CELEX: 61993CJ0046
Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Bundesgerichtshof
Nemecko a High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional Court
Spojené kráľovstvo

Uzneseniami
z 28. januára 1993 a z 18. novembra 1992,
doručenými Súdnemu dvoru 17. februára 1993 a 18. februára
1993, predložili Bundesgerichtshof (vo veci C‑46/93) a High Court
of Justice, Queen‛s Bench Division, Divisional Court (vo veci C‑48/93)
v zmysle článku 177 Zmluvy EHS prejudiciálne otázky týkajúce sa
podmienok uplatnenia zodpovednosti členského štátu za škody spôsobené
jednotlivcom z dôvodu porušenia práva Spoločenstva, ktoré mu možno
pripísať.
Tieto
otázky boli predložené v rámci dvoch samostatných sporov medzi,
spoločnosťou Brasserie du pêcheur (ďalej len „Brasserie du pêcheur“)
a Spolkovou republikou Nemecko a medzi spoločnosťou Factortame
Ltd a i. (ďalej len „Factortame a i.“) a Spojeným
kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska.

Vec C‑46/93
Podľa
tvrdenia pred vnútroštátnym súdom musela Brasserie du pêcheur,
francúzska spoločnosť so sídlom v Schiltigheime (Alsasko) koncom
roka 1981 prerušiť svoj vývoz piva do Nemecka, pretože príslušné nemecké
úrady usúdili, že pivo, ktoré vyrába, nezodpovedá požiadavke čistoty
stanovenej v paragrafe 9 a 10 Biersteuergesetz zo
14. marca 1952 (zákon o dani z piva, BGBl. I,
s. 149) v znení zo 14. decembra 1976 (BGBl. I,
s. 3341, ďalej len „BStG“).
Komisia
po zvážení, že tieto ustanovenia sú v rozpore s článkom 30
Zmluvy EHS, začala konanie o nesplnení povinnosti členským štátom
proti Spolkovej republike Nemecko jednak z dôvodu zákazu uvádzania
piva na trh pod názvom „Bier“, ktoré bolo legálne vyrábané podľa
rozličných metód v iných členských štátoch, ako aj z dôvodu
zákazu dovážať pivo obsahujúce prísady. V rozsudku
z 12. marca 1987, Komisia /Nemecko (178/84, Zb. s. 1227),
Súdny dvor rozhodol, že zákaz uvádzania dovážaného piva na trh
z iných členských štátov, ktoré nie je v súlade so spornými
nemeckými ustanoveniami, bol nezlučiteľný s článkom 30 Zmluvy.
Brasserie
du pêcheur podala žalobu proti Spolkovej republike Nemecko na
odškodnenie za ujmu, ktorú utrpela z dôvodu obmedzenia dovozu od
roku 1981 do roku 1987, a požadovala náhradu škody vo výške
1 800 000 DM, ktorá zodpovedá časti skutočnej ujmy.
Bundesgerichtshof
sa v tomto ohľade odvoláva na § 839 Bürgerliches Gesetzbuch
(nemecký občiansky zákonník, ďalej len „BGB“) a na článok 34
Grundgesetz (základný zákon, ďalej len „GG“). V zmysle paragrafu
839 ods. 1 prvej vety BGB „každý úradník, ktorý úmyselne alebo
z nedbanlivosti poruší povinnosti, ktoré mu vyplývajú z jeho
funkcie voči tretím osobám, musí týmto tretím osobám nahradiť
z toho vyplývajúcu škodu“. Čo sa týka článku 34 GG, ten hovorí, že
„ak niekto pri výkone verejnej funkcie, ktorá mu je zverená, poruší
povinnosti vyplývajúce mu z jeho funkcie voči tretím osobám,
zodpovednosť za to v zásade pripadá štátu alebo orgánu,
v ktorého službe táto osoba koná“.
Z kombinácie
týchto ustanovení vyplýva, že zodpovednosť štátu závisí od požiadavky,
že tretia osoba musí byť považovaná za osobu dotknutú porušením
povinnosti, čo znamená, že štát je zodpovedný za porušenie povinností
len voči tretím osobám. Ako však zdôrazňuje Bundesgerichtshof,
v prípade BStG vnútroštátny zákonodarca vykonáva len úlohy, ktoré
sa týkajú verejnosti ako celku, a nie je zameraný na jednotlivú
osobu alebo skupinu osôb, ktorú by bolo možné považovať za „tretie
osoby“ v zmysle vyššie uvedených ustanovení.
