. aasta avalduse esitamine leidis aset haldusmenetluse samas staadiumis kui SDK ja
UCAR‑i koostöö. Ta kirjeldas asjaolusid sama üksikasjalikult kui nimetatud äriühingud ning teabe ulatus ja sisu oli objektiivselt
võrdväärne. Järelikult ei oleks komisjon tohtinud omistada SGL‑i koostööle väiksemat väärtust kui SDK ja UCAR‑i ajaliselt
varasemale koostööle (eespool punktis 279 viidatud kohtuotsus Krupp, punkt 237 jj).
SGL väidab lisaks, et komisjon diskrimineeris teda võrreldes UCAR‑i, C/G ja SDK‑ga.
Esiteks kujutab asjaolu, et UCAR‑ile määratud trahvi vähendati 40%, samas kui SGL‑i trahvi vähendati vaid 30%, endast ebavõrdset
kohtlemist, võttes arvesse, et UCAR‑i-poolne koostöö ei ületanud oluliselt SGL‑i koostööd. Ta teavitas algusest peale komisjoni
oma kavatsusest teha koostööd võimalikult kiiresti, rõhutades samas, et Ühendriikides samal ajal tema suhtes toimuv kriminaalmenetlus
takistab teda komisjonile kirjalikult edastamast kõiki kartelli puudutavaid faktilisi üksikasju. Ta pidi ootama kohtuliku
kokkuleppe
(plea agreement)
sõlmimist mais 1999, et saada komisjonile edastada oma 8. juuni 1999. aasta avaldus. UCAR ja SDK ootasid samuti selliste
kohtulike kokkulepete sõlmimist, enne kui nad edastasid komisjonile omapoolse teabe. SGL‑i ei oleks tohtinud seada ebasoodsamasse
olukorda seetõttu, et SDK‑l ja UCAR‑il oli võimalik oma kohtulikud kokkulepped sõlmida varem, kuna SGL‑il ei olnud mingit
võimalust Ühendriikide ametivõimude tegevust mõjutada. SGL lisab, et UCAR‑i kahe töötaja avaldusi, mis edastati komisjonile
25. märtsil 1999, ei saa lugeda ettevõtja koostööks, arvestades, et menetlus saab puudutada ainult ettevõtjat ennast ja ainult
temal saab olla koostöökohustus. Lisaks oli UCAR‑i koostöö väärtus väiksem kui see, mille komisjon sellele omistas.
Teiseks tuleneb C/G trahvi vähendamine 40% võrra hindamisveast, kuivõrd asjaolu, et C/G osaliselt ei rakendanud õigusvastaseid
kokkuleppeid, peeti niisugust vähendust õigustavaks. C/G käitumine oli tegelikult teiste kartelliosaliste omaga sarnane.
Kolmandaks kohtles komisjon SGL‑i ebasoodsamalt, vähendades SDK‑le määratud trahvisummat koostööteatise punkti C kohaselt
70%. Otsuses ei ole aga märgitud, kas kõnealuse teatise tingimused olid SDK puhul tegelikult täidetud ega olnud täidetud SGL‑i
puhul. Igal juhul ei õigusta SDK panus selle ettevõtja märkimisväärset sooduskohtlemist.
Komisjon vastab, et enamik asjaolusid, mille SGL tõi esile, et demonstreerida oma koostöö ulatust, on andmed, mis ta oli kohustatud
esitama vastavalt määruse nr 17 artiklile 11, see tähendab konkurentidega toimunud koosolekute kuupäevad ja kohad ning nende
koosolekute ettevalmistamisel ja korraldamisel osalenud isikud ja ettevalmistamise ja korraldamise kord, grafiitelektroode
puudutavad arvud ja tarned ühenduses ning tabelid hindade muutumise kohta. Seetõttu tuli kõik need andmed koostööteatise kohaldamisel
kõrvale jätta. Isegi kui eeldada, et SGL ei olnud kohustatud esitama teatud informatsiooni, mida nõuti 31. märtsil 1999, ei
tohi tema panust üle hinnata. Komisjoni käsutuses oli 8. juunil 1999, mil ta sai SGL‑i avalduse, juba enamik asjakohasest
teabest tänu SDK ning UCAR‑i kahe kõrgetasemelise töötaja koostööle. Igal juhul ei algatanud SGL koostööd, vaid piirdus informatsiooninõudele
vastamisega.
SGL‑i viide kohtuotsusele Krupp (viidatud eespool punktis 279) ei ole asjakohane, arvestades, et kohtuasjas Krupp esitatud
vastuste ajaline järjestus vastas järjekorrale, milles komisjon asjaomaseid ettevõtjaid küsitles; Esimese Astme Kohtu hinnangul
ei saa sellistes tingimustes ainuüksi asjaolu, et üks neist ettevõtjatest tunnistas süükspandavad teod üles esitatud küsimustele
esimesena vastates, anda objektiivset põhjust erinevaks kohtlemiseks. Käesolevas asjas aga ei ole järjekord, milles dokumendid
komisjoni jõudsid, seletatav järjekorraga, milles ta SGL‑i, SDK‑d ja UCAR‑i küsitles.
Komisjon lisab, et SGL andis talle ebatäieliku vastuse selle kohta, milliseid ettevõtjaid SGL teavitas komisjoni kontrollide
peatsest toimumisest: SGL ei öelnud, et ta hoiatas ka UCAR‑i. Ta oleks aga väga hästi võinud teatada komisjonile, et ta oli
hoiatanud kolme ettevõtjat, ilma et ta oleks pidanud samal ajal tunnistama rikkumise toimepanemist. Asjaolu, et ta andis teistele
ettevõtjatele teada, et kontrollid hakkavad toimuma, ei ole iseenesest EÜ artikli 81 rikkumine.
Mis puudutab SGL‑i etteheidet, et komisjon diskrimineeris teda võrreldes UCAR‑i, C/G ja SDK‑ga, siis vastab komisjon, et UCAR
aitas rikkumise tuvastamisele rohkem kaasa kui SGL. C/G rolli osas rõhutab komisjon, et C/G tegevuse passiivsus ja tema müügi
suurenemine Euroopas tõid kaasa tema trahvi vähendamise 40% võrra kergendavate asjaolude alusel. C/G ja SGL‑i olukorrad ei
ole seega kuidagi sarnased. Sama kehtib ka SDK‑ga võrdlemise suhtes. Vastupidi SGL‑ile kohaldati SDK suhtes koostööteatise
punkti C, arvestades, et ta oli esimene ettevõtja, kes tegelikult esitas kartelli olemasolu tõendamiseks määravaid tõendeid,
ning et ta taandus kartellist alates aprillist 1997.
Komisjon märgib, et SGL ei vaielnud haldusmenetluses vastu etteheitele, mille kohaselt ta jätkas rikkumist pärast uurimisi,
ja et see faktide vaidlustamata jätmine kajastubki tema trahvi vähendamises 30% võrra. Esimese Astme Kohtus eitab SGL aga
esimest korda seda, et rikkumine vältas pärast kõnealuseid uurimisi edasi. Nii toimides piiras ta tagantjärele oma koostöö
ulatust. Seetõttu ei oleks Esimese Astme Kohtu poolt tema täieliku pädevuse raames SGL‑i trahvi täiendav vähendamine kohane.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab etteheidet võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et komisjon
ei või asjaomaste ettevõtjate tehtud koostöö hindamisel eirata seda põhimõtet, mida rikutakse siis, kui sarnaseid olukordi
käsitletakse erinevalt või erinevaid olukordi käsitletakse ühetaoliselt, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud
(eespool punktis 279 viidatud kohtuotsus Krupp, punkt 237, ning eespool punktis 153 viidatud kohtuotsus ABB Asea Brown Boveri
vs.
komisjon, punkt 240 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles suhtes tuleb tõdeda, et SDK ja C/G ei ole SGL‑iga sarnases olukorras.
Komisjon tuvastas otsuses, et C/G ei osalenud „tippjuhtide” ega „töötaseme” koosolekutel, et ta piirdus teiste kartelliosaliste
kehtestatud hindade järgimisega ning et rikkudes ühte kartelli aluspõhimõtetest („kodumaise tootja” põhimõte), suurendas ta
oma müüki Euroopas. SGL ei vaielnud nendele faktilistele järeldustele vastu (otsuse põhjendused 81–86) ega väitnud, et tema
käitumine oli eespool kirjeldatud C/G käitumisega sarnane.
Mis puudutab SDK – kelle suhtes kohaldati koostööteatise punkti C ja kelle trahvi vähendati 70% – olukorda, siis ei väida
SGL, et tema suhtes oleks samuti tulnud kohaldada punkti C; ta piirdub etteheitega, et otsuses ei ole märgitud, miks punkti C
tingimused olid SDK puhul täidetud, aga ei olnud täidetud SGL‑i puhul. Nagu eespool mainiti, tuvastas komisjon õiguspäraselt,
et SGL oli üks kartelli kihutajatest ja eestvedajatest; lisaks SGL isegi ei väida, et ta oli esimene ettevõtja, kes esitas
kartelli olemasolu tõendavaid määravaid tõendeid. Järelikult ei täitnud SGL koostööteatise punkti B alapunktides b ja e kehtestatud
tingimusi koostoimes punktiga C. Seega ei saa SGL‑i trahvi vastavalt kõnealusele punktile C kuidagi vähendada, mistõttu on
tema argumendid SDK kohta tulemusetud.
Samuti on tulemusetu argument, et SDK – nagu ka UCAR‑i – panus oli tegelikult väiksema väärtusega kui see, mille komisjon
sellele omistas, ega õigustanud kuidagi sellist trahvi vähendamist nagu see, mis aset leidis. Püüdes vähendada teiste ettevõtjate
koostöö väärtust, ei väida SGL, et tema enda koostöö oli sama väärtusega kui mõne teise ettevõtja oma ning et ta on seega
ära teeninud samasuguse vähenduse, nagu tehti teise ettevõtja trahvi puhul, vaid ta heidab ette nende ettevõtjate väidetavalt
liiga soodsat, see tähendab õigusvastast kohtlemist. Need argumendid ei saa seega kaasa tuua tema trahvi suuremat vähendamist.
Mis puudutab küsimust, kas SGL‑i koostöö, mille eest premeeriti 30‑protsendilise vähendusega, oli objektiivselt sarnase väärtusega
UCAR‑i koostööga, mille eest premeeriti 40‑protsendilise vähendusega, siis ilmneb Esimese Astme Kohtu toimikust, et SGL ja
UCAR mõlemad esitasid kartelli kihutajate ja eestvedajatena informatiivseid ja üksikasjalikke andmeid, mis lihtsustasid komisjoni
ülesannet märkimisväärselt, kusjuures suurem osa SGL‑i koostööst toimus mõni kuu hiljem kui UCAR‑i kahe töötaja, […] ja […]
puhul, keda UCAR oli õhutanud komisjonile ütlusi andma, mistõttu komisjon võis õigustatult omistada selle koostöö UCAR‑ile
kui ettevõtjale endale.
Selles kontekstis ei saa SGL õiguspäraselt väita, et tema koostöö „viibis” Ühendriikides samal ajal toimunud menetluse tõttu.
Nagu komisjon õigesti märkis (otsuse põhjendus 172), tegutses SGL omaenda riisikol, kui ta eelistas enne komisjoniga koostöö
tegemist oodata USA menetluse lõppu, lootuses saada seal leebem karistus, mistõttu pidi ta arvestama sellega, et teised ettevõtjad
on komisjoni juba teavitanud ja et SGL‑i panus on seega kaotanud oma informatiivse väärtuse.
Edasi tuleb tõdeda, et peamine põhjus, miks komisjon vähendas SGL‑i trahvi vaid 30%, nähtub otsuse põhjendusest 174: komisjoni
hinnangul väärib ettevõtja trahvi vähendamist vaid juhul, kui tema koostöö on „vabatahtlik” ja seda tehakse väljaspool „uurimispädevuse
teostamist”; arvestades, et „peamine osa [SGL‑i] esitatud informatsioonist oli tegelikult vastus komisjoni ametlikule informatsiooninõudele,
peeti vabatahtlikult esitatud informatsiooniks koostööteatise mõttes vaid sellist avalduses sisalduvat teavet, mis ületas
artikli 11 alusel nõutut”. Lisaks esitas SGL 8. juuni 1999. aasta avalduse alles pärast sellise meeldetuletuse saatmist, milles
komisjon jättis endale õiguse teha artikli 11 lõike 5 alusel ametlik otsus (otsuse põhjendus 173). Tuginedes Euroopa Kohtu
18. oktoobri 1989. aasta otsusele kohtuasjas 374/87: Orkem
vs.
komisjon (EKL 1989, lk 3283, punktid 27, 28 ja 32–35), ei premeerinud komisjon sellise informatsiooni avaldamise eest, mille
SGL pidi tema hinnangul talle igal juhul esitama, vastuseks kas informatsiooninõudele või otsusele, milles kohustatakse küsitud
informatsiooni karistuse ähvardusel esitama.
Selles kontekstis tuleb rõhutada, et ei saa tunnustada õigust täielikule vaikimisele, millele SGL viitab, väites, et ta ei
olnud kohustatud ühelegi informatsiooninõudele vastama. Sellise õiguse olemasolu tunnustamine ületaks ettevõtjate kaitseõiguste
säilitamiseks vajaliku piiri ja oleks komisjonile põhjendamatu takistus ühisturul konkurentsinormide järgimise järelevalve
ülesande täitmisel. Vaikimisõigust saab tunnustada vaid siis, kui asjassepuutuvat ettevõtjat kohustatakse esitama vastuseid,
millega ettevõtja tunnistaks rikkumise asetleidmist, mille tõendamine on komisjoni kohustus (Esimese Astme Kohtu 20. veebruari
2001. aasta otsus kohtuasjas T‑112/98: Mannesmannröhren-Werke
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑729, punktid 66 ja 67).
Määruse nr 17 artikli 11 kasuliku mõju tagamiseks on komisjonil seega õigus kohustada ettevõtjaid esitama asjaolude kohta
kõik vajalikud ettevõtjale teadaolevad andmed ning vastavalt vajadusele edastama komisjonile ettevõtja valduses olevad asjakohased
dokumendid, isegi kui nende alusel on tuvastatav konkurentsivastane tegevus (eespool punktis 402 viidatud kohtuotsus Mannesmannröhren-Werke
vs.
komisjon, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
Komisjoni selline informatsiooni nõudmise õigus, mida kinnitavad eespool punktis 401 viidatud kohtuotsus Orkem
vs.
komisjon ja eespool punktis 402 viidatud kohtuotsus Mannesmannröhren-Werke
vs.
komisjon, ei ole vastuolus EIÕK artikli 6 lõigetega 1 ja 2 (eespool viidatud kohtuotsus Mannesmannröhren-Werke
vs.
komisjon, punkt 75) ega Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga.
Kuigi Euroopa Kohus on leidnud (eespool punktis 130 viidatud kohtuotsus LVM, punkt 274), et pärast eespool punktis 401 viidatud
kohtuotsuse Orkem
vs.
komisjon tegemist on Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika, millega ühenduste kohus peab arvestama, eespool punktis 382 viidatud
kohtuotsusega Funke, 17. detsembri 1996. aasta otsusega kohtuasjas Saunders
vs.
Ühendkuningriik (
Recueil des arrêts et décisions,
1996‑VI, lk 2044, punktid 69, 71 ja 76) ning 3. mai 2001. aasta otsusega kohtuasjas J. B.
vs.
Šveits (kogumikus
Recueil des arrêts et décisions
veel avaldamata, punktid 64–71) edasi arenenud, ei ole Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses LVM oma senist praktikat
muutnud.
Kohustus vastata komisjoni esitatud puhtalt faktilistele küsimustele ning rahuldada komisjoni nõudeid olemasolevate dokumentide
esitamiseks ei saa igal juhul rikkuda kaitseõiguste järgimise aluspõhimõtet ega õigust õiglasele menetlusele, mis tagavad
konkurentsiõiguse valdkonnas samaväärse kaitse EIÕK artiklis 6 sätestatuga. Miski ei takista informatsiooninõude adressaadil
hiljem haldusmenetluse raames või ühenduse kohtumenetluses tõendada, et tema vastustes esitatud asjaoludel või edastatud dokumentidel
oli teistsugune tähendus kui tähendusel, mille komisjon oli neile andnud (eespool punktis 402 viidatud kohtuotsus Mannesmannröhren-Werke
vs.
komisjon, punktid 77 ja 78).
Küsimuses, kas SGL oli vastavalt eespool mainitud kohtupraktikale kohustatud 31. märtsi 1999. aasta informatsiooninõudele
vastama, tuleb asuda seisukohale, et lisaks puhtalt fakte puudutavatele küsimustele ja olemasolevate dokumentide esitamise
nõudele palus komisjon kirjeldada ka SGL‑i osavõtul toimunud mitme koosoleku eesmärke ja käiku ning nende koosolekute tulemusi/järeldusi,
kuigi oli selge, et komisjon kahtlustas, et nendel koosolekutel oli konkurentsi takistav eesmärk. Järelikult kohustati selle
nõudega SGL‑i tunnistama oma osalust ühenduse konkurentsinormide rikkumises.
Sama seisukoht tuleb võtta nõuete osas, millega paluti edastada nimetatud koosolekute protokollid, töödokumendid ning asjakohased
ettevalmistavad dokumendid ja nendega seotud käsikirjalised märkmed, koosolekutesse puutuvad muud märkmed ja järeldused, dokumendid
päevakavade ja arutlusteemade kohta ning 1992−1998 rakendatud hinnatõusude elluviimise kavade kohta.
Kuna SGL ei olnud 31. märtsi 1999. aasta informatsiooninõudes esinevatele sellist laadi küsimustele kohustatud vastama, tuleb
asjaolu, et ta küsitu kohta informatsiooni siiski edastas, käsitada ettevõtja vabatahtliku koostööna, mis võib koostööteatise
kohaselt olla aluseks trahvi vähendamisele.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla ka komisjoni argument, et asjakohast teavet ei esitatud vabatahtlikult, vaid vastuseks
informatsiooninõudele. Koostööteatise punkti D lõike 2 esimene taane ei nõua kaugeltki vabatahtlikku tegutsemist ainult ettevõtja
initsiatiivil, vaid seab tingimuseks üksnes sellise informatsiooni esitamise, mis aitab toimepandud rikkumise asetleidmist
„kinnitada”. Ka punkt C, mis puudutab trahvi vähendamist suuremas ulatuses punktis D sätestatust, võimaldab premeerida koostöö
eest, mida tehakse „pärast seda, kui komisjon on oma otsuse alusel läbi viinud kontrolli kartellis osalevate ettevõtjate juures”.
Seega asjaolu, et SGL‑ile saadeti määruse nr 17 artikli 11 lõike 1 alusel informatsiooninõue, ei saa olla määrav tegur selleks,
et pidada ettevõtja poolt koostööteatise punkti D lõike 2 esimese taande kohaselt tehtud koostööd vähesemaks, eriti arvestades
seda, et selline nõue on vähem siduvat laadi akt kui vastava otsuse alusel läbi viidav kontroll.
Seega on komisjon vääralt hinnanud SGL‑i selles kontekstis tehtud koostöö olulisust.