V tejto
súvislosti položil Bundesgerichtshof Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
otázky:
„1.      Platí
zásada práva Spoločenstva, podľa ktorej musia členské štáty nahradiť
škodu spôsobenú jednotlivcom porušením práva Spoločenstva, ktoré im
možno pripísať aj vtedy, ak porušenie vyplýva zo skutočnosti, že
vnútroštátny parlamentný zákon nebol prispôsobený nadradeným normám
práva Spoločenstva (v danom prípade neprispôsobenie sa § 9
a § 10 Biersteuergesetz článku 30 Zmluvy EHS)?
2.      Môže
vnútroštátny právny poriadok stanoviť, že prípadný nárok na náhradu
škody podlieha tým istým obmedzeniam, aké platia v prípade, keď
vnútroštátny právny predpis porušuje ustanovenia vyššej právnej sily,
napríklad v prípade porušenia Grundgesetz Spolkovej republiky
Nemecko nemeckým bežným spolkovým zákonom?
3.      Môže
vnútroštátny právny poriadok stanoviť, že nárok na náhradu škody vzniká
iba v prípade zavinenia (úmyselného alebo z nedbanlivosti) zo
strany štátnych orgánov zodpovedných za neprispôsobenie právneho
predpisu?
4.      Ak je odpoveď na prvú otázku kladná a odpoveď na druhú otázku záporná:
a)      Môže
byť povinnosť nahradiť škodu podľa vnútroštátneho právneho poriadku
obmedzená len na náhradu škody spôsobenej na určitých individuálnych,
zákonom chránených záujmoch, napríklad na majetku, alebo je potrebné
nahradiť všetky finančné straty vrátane ušlého zisku?
b)      Vzťahuje
sa povinnosť na náhradu škody, ktorá vznikla predtým, ako Európsky
Súdny dvor vo svojom rozsudku z 12. marca 1987 (vo veci
178/84) konštatoval, že § 10 Biersteuergesetz porušuje ustanovenia
práva Spoločenstva vyššej právnej sily?“

Vec C‑48/93
Dňa
16. decembra 1988 spoločnosť Factortame a i. združujúca tak
fyzické osoby, ako aj spoločnosti založené podľa britského práva, ako aj
ich správcov a akcionárov, podala žalobu na High Court of Justice,
Queen‛s Bench Division, Divisional Court (ďalej len „Divisional
Court“), v ktorej vzniesli námietku nezlučiteľnosti časti II
Merchant Shipping Act 1988 (zákon z roku 1988 o obchodnom
námorníctve) s právom Spoločenstva, najmä s článkom 52 Zmluvy
EHS. Tento zákon nadobudol účinnosť 1. decembra 1988
s výhradou prechodného obdobia končiaceho 31. marca 1989.
Podľa tohto zákona sa zriadil nový register pre britské rybárske lode
a ich zápis (vrátane člnov už zapísaných v starom registri)
podriadil určitým podmienkam týkajúcim sa štátnej príslušnosti, miesta
pobytu a bydliska vlastníkov. Rybárskym lodiam, ktoré nespĺňali
podmienky na zápis do nového registra, bolo právo na rybolov odňaté.
Súdny
dvor odpovedajúc na otázky predložené príslušným vnútroštátnym súdom
rozhodol v rozsudku z 25. júla 1991, Factortame II
(C‑221/89, Zb. s. I‑3905), že požiadavky štátnej príslušnosti,
miesta pobytu a bydliska vlastníkov a prevádzkovateľov lodí,
tak ako ich stanovuje systém registrácie zavedený v Spojenom
Kráľovstve, sú v rozpore s právom Spoločenstva, ale naproti
tomu nie je v rozpore s právnymi predpismi Spoločenstva
vyžadovať ako splnenie podmienky zápisu, aby tieto lode boli
prevádzkované a ich používanie riadené a kontrolované
z územia Spojeného Kráľovstva.