Komisjoni väite osas, et SGL ei andnud talle täielikku informatsiooni selle kohta, milliseid ettevõtjaid oli SGL juunis 1997
teavitanud komisjoni kontrollide peatsest toimumisest, tuleb tunnistada tõsiasja, et 30. juuli 1997. aasta kirjas mainis SGL,
et ta hoiatas VAW‑d ja veel üht ettevõtjat, jättes aga mainimata, et ta oli teavitanud ka UCAR‑i. Samas toonitas komisjon
ise, et SGL‑i antud hoiatus suurendas tema rikkumise raskusastet, põhjustades sellise trahvisumma määramise, mille hoiatav
mõju oli tavapärasest suurem, ning oli põhjendatult käsitletav raskendava asjaoluna, kuna see SGL‑i tegu lõi vajalikud tingimused
kartelli tegevuse jätkamiseks ja selle kahjuliku mõju kestuse pikendamiseks. Järelikult ei olnud SGL kohustatud komisjonile
teatama, et ta oli veel teisigi ettevõtjaid hoiatanud. See informatsioon võimaldas komisjonil SGL‑ile määratavat karistust
raskendada. Komisjon hindas seega ka selles osas SGL‑i tegevust vääralt, kui ta väitis, et SGL‑i vastus oli puudulik.
Lõpuks ilmneb otsusest, et ükski asjassepuutuvatest ettevõtjatest ei vaidlustanud nende asjaolude sisulist õigsust, millele
komisjon vastuväiteteatises tugines (põhjendus 41). Olgugi et põhjenduses 168 on koostööteatise punkti D tekst tervikuna esitatud
ja et komisjon vähendas punkti D lõike 2 teise taande alusel Tokai, SEC ja Nipponi trahve 10% selle eest, et nad ei vaidlustanud
fakte (põhjendused 219 ja 222), ei kohaldanud komisjon seda sama sätet SGL‑i suhtes ja vähendas tema trahvi üksnes punkti D
lõike 2 esimese taande alusel (põhjendus 175).
Vastuseks Esimese Astme Kohtu kirjalikule küsimusele püüdis komisjon seda tegematajätmist selgitada väitega, et kui ettevõtjate
koostöö piirdus üksnes faktide vaidlustamata jätmisega, vähendas komisjon trahvi ainult seda liiki koostöö alusel ning viitas
otse koostööteatise punkti D lõike 2 teisele taandele, samas kui nende ettevõtjate trahvi, kes tegid koostööd ka selle sätte
esimese taande kohaselt, see tähendab SGL, UCAR, VAW ja C/G, tegi ta üheainsa vähenduse, mis hõlmas kahte liiki koostööd;
see üksainus vähendus põhines ainult ja ekslikult esimesel taandel. Igal juhul nähtub otsuse kontekstist selgelt, et SGL‑i
trahvi vähendamise aluseks oli nii informatsiooni ja dokumentide esitamine kui ka faktide vaidlustamata jätmine.
Siinkohal piisab, kui tõdeda, et komisjoni esindajad esitasid selle selgituse esimest korda alles Esimese Astme Kohtus ja
et seda komisjoni volinike kolleegiumi poolt vastu võetud otsuses ei esine. Hinnang sellele, et SGL ei vaidlustanud fakte,
oleks pidanud lisaks põhjendusele 41, mis kirjeldab haldusmenetluse kulgu, sisalduma nendes põhjendustes, mis käsitlevad ettevõtja
koostööd, nagu seda Tokai, SEC ja Nipponi osas põhjendustes 219 ja 222 selgelt mainiti (vt selle kohta eespool punktis 153
viidatud kohtuotsus ABB Asean Brown Boveri
vs.
komisjon, punkt 244). Pidades silmas SGL‑i puudutavat otsuse lõiku, saab Esimese Astme Kohus üksnes tõdeda, et komisjon ei
kohaldanud ettevõtja suhtes koostööteatise punkti D lõike 2 teist taanet, kuigi SGL täitis selle sätte tingimused.
Eespool toodust tuleneb, et komisjon on mitmes küsimuses vääralt hinnanud selle koostöö olulisust, mida SGL tegi enne otsuse
vastuvõtmist. Oma täielikku pädevust teostades leiab Esimese Astme Kohus, et seetõttu tuleb SGL‑ile määratud trahvi vähendada
lisaks komisjoni kohaldatud 30%‑le veel 10% võrra.
Komisjoni nõude kohta, et Esimese Astme Kohus ei vähendaks SGL‑i trahvi, kuna viimane vaidlustas Esimese Astme Kohtus esimest
korda nende asjaolude sisulise õigsuse, mida ta varem haldusmenetluses oli tunnistanud, tuleb tõdeda, et tegelikult heidab
SGL komisjonile ette, et viimane tuvastas ebaõigesti, et rikkumist jätkati pärast juunit 1997. Seda puudutavad komisjoni järeldused
põhinesid peamiselt ettevõtja objektiivsel käitumisel haldusmenetluses ja tema pigem üldistel avaldustel vaidlustamata jätmise
kohta. Esimese Astme Kohtus piirdus SGL sisuliselt väitega, et komisjon eksis tema käitumise ja avalduste tähenduse osas.
Selle etteheite ümberlükkamiseks võis komisjon piirduda SGL‑i tegevuse ja avalduste ning haldusmenetluse käigu kronoloogia
meenutamisega (vt eespool punktid 71–77). Komisjoni ülesannet, mis seisneb rikkumise asjaolude kindlakstegemises ja mida SGL‑i
käitumine ja avaldused haldusmenetluses hõlbustasid, ei muutnud SGL‑i hilisemad vastuväited Esimese Astme Kohtus objektiivselt
keerulisemaks.
Siiski ei tohi jätta tähelepanuta, et komisjon oli vastu kõiki ootusi, mis tal võisid SGL‑i poolt haldusmenetluses tehtud
objektiivse koostöö põhjal olla, kohustatud koostama ja esitama Esimese Astme Kohtus kaitse, mis oli suunatud rikkumise nende
asjaolude vaidlustamise vastu, mille osas ta oli õigustatult arvanud, et SGL ei sea neid enam kahtluse alla. Neil asjaoludel
leiab Esimese Astme Kohus, et tuleb teostada talle määruse nr 17 artikli 17 alusel antud täielikku pädevust ning vähendada
SGL‑i trahvi ettenähtust 2 protsendipunkti võrra vähem. Trahvi vähendatakse seega vaid 8%.
Nagu eespool punktis 113 leiti, ei lähe see järeldus vastuollu kohtuotsusega Stora Kopparbergs Bergslags
vs.
komisjon.
Sellest lähtuvalt tuleb SGL‑ile määratud trahvi lõppsummaks kinnitada 69,114 miljonit eurot.
b)     Kohtuasi T‑246/01
Otsuse kokkuvõte
Komisjon vähendas trahvi 40%, kuna UCAR – kuigi see ei olnud esimene äriühing, kes esitas komisjonile määravaid tõendeid –
aitas ulatuslikult kaasa juhtumi mõningate oluliste asjaolude tuvastamisele ning oli esimene äriühing, kes vastuses ametlikule
informatsiooninõudele tunnistas konkurentidega ebaseaduslike kontaktide olemasolu (põhjendused 200–202).
Poolte argumendid
UCAR väidab, et komisjoni poolt tema trahvi vähendamine 40% võrra on ebapiisav võrreldes SGL‑i trahvi 30‑protsendilise ja
SDK trahvi 70‑protsendilise vähendamisega. Kuna UCAR tegi võimalikult suures ulatuses komisjoniga koostööd, on tal õigus võimalikult
suurele vähendusele. UCAR edastas ju kartelli toimimise mõistmiseks määravat teavet. Tänu SDK paljastatud teabele olid komisjonil
küll tõendid kartelli olemasolu kohta. UCAR aga esitas siiski tõendid, mis täitsid arvukad lüngad komisjoni teabes.
UCAR heidab esiteks komisjonile ette, et ta ei võtnud arvesse sõltumatut ja põhjalikku sisekontrolli, mis tema nõukogu viis
läbi eesmärgiga kõik asjakohased faktid kindlaks teha ja neist komisjoni teavitada. See kontroll oli otsustava tähtsusega,
kuna tema peadirektor ja Euroopa müügidirektor olid kartelliga otseselt seotud ning neil olid vahendid teabe edastamise takistamiseks.
Teiseks edastas UCAR komisjonile kogu asjakohase teabe kohe pärast seda, kui ta sai teada enda toimepandud rikkumisest. Ta
töötas koos komisjoni teenistujatega määruse nr 17 artikli 11 kohase informatsiooninõude koostamisel. UCAR väljendas küll
vastumeelsust edastada komisjonile kirjalikke tõendeid, kuna esines oht, et neid dokumente kasutataks Ühendriikides samal
ajal UCAR‑i suhtes toimuvates menetlustes. UCAR tegi seega komisjonile ettepaneku edastada teavet suuliselt. Juunis 1998 saatis
komisjon talle informatsiooninõude, mis oli koostatud UCAR‑i nõusolekul ning puudutas suulist teavet, mis oli komisjonile
juba esitatud. Pärast Ühendriikides toimunud menetluste lõppu edastas UCAR juunis 1999 komisjonile vabatahtlikult kogu asjakohase
teabe.
UCAR tuletab kolmandaks meelde, et ta teavitas komisjoni sellest, et tema üllatuskontrollide eest hoiatamine tulenes kontaktidest
SGL‑i ja komisjoni ühe ametniku vahel, keda oli mainitud nimeliselt. Selle ametniku suhtes toimunud uurimise tulemusel algatati
kriminaalmenetlus. UCAR lisab, et tema koostöö, mis puudutas üllatuskontrollide eest hoiatamist, oli SGL‑i toime pandud rikkumise
raskuse hindamise jaoks oluline.
Komisjon väidab, et UCAR‑i trahvi vähendamine 40% jääb koostööteatise punkti D lõikes 1 ette nähtud 10–50% vahemikku. UCAR‑il
ei ole õnnestunud tõendada, et komisjon tegi selles küsimuses ilmse vea. Otsuses tunnustati UCAR‑i tehtud koostööd piisavalt,
kusjuures pelgalt suulist teavet ei saa kasutada usaldusväärse tõendina.
Mis puudutab UCAR‑i rolli komisjoni talitustest pärinevate võimalike lekete avastamisel, siis väidab komisjon, et tuleb eristada
osutatud abi kahte aspekti. Ühelt poolt teatas UCAR talle, et SGL oli teisi ettevõtjaid hoiatanud; see asjaolu puudutab vaidlusalust
rikkumist ning komisjon võttis seda arvesse raskendava asjaoluna SGL‑ile määratud trahvi arvutamisel, samas kui UCAR‑i vastavat
koostööd võeti arvesse tema trahvi vähendamisel 40% võrra. Teiselt poolt ei olnud teave komisjoni ametniku võimaliku kaasatuse
kohta asjakohane UCAR‑i toime pandud rikkumise suhtes koostööteatise kohaldamiseks käesolevas menetluses, kuna see teave ei
aidanud komisjonil kartelliosalisi süüdistada.
Esimese Astme Kohtu hinnang
UCAR‑i väite kohta, et tema trahvi vähendamine oli ebapiisav võrreldes SGL‑i ja SDK trahvi vähendamisega, tuleb märkida, et
see argument ei ole piisav komisjoni ilmse hindamisvea tõendamiseks. SDK trahvi vähendati koostööteatise punkti C alusel.
Tema olukord ei ole seega sarnane UCAR‑i omaga, kelle suhtes kohaldati punkti D ja kes ei väida, et ta vastab punkti C tingimustele.
SGL‑i osas ei ole UCAR üksikasjalikult tõendanud, et tema enda koostöö, mille eest premeeriti trahvi vähendamisega 40% võrra,
oli väga palju suurema väärtusega kui SGL‑i koostöö, mille eest premeeriti 30‑protsendilise vähendusega. Mis puudutab UCAR‑i
viidet Ühendriikides samal ajal toimunud menetlusele, siis see ei tõenda, et komisjon hindas vääralt tema koostööd haldusmenetluses
(vt eespool punkt 400).
UCAR‑i argument tema nõukogu sisekontrolli kohta ei saa samuti olla tulemuslik. Kuna see kontroll väljendus UCAR‑i koostöös,
võttis komisjon seda arvesse, vähendades trahvi 40%. Sisekontrolli läbiviimise fakt iseenesest ei õigusta selle protsendimäära
suurendamist. Ei tohi unustada, et paralleelselt selle kontrolliga jätkasid UCAR‑i teised esindajad ettevõtja nimel rikkumise
toimepanemist isegi pärast komisjoni üllatuskontrolle.
UCAR‑i ja komisjoni vaheliste suuliste kontaktide osas täpsustas viimane vastuseks Esimese Astme Kohtu kirjalikule küsimusele,
et UCAR‑i poolt 25. märtsil, 2. aprillil ja 11. juunil 1998 esitatud suuline teave dokumenteeriti üksikasjalikult komisjoni
ametnike koostatud sisememorandumites. Need memorandumid ei sisaldu juhtumi uurimistoimikus. Kõnealusel ajal ei soovinud UCAR,
et tema suuliselt esitatud teavet kasutataks tõendina. Komisjon järeldas sellest, et kõnealune suuline teave ei ole lubatav
tõend koostööteatise punkti D lõike 2 esimese taande tähenduses, mistõttu ei vähendatud UCAR‑i trahvi konkreetselt selle teabe
esitamise eest.
Selle seisukohaga ei saa nõustuda. Esiteks on eespool nimetatud sättes ette nähtud, et mitte üksnes „dokumente”, vaid ka „teavet”
võib käsitada toimepandud rikkumise olemasolu kinnitavate „tõenditena”. Sellest tulenevalt ei pea nimetatud teavet tingimata
esitama dokumentide vormis. Teiseks on pelgalt suulise teabe praktiline kasu vaieldamatu, kui see võimaldab komisjonil näiteks
leida otseseid tõendeid rikkumise kohta või kui see oma täpsuse tõttu julgustab komisjoni jätkama uurimist, mille ta oleks
ilma selle teabeta lõpetanud, kuna tal puudusid sel hetkel piisavad tõendid.
Nagu nähtub eespool nimetatud sisememorandumitest, esitas UCAR käesoleval juhul suuliselt eelkõige teiste kartelliosalistest
ettevõtjate nimed, selliste osaliste paljude esindajate nimed, kontaktisikute varjamiseks kasutatud koodnimed (vt otsuse põhjendus 59)
ning palju andmeid kartelli raames korraldatud koosolekute kuupäevade ja toimumiskohtade ning osalejate kohta. Need andmed
võimaldasid juba komisjonil saata informatsiooninõuded UCAR‑i nimetatud ettevõtjatele, paludes neil kinnitada, kas nende nimeliselt
mainitud esindajad olid osalenud UCAR‑i nimetatud koosolekutel, andes neile seega mõista, et tal oli juba üks kindel teabeallikas,
mis võis adressaatideks olevaid ettevõtjaid ajendada komisjoniga koostööd tegema juba alates uurimise sellest varajasest staadiumist.
Kuna UCAR‑i esitatud suulist teavet kinnitati hiljem ettevõtja enda poolt või tema initsiatiivil ([…] ja […] avaldused) esitatud
kirjalike avaldustega, siis ilmneb, et UCAR tegi koostööd kahes etapis: kõigepealt paljude suuliste ütluste raames ja seejärel
dokumentaalsete tõendite edastamise teel. Kuna komisjon jättis UCAR‑i poolt märtsis, aprillis ja juunis 1998 esitatud suulise
teabe arvesse võtmata, hindas komisjon ettevõtja tehtud koostöö olulisust vääralt.
Mis puudutab UCAR‑i rolli komisjoni talitustest pärineva võimaliku lekke paljastamisel, siis kinnitas komisjon kohtuistungil
oma seisukohta, mille kohaselt see paljastamine ei aidanud tal kartelliosalisi süüdistada. Koostööteatise ainus eesmärk on
premeerida selliste tõendite esitamise eest, mis vastasel juhul tooksid kaasa koostööd tegeva ettevõtja karistamise. Käesolevas
asjas kõne all olevate hoiatuste allikas ei kuulu rikkumise hulka, mille eest saaks UCAR‑ile trahvi määrata.
Selle seisukohaga ei saa nõustuda. Trahvi vähendamisega võib premeerida koostöö eest, mis võimaldas komisjonil rikkumise hõlpsamini
tuvastada ning vajaduse korral tagada selle lõpetamine (eespool punktis 108 viidatud 16. novembri 2000. aasta kohtuotsus SCA
Holding
vs.
komisjon, punkt 36). Kuigi on tõsi, et koostööteatise punkti A lõikes 3 on ette nähtud üksnes, et vähendatakse „trahvi, [mida
komisjoniga koostööd tegevad ettevõtjad] oleksid muidu pidanud maksma”, ei nõua see tekst, et kõik üksikud andmed peaksid
puudutama konkurentsiõiguse rikkumist, mille eest võib eraldi karistada. Koostööteatise kohaldamiseks piisab sellest, kui
koostööd teha sooviv ettevõtja paneb oma rikkumises osalemist paljastades ennast olukorda, kus talle võidakse määrata karistus,
samas kui erinevate andmete arvessevõtmine trahvi võimalikul vähendamisel sõltub sellest, kui kasulikud need on komisjoni
jaoks rikkumise tuvastamise ja sellele lõpu tegemise ülesande täitmisel.
Viimati nimetatud aspekti osas on ilmne, et komisjoni ebalojaalne ametnik on võimeline saboteerima institutsiooni ülesannete
täitmist, toetades ebaseadusliku kartelli liikmeid. Nii võib ta komisjoni läbiviidavat uurimist märkimisväärselt takistada,
näiteks hävitades või moonutades tõendeid, teavitades kartelliosalisi peatsest üllatuskontrollist ja avaldades kogu komisjoni
välja töötatud uurimisstrateegia. Seetõttu tuleb teavet sellise ametniku olemasolu kohta üldjuhul pidada niisuguseks, mis
võib hõlbustada komisjoni ülesannet, mis seisneb rikkumise tuvastamises ja sellele lõpu tegemises. Selline teave on eriti
kasulik, kui see edastatakse konkurentsivastase tegevuse suhtes komisjoni poolt alustatud uurimise alguses.
Käesolevas asjas esitas UCAR oma hagiavalduses ja selle lisas 47 faktilised üksikasjad komisjoni talitustest pärineva lekke
kohta, täpsustades muu hulgas, et oli sellest komisjoni teavitanud jaanuaris 1999, et Euroopa Pettustevastane Amet (OLAF)
oli sekkunud ning et Itaalias oli süüdistatava ametniku suhtes alustatud kriminaalmenetlust. Kogu Esimese Astme Kohtu kirjaliku
menetluse ajal ja veel ka vastuses kohtu kirjalikule küsimusele ei vaielnud komisjon vastu ühelegi neist faktidest. Alles
kohtuistungil kinnitas komisjon esimest korda, et selles kontekstis läbi viidud sisekontroll ei kandnud vilju ja et UCAR‑i
teatatud ametnik on jätkuvalt komisjoni teenistuses. Seega ei ole praegu võimalik kindlaks teha ametnikku, kes oli kõnealuse
lekke eest vastutav.