Dňa
4. augusta 1989 podala Komisia žalobu o nesplnenie povinnosti
proti Spojenému Kráľovstvu. Zároveň predložila návrh na predbežné
opatrenie na pozastavenie platnosti podmienok týkajúcich sa štátnej
príslušnosti z dôvodu, že sú v rozpore s článkami 7, 52
a 221 Zmluvy EHS. Uznesením z 10. októbra 1989,
Komisia/Spojené Kráľovstvo (246/89 R, Zb. s. 3125), predseda
Súdneho dvora vyhovel tomuto návrhu. Pri výkone tohto uznesenia prijalo
Spojené Kráľovstvo ustanovenia, ktorými sa mení nový registračný systém,
s účinnosťou od 2. novembra 1989. V rozsudku zo
4. októbra 1991, Komisia/Spojené Kráľovstvo (C‑246/89, Zb.
s. I‑4585), Súdny dvor potvrdil, že podmienky zápisu spochybnené
v žalobe o nesplnenie povinnosti sú v rozpore
s právom Spoločenstva.
Medzitým,
2. októbra 1991, vydal Divisional Court uznesenie, že vyššie
uvedený rozsudok Súdneho dvora z 25. júla 1991 nadobudol
účinnosť, a zároveň vyzval žalobcov, aby upresnili svoje návrhy na
náhradu škody. Žalobcovia teda vnútroštátnemu súdu predložili podrobný
prehľad rôznych nárokov na náhradu škody vrátane vynaložených nákladov
a škôd, ktoré im vznikli v období od 1. apríla 1989, keď
sporný predpis nadobudol účinnosť, do 2. novembra 1989, keď bol
zrušený.
Napokon
uznesením z 18. novembra 1992 povolil Divisional Court, aby
Rawlings (Trawling) Ltd, žalobca 37 vo veci C‑48/93, pozmenil svoju
žalobu o náhradu škody a zahrnul do nej aj „exemplárnu“
náhradu škody za neústavné správanie sa orgánov verejnej moci (exemplary
damages for unconstitutional behaviour).
V tejto súvislosti predložil Divisional Court Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      S ohľadom na všetky okolnosti tohto prípadu, t. j. ak:
a)      právne
predpisy členského štátu ustanovujú podmienky týkajúce sa štátnej
príslušnosti, miesta pobytu a bydliska vlastníkov
a prevádzkovateľov rybárskych lodí, ako aj akcionárov
a správcov lodných spoločností
a
b)      ak
Súdny dvor (vo veci C‑221/89 a vo veci C‑246/89) konštatoval, že
tieto podmienky sú v rozpore s článkami 5, 7, 52 a 221
Zmluvy EHS,
poskytuje právo Spoločenstva
vlastníkom alebo prevádzkovateľom takýchto lodí a správcom a/alebo
akcionárom lodných spoločností právo na náhradu škody od členského
štátu, ktorá im vznikla v dôsledku porušenia všetkých alebo
niektorých z vyššie uvedených článkov Zmluvy EHS?
2.      V prípade
kladnej odpovede na prvú otázku, aké sú kritériá, ktoré podľa práva
Spoločenstva má vnútroštátny súd uplatňovať pri určovaní nárokov na
náhradu škody týkajúce sa:
a)      výdavkov
a/alebo ušlého zisku a/alebo strát z príjmov, za obdobie po vstupe
uvedených podmienok do platnosti, počas ktorého museli byť lode
ukotvené, nájsť iné možnosti rybolovu a/alebo pokúsiť sa získať
registráciu na inom mieste;
b)      následných
strát z predaja lodí alebo akcií z týchto lodí alebo akcií
lodných spoločností pod ich hodnotu;
c)      strát
spôsobených povinnosťou poskytnúť kaucie, zaplatiť pokuty a súdne
trovy za údajné porušenie predpisov v súvislosti s výmazom
lodí z vnútroštátneho registra;
d)      strát
v dôsledku toho, že tieto osoby nemali možnosť naďalej vlastniť
a prevádzkovať tieto lode;
e)      strát na odmenách za poskytované služby;
f)      výdavkov vynaložených s cieľom obmedziť straty uvedené vyššie;
g)      požadovaných exemplárnych náhrad škôd?“
Pokiaľ
ide o skutkový stav v sporoch vo veci samej, priebeh
konania a pripomienky účastníkov konania, odkazuje sa na správu
z pojednávania. Tieto údaje zo spisu sa ďalej uvádzajú len
v miere potrebnej pre odôvodnenie Súdneho dvora.