Selles osas tuleb tõdeda, et komisjon, keda UCAR teavitas jaanuaris 1999, oleks pidanud UCAR‑ile hiljemalt otsuse vastuvõtmise
kuupäeval teatama, kas ta kavatseb seda teavet koostööteatise kohaldamisel arvesse võtta. Kuna Esimese Astme Kohtul ei ole
võimalik kontrollida, kas komisjoni sisekontroll, mille eesmärk oli tuvastada kõnealune ametnik, viidi läbi nõuetekohaselt
ja kas see jõudis õige tulemuseni, saab ta üksnes teha vältimatud järeldused komisjoni käitumisest menetluses: faktide vaidlustamist
esimest korda kohtuistungil tuleb käsitada uue kaitseväitena, mis tuleb jätta kodukorra artikli 48 lõike 2 kohaselt hilinemise
tõttu läbi vaatamata. Esimese Astme Kohus peab seega tuginema nendele faktidele, mille esitas UCAR, ning möönma, et teave
komisjoni talitustest pärineva lekke kohta oli komisjoni jaoks objektiivselt kasulik grafiitelektroodide turul tegutseva kartelli
juhtumi käsitlemisel. Jättes selle teabe arvesse võtmata, hindas komisjon UCAR‑i tehtud koostöö olulisust seega vääralt.
Sama kehtib asjaolu suhtes, et komisjon kohaldas UCAR‑ile ainult koostööteatise punkti D lõike 2 esimest taanet (otsuse põhjendus 202),
kuigi UCAR ei vaidlustanud nende asjaolude sisulist õigsust, millele komisjon vastuväiteteatises tugines (otsuse põhjendus 41)
(vt selle kohta eespool punktid 413–415).
Eespool toodust tuleneb, et komisjon on mitmes küsimuses vääralt hinnanud selle koostöö olulisust, mida UCAR tegi enne otsuse
vastuvõtmist. Oma täielikku pädevust teostades leiab Esimese Astme Kohus, et seetõttu tuleb UCAR‑ile määratud trahvi vähendada
lisaks komisjoni kohaldatud 40%‑le veel 10% võrra.
Sellest lähtuvalt tuleb UCAR‑ile määratud trahvi lõppsummaks kinnitada 42,05 miljonit eurot.
c)     Kohtuasi T‑252/01
Otsuse kokkuvõte
Komisjon vähendas C/G trahvi 20%, kuna C/G esitas talle teatud informatsiooni. C/G‑l ei ole siiski õigust suuremale vähendusele.
Kuigi ta esitas alates juulist 1998 komisjonile teatud dokumente konkurentidevaheliste kontaktide kohta, edastas ta alles
oktoobris 1999 ettevõtja avalduse, mille põhjal jäi tema roll kartellis siiski ebaselgeks. Komisjoni arvates ei ole ettevõtja
21. juuli 1999. aasta vastus määruse nr 17 artikli 11 kohasele ametlikule informatsiooninõudele vabatahtlikult esitatud informatsioon
koostööteatise tähenduses (põhjendused 239 ja 240).
Poolte argumendid
C/G heidab komisjonile ette, et viimane tegi vea, kui ta vähendas koostöö eest tema trahvi ainult 20%. C/G edastas komisjonile
kogu asjakohase teabe. Lisaks ei vaidlustanud ta nende asjaolude sisulist õigsust, millele komisjon vastuväiteteatises tugines.
C/G sõnul oli see koostöö väärtuslikum kui otsuse teiste adressaatide oma, kelle trahvi vähendati sama palju või rohkem.
C/G täpsustab, et tegelikult pärinevad kõik tema vastu kasutatud tõendid temalt endalt. Ilma tema koostööta ei oleks komisjon
neid tõendeid saanud. Vastuseks komisjoni väitele, et teised ettevõtjad süüdistasid samuti C/G‑d, rõhutab viimane, et teiste
ettevõtjate avaldused on pelgalt nõrgad ja ebakindlad oletused.
C/G võrdleb lisaks oma olukorda Conradty omaga, kes vastupidi C/G‑le keeldus komisjoniga koostööd tegemast, mis ei takistanud
komisjonil määrata trahvi C/G‑le, kuid jätta see määramata Conradtyle. Lõpuks kaebab C/G selle üle, et SGL‑i ja VAW trahve
vähendati nende koostöö eest vastavalt 30% ja 20%, samas kui SGL hoiatas VAW‑d, nagu ka teisi ettevõtjaid, komisjoni üllatuskontrollide
peatsest toimumisest. Ei ole loogiline, et kartelli eestvedaja SGL‑i trahvi vähendatakse rohkem kui temal.
Komisjon tuletab meelde, et C/G trahvi vähendati 20%, mis jääb ette nähtud 10–50% vahemikku. Tema õiguspärast ootust on seega
järgitud.
Mis puudutab C/G väidet, et ta ise esitas kõik tema vastu kasutatud tõendid, siis rõhutab komisjon, et tema valduses olid
juba SGL‑i, VAW ja UCAR‑i esitatud tõendid, mis andsid samuti tunnistust C/G osalemisest rikkumises. Selles kontekstis viitab
ta SGL‑i avaldusele, mis sisaldab otsest kokkuvõtet SGL‑i ja C/G vahel toimunud koosolekust, kus arutati Euroopa turule suunatud
„jätkuvalt kasvava Ameerika ekspordi” probleemi. See avaldus kinnitas UCAR‑i ja tema töötajate avaldusi.
Komisjoni hinnangul on ühelt poolt C/G ja teiselt poolt Conradty, SGL‑i ja VAW olukord täiesti erinev: Conradty ei teinud
koostööd ja komisjonil ei õnnestunud tema rikkumises osalemist tõendada. SGL‑i trahvi vähendati, kuna ta esitas väärtuslikku
teavet kartelli toimimise kohta, samas kui C/G panus puudutas peamiselt tema enda osalemise laadi. Lõpuks oli C/G viimane
ettevõtja, kes esitas avalduse ajal, mil peaaegu kogu teave kartelli kohta, eelkõige SGL‑i ja VAW esitatu, oli komisjonile
teada.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Osas, milles C/G võrdleb oma olukorda Conradty omaga, piisab, kui märkida, et C/G ise tunnistas oma osalemist rikkumises,
samas kui Conradtyt, nagu ka Mitsubishit ja Union Carbide’i, ei tuvastatud otsuses rikkumise toimepanijana ning ta ei osale
Esimese Astme Kohtus otsust puudutavates vaidlustes. Viide Conradtyle ei saa seega õigustada C/G trahvi mingit täiendavat
vähendamist.
Argumendid, mis põhinevad C/G võrdlemisel SGL‑i ja VAW‑ga, ei saa samuti sellist vähendamist õigustada. C/G ei tõenda kaugeltki
üksikasjalikult, et tema koostööd alahinnati võrreldes nende kahe ettevõtjaga, vaid piirdub nende koostöö väärtuse vähendamisega.
Mis puudutab C/G väidet, et peaaegu kõik tõendid, mida tema vastu kasutati, esitas ettevõtja ise – millele komisjon vastu
väitis –, siis ilmnes Esimese Astme Kohtus, et tõendid, millele komisjon lisaks C/G enda esitatutele tugines, seisnesid UCAR‑i
kahes avalduses, mille kohaselt „[…] oletas [SGL‑i] […] tehtud avalduste põhjal, et […] jätkab kontakti… C/G‑ga” ja „UCAR‑i
esindaja… arvab, et SGL‑il on võib-olla olnud otsekontakte… tõenäoliselt C/G Saksa agendiga”, […] avalduses, milles „oletati,
et […]‑l olid kontaktid… C/G‑ga”, ning SGL‑i avalduses, mille kohaselt arutati 21. novembril 1996 Frankfurdi lennujaamas SGL‑i
ja C/G esindajate vahel toimunud koosolekul Euroopa turule suunatud Ameerika ekspordi lakkamatut suurenemist ja vahetati teavet
Euroopa turu olukorra kohta.
Ainus konkreetne teave, mis ületab pelkade oletuste taseme, sisaldub SGL‑i avalduses, mis käsitleb 21. novembri 1996. aasta
koosolekut. C/G rikkumises osalemine, nii nagu seda on otsuses talle ette heidetud, lõppes siiski just novembris 1996. Järelikult
esitas C/G tegelikult kõik asjakohased tõendid talle etteheidetava rikkumises osalemise laadi ja kestuse kohta. Vähendades
tema trahvi üksnes 20%, hindas komisjon C/G tehtud vabatahtliku koostöö olulisust seega ilmselgelt vääralt.
Sama kehtib asjaolu suhtes, et komisjon kohaldas C/G‑le ainult koostööteatise punkti D lõike 2 esimest taanet (otsuse põhjendus 239),
kuigi C/G ei vaidlustanud nende asjaolude sisulist õigsust, millele komisjon vastuväiteteatises tugines (otsuse põhjendus 41)
(vt selle kohta eespool punktid 413–415).
Lõpuks, leides, et C/G vastus ametlikule informatsiooninõudele ei kujutanud endast vabatahtlikult esitatud informatsiooni
koostööteatise tähenduses, mistõttu on selle väärtus väiksem, komisjon ka alahindas C/G tehtud koostööd (vt selle kohta eespool
punkt 410).
Eespool toodust tuleneb, et komisjon on mitmes küsimuses vääralt hinnanud selle koostöö olulisust, mida C/G tegi enne otsuse
vastuvõtmist. Oma täielikku pädevust teostades leiab Esimese Astme Kohus, et seetõttu tuleb C/G‑le määratud trahvi vähendada
lisaks komisjoni kohaldatud 20%‑le veel 20% võrra.
Sellest lähtuvalt tuleb C/G‑le määratud trahvi lõppsummaks kinnitada 6,48 miljonit eurot.
Eespool toodust tuleneb, et SGL‑ile, UCAR‑ile ja C/G‑le määratud trahvide lõppsummaks tuleb kinnitada vastavalt 69,114 miljonit,
42,05 miljonit ja 6,48 miljonit eurot. Seevastu ei näe Esimese Astme Kohus ühtegi põhjust selleks, et kalduda kõrvale määradest,
mida komisjon kohaldas koostööteatise alusel teistele hagejatele, välja arvatud Nippon, kelle trahvi vähendatakse mitte 10%,
vaid rikkumise kestuse hilinenult vaidlustamise tõttu (vt eespool punkt 112) ainult 8%, mille tulemusel kinnitatakse trahvisummaks
6,2744 miljonit eurot.
Võttes arvesse Esimese Astme Kohtu poolt eespool läbi viidud analüüsi, tuleb otsuse artiklis 3 nimetatud trahve vähendada
järgmiselt:
–        SGL‑ile määratud trahvi vähendatakse 69,114 miljoni euroni;
–        UCAR‑ile määratud trahvi vähendatakse 42,05 miljoni euroni;
–        Tokaile määratud trahvi vähendatakse 12,276 miljoni euroni;
–        SDK‑le määratud trahvi vähendatakse 10,44 miljoni euroni;
–        C/G‑le määratud trahvi vähendatakse 6,48 miljoni euroni;
–        Nipponile määratud trahvi vähendatakse 6,2744 miljoni euroni;
–        SEC‑le määratud trahvi vähendatakse 6,138 miljoni euroni.

C. Kohtuasjades T‑239/01 ja T‑246/01 esitatud nõuded, milles palutakse tühistada otsuse artikkel 4 ning juuli ja augusti kirjad

1.     Poolte argumendid
SGL palub tühistada otsuse artikli 4, vaidlustades intressimäära õiguspärasuse, ning heidab ette, et see määrati kindlaks
ilma ühegi viiteta õiguslikule alusele. Ta meenutab, et otsus edastati talle komisjoni 23. juuli 2001. aasta kirjaga, milles
komisjon teavitas teda, et pärast maksetähtaja lõppemist alustab ta oma nõude sissenõudmist ning kohaldab seejuures intressimäära
8,04%, täpsustades, et Esimese Astme Kohtusse pöördumisel loobub ta kohtumenetluse ajaks oma nõude sissenõudmisest tingimusel,
et SGL annab nõusoleku kohaldada intressimäära 6,04% ning esitab pangagarantii. SGL vaidlustab ka selle intressimäära õiguspärasuse.
Ta leiab, et õigus kohaldada viivitusintressi peaks üksnes vältima hagi esitamise kuritarvitamist ning tagama, et „viivitusega”
maksvad ettevõtjad ei saaks eelist. Kuigi komisjon võib seega tugineda praktikas tegelikult kohaldatavatele intressimääradele,
ei ole siiski põhjendatud suurendada sellist turumäära veel 3,5 protsendipunkti võrra. Seejuures on tegemist keelatud intressimääraga,
mis toimib täiendava karistusena õiguskaitsevahendi kasutamise eest, ilma et sellel oleks õiguslikku alust.
UCAR palub samuti tühistada otsuse artikli 4, väites, et otsusest ei ilmne, et tema maksevõimet võeti arvesse, kuigi ta esitas
komisjonile üksikasjalikku teavet oma ebakindla rahalise olukorra kohta. UCAR kinnitab, et ta ei ole võimeline tasuma trahvi
artiklis 4 sätestatud tähtaja jooksul ega ka tasumisega viivitamise korral kohaldatavat intressi. Komisjon ei võtnud arvesse
UCAR‑i tegelikku maksevõimet vastavates ühiskondlikes oludes, minnes vastuollu iseenda suunistega. Teise võimalusena palub
UCAR artikli 4 asendada UCAR‑i kohustusega anda tagatis, mis on seatud tema koormamata kinnisasjadele. Samuti tuleb kustutada
intressimäär või vähendada seda märkimisväärselt.
UCAR palub tühistada ka 23. juuli 2001. aasta kirja, millega edastati talle otsus ja milles olid ära toodud nii määratud trahvisumma
kui maksetingimused. Eelkõige vaidlustab ta tingimuse, mille kohaselt juhul, kui esitatakse hagi Esimese Astme Kohtule, ei
võeta ühtegi täitemeedet, eeldusel et tasutakse intressi määraga 6,04% ning esitatakse pangagarantii.
UCAR palub viimaks tühistada 9. augusti 2001. aasta kirja, millega komisjon vastuseks UCAR‑i märkustele maksetingimuste kohta
ei nõustunud esiteks ettepanekuga tasuda osade kaupa ning teiseks UCAR‑i varadele seatava pandiga, mis tagaks trahvi tasumise.
Komisjon vastab, et refinantseerimistehingutele Euroopa Keskpanga kohaldatava määra suurendamine 3,5% võrra on kooskõlas tema
tavapärase praktikaga ning ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik, et vältida viivitamistaktikat. Ta väidab, et ta ei ole
trahvi tasumise meetodi ega tähtaja kindlaksmääramisel kohustatud võtma arvesse ettevõtja maksevõimet. Samuti ei ole ta kohustatud
lisama artiklile 4 mingit põhjendust.
Komisjon leiab, et juuli ja augusti kirja tühistamiseks esitatud nõuded ei ole vastuvõetavad. Oma juuli kirjas tegi ta UCAR‑ile
pakkumise, millega viimane võis nõustuda või selle tagasi lükata. See kiri ei loo siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis võiksid
kahjustada UCAR‑i huve. Ka augusti kiri ei ole akt, mis võiks luua siduvaid õiguslikke tagajärgi. Pärast seda, kui selles
kirjas lükati tagasi UCAR‑i väljapakutud maksetingimused, oli viimane täpselt samas õiguslikus olukorras kui enne seda kirja,
nimelt olukorras, kuhu ta oli otsuse artikliga 4 asetatud.
Sisu osas meenutab komisjon, et kohtupraktikas on tunnustatud tema praktikat nõuda intressi tootva pangagarantii esitamist
ning on märgitud, et üksnes erandlikel asjaoludel ei pea hageja pangagarantiid esitama. UCAR ei ole tõendanud selliste erandlike
asjaolude esinemist, millega võiks põhjendada pangagarantii tingimuse äralangemist. Komisjoni arvates on tema seisukoha vaidlustamiseks
seoses pangagarantii esitamisega kohane õiguskaitsevahend EÜ artiklite 242 ja 243 alusel esitatav ajutiste meetmete kohaldamise
taotlus.
UCAR väidab vastu, et juuli kiri kehtestab otsuse rakendamiseks tingimused, mis selles otsuses ei sisaldu. Seega peaks see
kiri olema kohtulikult kontrollitav. Augusti kiri sisaldab komisjoni seisukohta küsimuses, kas trahvi osade kaupa tasumisega
ning äriühingu varadele seatud tagatise esitamisega saab nõustuda. Kiri ei kinnita seega varasemat otsust, vaid määrab esimest
korda kindlaks, et käesoleva juhtumi asjaolud ei ole nii erandlikud, et põhjendada alternatiivseid maksetingimusi.
Sisu osas heidab UCAR komisjonile ette, et ta nõudis pangagarantiid, kontrollimata, kas käesoleva juhtumi asjaolude tõttu
ei oleks kohasem esitada mõni muu tagatis. Sellega seoses märgib ta, et talle kuuluvad Prantsusmaal varad, mis ei ole koormatud
tema pankade kasuks ning mille väärtus ületab 50 miljonit USA dollarit. Komisjon piirdus augusti kirjas kinnitusega, et ta
ei nõustu ühegi teise ettepanekuga kui trahvi täielik tasumine või pangagarantii esitamine. Ta ei põhjendanud oma keeldumist
võtta arvesse UCAR‑i eriolukorda. UCAR lisab, et pangagarantii esitamine erinevalt asjaõiguslikust tagatisest rikub tema peamisi
krediidilimiite, nagu need on kokku lepitud tema pankadest võlausaldajatega.

2.     Esimese Astme Kohtu hinnang
Juuli ja augusti kirjade tühistamist puudutavate nõuete vastuvõetavuse osas tuleb kõigepealt kindlaks teha nende nõuete täpne
ese.
Selles osas puudub vaidlus, et enne kui UCAR sai 26. juulil 2001 juuli kirja ja otsuse, tegi ta komisjonile ettepaneku arutada
võimalikke makseviise, juhul kui talle peaks trahv määratama, kuid komisjon keeldus selles staadiumis arutelust. Neil asjaoludel
tuleb tõdeda, et UCAR‑il on õigustatud huvi, et kontrollitaks – võrreldes otsuse artikliga 4 – uusi elemente, mis sisalduvad
kõnealustes kirjades, nimelt soodsam intressimäär 6,04% ning tingimused selle määra saamiseks. See kontrollimine puudutab
küsimust, kas komisjon võib õiguspäraselt UCAR‑i puhul keelduda 6,04% intressimäärast põhjusel, et UCAR ei esitanud pangagarantiid,
või kas komisjon oleks pidanud nõustuma UCAR‑i pakutud alternatiivse tagatisega.
Kuna väljaspool kahtlust on see, et otsuse artikliga 4 kehtestatud 8,04% määra õiguspärasust saab kohtulikult kontrollida
(vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 8. oktoobri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑24/93–T‑26/93 ja T‑28/93: Compagnie
maritime belge transports jt
vs.
komisjon, EKL 1996, lk II‑1201, punkt 250), siis peab UCAR saama vaidlustada ka alternatiivselt määratud 6,04% määra ning
tingimusi selle määra saamiseks, nagu need on kehtestatud juuli ja augusti kirjades. Seejuures peab tal olema õigus kaevata
nimelt selle peale, et komisjon on rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna komisjon keeldus talle soodsama määra kohaldamisest,
võimaldades seda määra aga teise ettevõtja puhul, kes on UCAR‑iga samas olukorras.
Sama kehtib SGL‑i esitatud hagi suhtes, milles – ilma et formaalselt vaidlustataks juuli kirja – seatakse kahtluse alla selles
kirjas kehtestatud 6,04% määr.
Siiski on selge ka see, et komisjon ei olnud hagi esitamise ajal kohtuasjas T‑246/01 alustanud määratud trahvi sissenõudmist
ega otsuse sundtäitmist EÜ artikli 256 ning Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklite 104–110 alusel. Järelikult tuleb iga nõuet,
milles palutakse kontrollida makseviiside konkreetset kohaldamist UCAR‑i suhtes (otsuse artikli 4 asendamine maksegraafikuga,
tegelik intressimäär, maksetähtajad), pidada enneaegseks, kuna hagi esitamise ajal ei olnud teada, milline on UCAR‑i olukord
siis, kui komisjon võtab sissenõudmise või sundtäitmise meetmed (vt selle kohta eespool punktis 144 viidatud kohtuotsus Musique
diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 135). Kuna UCAR ei olnud peatset sissenõudmise ohtu arvestades selleks hetkeks esitanud ajutiste meetmete
kohaldamise taotlust EÜ artikli 242 ning kodukorra artikli 104 ja sellele järgnevate artiklite tähenduses, puudub Esimese
Astme Kohtul vajadus võtta teises menetluses seisukoht, kas nende makseviiside kohaldamine enne otsuse kuulutamist põhimenetluses,
milles tehakse otsus UCAR‑ile määratud trahvi õiguspärasuse kohta, on välistatud asjassepuutuvate huvide kaalumise tõttu põhjusel,
et see kohaldamine ohustaks ettevõtja olemasolu.
UCAR‑i vastavad nõuded tuleb seega tunnistada vastuvõetamatuks.
Sisu osas tuleb esiteks tõdeda, et SGL ega UCAR ei ole esitanud väidet võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta.
Teiseks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast (Euroopa Kohtu 25. oktoobri 1983. aasta otsus kohtuasjas 107/82: AEG
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 3151, punktid 141–143; Esimese Astme Kohtu 14. juuli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑275/94: CB
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑2169, punktid 46–49, ja eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punktid 395 ja 396), et komisjonile määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel antud pädevus sisaldab õigust kindlaks
määrata trahvide sissenõutavaks muutumise ja viivitusintressi jooksma hakkamise kuupäev, määrata intressimäär ning kehtestada
oma otsuse rakendussätted, nõudes vajaduse korral pangagarantii esitamist, mis kataks määratud trahvi põhisumma ning intressi.
Sellise pädevuse puudumisel võib eelis, mida ettevõtjad võiksid trahvi tasumisega viivitamisest saada, nõrgestada sanktsioone,
mis komisjon määrab konkurentsinormide kohaldamise kontrollimise raames. Seega on trahvidele viivitusintressi kohaldamine
õigustatud, et vältida asutamislepingu kasuliku mõju kadumist nende ettevõtjate ühepoolse tegevuse tõttu, kes viivitavad neilt
välja mõistetud trahvide tasumisega, ning et välistada, et nendel ettevõtjatel oleks eelis võrreldes nendega, kes tasusid
oma trahvid neile määratud tähtaja jooksul.
Selles kontekstis on kohtupraktikas tunnustatud komisjoni õigust määrata viivitusintress turumäära alusel, mida suurendatakse
3,5 protsendipunkti võrra (eespool punktis 475 viidatud kohtuotsus CB
vs.
komisjon, punkt 54; eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 397, ja eespool punktis 470 viidatud kohtuotsus Compagnie maritime belge transports jt
vs.
komisjon, punkt 250), ning pangagarantii esitamisel lähtuda turumäärast, mida suurendatakse 1,5 protsendipunkti võrra (eespool
viidatud kohtuotsus CB
vs.
komisjon, punkt 54). Nendes kohtuotsustes aktsepteeris Esimese Astme Kohus 7,5%, 13,25% ja 13,75% suurust viivitusintressi,
täpsustades, et komisjon võib lähtepunktina võtta määra, mis ületab turul keskmisele laenusaajale pakutavat intressimäära,
niivõrd kui see on vajalik viivitamise ärahoidmiseks (eespool viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 398).
Neil asjaoludel ei ole komisjon käesolevas asjas ületanud kaalutlusõigust, mis tal on viivitusintressi määra kindlaksmääramisel.
SGL ja UCAR pidid ettevaatlike ja arukate ettevõtjatena olema teadlikud komisjoni otsuste tegemise praktikast ning eespool
viidatud kohtupraktikast. Nad ei saanud oodata, et komisjon kohaldaks nende suhtes leebemat intressimäära. Käesolevas kontekstis
– mida ei reguleeri EÜ artiklid 242 ja 256 ning kodukorra artiklid 104–110 – ei olnud komisjon nimelt kohustatud võtma arvesse
UCAR‑i rahalist olukorda (vt eespool punktid 370–372 ja 472).
Mis puudutab täpsemalt UCAR‑i kohustust esitada pangagarantii, siis on Esimese Astme Kohus otsustanud, et võimaldades vabastada
end trahvi kohesest tasumisest pangagarantii esitamisega, mis on ette nähtud trahvi ja sellega seotud viiviste tasumise tagamiseks,
annab komisjon asjaomasele ettevõtjale eelise, mis ei tulene asutamislepingu ega määruse nr 17 sätetest (eespool punktis 475
viidatud kohtuotsus CB
vs.
komisjon, punkt 82). Seda eelist suurendab asjaolu, et pangagarantii esitamise korral kehtestatud intressimäär on madalam
sellest, mida nõutakse trahvi tasumata jätmisel (eespool viidatud kohtuotsus CB
vs.
komisjon, punkt 83).
Seda kohtupraktikat arvesse võttes ei olnud komisjon kohustatud nõustuma UCAR‑i palvega saada täiendav eelis, see tähendab,
et komisjon loobuks pangagarantiist ja aktsepteeriks selle asemel asjaõiguslikku tagatist. Pangagarantii kvaliteet on kõrgem
kui mõnes teises vormis antaval tagatisel, kuna maksmata jätmise korral piisab panga poole pöördumisest, selleks et viivitamata
saada tagatud summa, samas kui mõne teise tagatise väärtuse realiseerimine võib osutuda ebakindlaks ja nõuda täiendavaid pingutusi
ja aega. Euroopa Kohus on aga ühes teises kontekstis andnud ühenduse institutsioonidele õiguse kehtestada lihtne ja tõhus
tagatise andmise mehhanism (Euroopa Kohtu 18. novembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 137/85: Maizena, EKL 1987, lk 4587, punkt 10).
Komisjon ise ei ole pank ning tal ei ole panga infrastruktuuri ega eritalitusi, mis oleksid vajalikud asjaomase tagatise hindamiseks
ning maksmata jätmise korral selle võimaliku realiseerimise korra kontrollimiseks. Seega oli tal õigus ilma eriliste põhjendusteta
keelduda UCAR‑i pakutud asjaõigusliku tagatise aktsepteerimisest.
Viimaks, mis puudutab seda, et UCAR‑il oli väidetavalt võimatu saada pangagarantiid, siis tuleb tõdeda, et seda hageja väidet
ei ole õiguslikult piisavalt põhjendatud. Hageja ei ole esitanud ühtegi tema pankadest võlausaldajate väljastatud dokumenti,
mis tõendaks, et ta on esitanud taotluse oma trahvi jaoks pangagarantii saamiseks nii, et ta oleks jätkuvalt saanud äriühingu
jooksvaks tegevuseks mõeldud pangalaene, ning et selline taotlus jäeti rahuldamata tema rahaliste raskuste tõttu. Lisaks ei
ole UCAR tõendanud, et tal oli võimatu komisjonile pakutud asjaõigusliku tagatise alusel saada pangagarantiid mõnelt teiselt
krediidiasutuselt kui tema pankadest võlausaldajad.
Kuna ühegagi selles kontekstis esitatud väite ega argumendiga ei saanud nõustuda, tuleb otsuse artikli 4 ning juuli ja augusti
kirjade tühistamise nõuded osas, milles need on vastuvõetavad, jätta põhjendamatuse tõttu rahuldamata.

Suulise menetluse uuendamine
GrafTech International Ltd, varem UCAR, palus 9. jaanuari 2004. aasta taotluses uuendada suuline menetlus kohtuasjas T‑246/01.
Oma taotluse põhjendamiseks tuletas ta meelde, et ta tugines komisjoni haldusmenetluses ja Esimese Astme Kohtu menetluses
oma võimetusele tasuda trahvi oma ebakindla rahalise olukorra tõttu, mida halvendasid kolmandate riikide ametivõimude poolt
talle määratud trahvid. Kuna ta on seega tõendanud oma maksevõimetust suuniste punkti 5 alapunkti b tähenduses, keeldus komisjon
tema suhtes selle sätte kohaldamisest, põhjusel et sel alusel trahvi vähendamine viiks turutingimustega halvemini kohandunud
ettevõtjatele põhjendamatu konkurentsieelise andmiseni. Oma 3. detsembri 2003. aasta otsuses EÜ asutamislepingu artikli 81
kohaldamise menetluses (COMP 38.359 − süsinikust ja grafiidist tooted elektriliste ja mehaaniliste seadmete jaoks) oli komisjonil
täiesti teistsugune seisukoht maksevõime küsimuses eespool viidatud punkti 5 alapunkti b tähenduses.
Viidates komisjoni sama päeva pressiteatele, täpsustab UCAR selles suhtes, et komisjon vähendas 33% trahvisummat, mis oleks
vastasel juhul SGL‑ile määratud, põhjusel et sellele äriühingule olid juba määratud suured trahvid tema osalemise eest kahes
varasemas kartellis ja kuna ta oli raskes rahalises olukorras. UCAR leiab, et käesolevas asjas on vaja suuline menetlus uuendada,
selleks et paluda komisjonil teatada, kas ta kavatseb UCAR‑i suhtes jääda selle keeldumise juurde, ning jaatava vastuse korral
selgitada, kuidas see keeldumine sobib kokku lähenemisega, mida ta järgis oma 3. detsembri 2003. aasta otsuses.
Neid argumente kaaludes leiab Esimese Astme Kohus, et ei ole alust kodukorra artikli 62 alusel suulist menetlust määrusega
uuendada. Esimese Astme Kohus, kellel on selles valdkonnas kaalutlusõigus, on kohustatud suulise menetluse uuendamise taotluse
rahuldama vaid siis, kui huvitatud pool põhjendab seda asjaoludega, mis võivad avaldada otsustavat mõju vaidluse lahendusele
ja mida ta ei saanud enne suulise menetluse lõppu esitada (Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑199/92 P:
Hüls
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑4287, punktid 127 ja 128). Kuigi UCAR ei saanud 3. juulil 2003 suulises menetluses tugineda eespool
viidatud komisjoni 3. detsembri 2003. aasta otsusele, on see otsus käesolevas kontekstis asjakohatu. Nagu nähtub eespool punktis 370
viidatud kohtupraktikast, ei ole komisjonil mingit kohustust trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtta huvitatud ettevõtja
halba rahalist olukorda, ning seda sõltumata asjaolust, et ta võib seda olukorda arvesse võtta konkreetse juhtumi erilistel
asjaoludel.
Sellest lähtuvalt tuleb suulise menetluse uuendamise taotlus jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Sama sätte lõike 3 esimese lõigu kohaselt võib Esimese Astme Kohus juhul, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole,
osa teise poole kasuks, otsustada kulude jaotuse.
Kuna kohtuasjades T‑239/01 ja T‑246/01 jäeti märkimisväärne osa hagejate nõuetest rahuldamata, tuleb asjaolusid õiglaselt
hinnates jätta seitse kaheksandikku SGL‑i kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja seitse kaheksandikku komisjoni
kohtukuludest ning jätta üks kaheksandik komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja üks kaheksandik SGL‑i
kohtukuludest, samas tuleb neli viiendikku UCAR‑i kohtukuludest jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja neli viiendikku
komisjoni kohtukuludest ning jätta üks viiendik komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja üks viiendik
UCAR‑i kohtukuludest.
Kuna kohtuasjades T‑245/01 ja T‑252/01 rahuldati märkimisväärne osa hagejate nõuetest, tuleb asjaolusid õiglaselt hinnates
jätta kolm viiendikku SDK ja C/G kohtukuludest nende endi kanda ja mõista neilt välja kolm viiendikku komisjoni kohtukuludest,
jättes samas kaks viiendikku komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ja mõistes temalt välja kaks viiendikku hagejate kohtukuludest.
Kuna kohtuasjades T‑236/01, T‑244/01 ja T‑251/01 kaotasid ja võitsid pooled kohtuvaidluse võrdsetes osades, tuleb asjaolusid
õiglaselt hinnates jätta pool Tokai, Nipponi ja SEC kohtukuludest nende endi kanda ja mõista neilt välja pool komisjoni kohtukuludest,
jättes samas poole komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ja mõistes temalt välja poole hagejate kohtukuludest.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (teine koda)
otsustab:
1.     Kohtuasjas T‑236/01: Tokai Carbon
vs.
komisjon:
–
kinnitada hagejale otsuse 2002/271 artikliga 3 määratud trahvi suuruseks 12 276 000 eurot;
–
jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;
–
jätta pool iga poole kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja pool vastaspoole kohtukuludest.
2.     Kohtuasjas T‑239/01: SGL Carbon
vs.
komisjon:
–
kinnitada hagejale otsuse 2002/271 artikliga 3 määratud trahvi suuruseks 69 114 000 eurot;
–
jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;
–
jätta seitse kaheksandikku hageja kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja seitse kaheksandikku komisjoni kohtukuludest
ning jätta üks kaheksandik komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja üks kaheksandik hageja kohtukuludest.
3.     Kohtuasjas T‑244/01: Nippon Carbon
vs.
komisjon:
–
kinnitada hagejale otsuse 2002/271 artikliga 3 määratud trahvi suuruseks 6 274 400 eurot;
–
jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;
–
jätta pool iga poole kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja pool vastaspoole kohtukuludest.
4.     Kohtuasjas T‑245/01: Showa Denko
vs.
komisjon:
–
kinnitada hagejale otsuse 2002/271 artikliga 3 määratud trahvi suuruseks 10 440 000 eurot;
–
jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;
–
jätta kolm viiendikku hageja kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja kolm viiendikku komisjoni kohtukuludest
ning jätta kaks viiendikku komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja kaks viiendikku hageja kohtukuludest.
5.     Kohtuasjas T‑246/01: GrafTech International, varem UCAR International
vs.
komisjon:
–
kinnitada hagejale otsuse 2002/271 artikliga 3 määratud trahvi suuruseks 42 050 000 eurot;
–
jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;
–
jätta neli viiendikku hageja kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja neli viiendikku komisjoni kohtukuludest
ning jätta üks viiendik komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja üks viiendik hageja kohtukuludest.
6.     Kohtuasjas T‑251/01: SEC Corp.
vs.
komisjon:
–
kinnitada hagejale otsuse 2002/271 artikliga 3 määratud trahvi suuruseks 6 138 000 eurot;
–
jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;
–
jätta pool iga poole kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja pool vastaspoole kohtukuludest.
7.     Kohtuasjas T‑252/01: The Carbide/Graphite Group
vs.
komisjon:
–
kinnitada hagejale otsuse 2002/271 artikliga 3 määratud trahvi suuruseks 6 480 000 eurot;
–
jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;
–
jätta kolm viiendikku hageja kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja kolm viiendikku komisjoni kohtukuludest
ning jätta kaks viiendikku komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja kaks viiendikku hageja kohtukuludest.
Forwood
Pirrung
Meij
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 29. aprillil 2004 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
H. Jung

J. Pirrung
Sisukord
Vaidluste aluseks olevad asjaolud ja menetlus
Poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
A. Nõuded tühistada otsus tervikuna või teatud faktilised järeldused
1.     Nõuded tühistada otsus tervikuna
a)     Kohtuasi T‑239/01
Väidetav keeldumine kogu toimikule juurdepääsu andmisest
Väide, et vastuväiteteatis ei olnud lõplik
Ärakuulamise eest vastutava ametniku aruande väidetav õigusvastasus
b)     Kohtuasi T‑246/01
2.     Nõuded tühistada osaliselt otsuse artikkel 1 ning selles sisalduvad teatud faktilised järeldused
a)     Väide, et kohtuasjas T‑239/01 on valesti tuvastatud keskjälgimissüsteemi rakendamine
b)     Väide, et kohtuasjas T‑236/01 on valesti tuvastatud, et kartell oli ülemaailmne
c)     Väide, et kohtuasjas T‑239/01 on rikkumise kestust valesti hinnatud
d)     Väide, et kohtuasjas T‑244/01 on rikutud olulisi menetlusnorme, kuna puuduvad piisavad tõendid Nipponi rikkumises osalemise
kohta ajavahemikul maist 1992 kuni märtsini 1993, ning väide, et põhjendused on selles küsimuses puudulikud
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
B.     Nõue tühistada otsuse artikkel 3 või vähendada määratud trahve
1.     Väited, et on rikutud mitmekordse karistamise keelu põhimõtet ja komisjoni kohustust võtta arvesse varem määratud karistusi
ning et põhjendused on selles küsimuses puudulikud
a)     Poolte argumendid
b)     Esimese Astme Kohtu hinnang
2.     Väited, et on eiratud suuniseid, et suunised on õigusvastased ning et põhjendused on selles küsimuses puudulikud
a)     Sissejuhatavad märkused selle õigusliku raamistiku kohta, millesse kuuluvad hagejatele määratud trahvid
b)     Otsuses rikkumise raskusastme põhjal kinnitatud lähtesummad
Otsuse kokkuvõte
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
– Suuniste kohaldatavus arvessevõetava käibe kindlaksmääramisel
– Lähtesumma kindlaksmääramisel komisjoni arvesse võetud käive
– Kartelli tegelik mõju hindade tõstmisele ning teatavate kartelliosaliste turuosadele
– Kartelliosaliste jagamine kolme kategooriasse ning vastavate lähtesummade kindlaksmääramine
– Otsuses kohaldatud „hoiatamise tegur”
– Otsuse põhjendamine
c)     Otsuses rikkumise kestuse põhjal aluseks võetud põhisummad
Otsuse kokkuvõte
Kohtuasi T‑239/01
Kohtuasi T‑246/01
Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
d)     Raskendavad asjaolud
Otsuse kokkuvõte
Kohtuasjad T‑244/01 ja T‑251/01
Kohtuasjad T‑239/01 ja T‑246/01
e)     Kergendavad asjaolud
Otsuse kokkuvõte
Kohtuasjad T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
f)     Trahvide ülempiir ja teatavate hagejate maksevõime suuniste punkti 5 tähenduses
Kohtuasjad T‑239/01 ja T‑245/01
Kohtuasjad T‑239/01, T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
3.     Väited koostööteatise eiramise kohta
a)     Kohtuasi T‑239/01
Otsuse kokkuvõte
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
b)     Kohtuasi T‑246/01
Otsuse kokkuvõte
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
c)     Kohtuasi T‑252/01
Otsuse kokkuvõte
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
C. Kohtuasjades T‑239/01 ja T‑246/01 esitatud nõuded, milles palutakse tühistada otsuse artikkel 4 ning juuli ja augusti kirjad
1.     Poolte argumendid
2.     Esimese Astme Kohtu hinnang
Suulise menetluse uuendamine
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keeled: saksa ja inglise.
–	Konfidentsiaalsed andmed on kustutatud.