O zodpovednosti
štátu za konanie vnútroštátneho zákonodarného orgánu a jeho
opomenutie konať, ktoré sú v rozpore s právom Spoločenstva
(prvá otázka v obidvoch veciach C‑46/93 a C‑48/93)
Prvou
otázkou sa oba vnútroštátne súdy v podstate snažia zistiť, či
zásadu, podľa ktorej musia členské štáty nahradiť škody spôsobené
jednotlivcom porušením práva Spoločenstva, ktoré im možno pripísať, je
uplatniteľná aj vtedy, ak je predmetné nesplnenie povinnosti
prisudzované vnútroštátnemu zákonodarnému orgánu.
Na
úvod treba pripomenúť, že v rozsudku z 19. novembra
1991, Francovich a i. (spojené veci C‑6/90 a C‑9/90, Zb.
s. I‑5357, bod 37), Súdny dvor už určil, že právo Spoločenstva
zakotvuje zásadu, podľa ktorej sú členské štáty povinné nahradiť škody
spôsobené jednotlivcom porušením práva Spoločenstva, ktoré im možno
pripísať.
Podľa
nemeckej, írskej a holandskej vlády majú členské štáty povinnosť
nahradiť škodu spôsobenú jednotlivcom len v prípade porušenia
ustanovení, ktoré nie sú priamo uplatniteľné. V už citovanom
rozsudku Francovich a i. chcel Súdny dvor len vyplniť medzeru
v systéme ochrany práv jednotlivcov. V rozsahu, v akom
vnútroštátne právne predpisy priznávajú jednotlivcom právo podať žalobu,
ktorá im umožňuje presadzovať ich práva vyplývajúce z priamo
uplatniteľných ustanovení práva Spoločenstva, nie je nevyhnutné
v prípade porušenia takýchto ustanovení poskytovať im ďalšie právo
na náhradu škody priamo založené na práve Spoločenstva.
Táto argumentácia je neprijateľná.
V súlade
s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora je právo jednotlivcov
dovolávať sa pred vnútroštátnymi súdmi priamo uplatniteľných ustanovení
Zmluvy len minimálnou zárukou a samo osebe nezabezpečuje úplné
a celkové uplatňovanie Zmluvy (pozri najmä rozsudky
z 15. októbra 1986, Komisia/Taliansko, 168/85, Zb.
s. 2945, bod 11, z 26. februára 1991, Komisia/Taliansko,
C‑120/88, Zb. s. I‑621, bod 10, a z 26. februára
1991, Komisia/Španielsko, C‑119/89, Zb. s. I‑641, bod 9). Účelom
tohto práva je zabezpečiť prednosť ustanovení práva Spoločenstva pred
ustanoveniami vnútroštátneho práva, nemôže však vo všetkých prípadoch
zabezpečiť jednotlivcovi využitie práv, ktoré mu priznáva právo
Spoločenstva, a predovšetkým zabrániť, aby neutrpel ujmu
z dôvodu porušenia práva Spoločenstva, ktoré možno pripísať
členskému štátu. Ako teda vyplýva z už citovaného rozsudku
Francovich a i., bodu 33, úplná účinnosť práva Spoločenstva by bola
ohrozená, ak by jednotlivci nemali možnosť získať náhradu škody
v prípade, ak boli ich práva poškodené porušením práva
Spoločenstva.
Toto
platí vtedy, keď jednotlivec, ktorý je poškodený neprebratím smernice
a ktorý sa nemôže pred vnútroštátnym súdom dovolávať priamo
konkrétnych ustanovení tejto smernice, pretože nie sú dostatočne presné
a nepodmienené, podá žalobu na náhradu škody proti neplniacemu
štátu z dôvodu porušenia článku 189 tretieho odseku Zmluvy. Za
takýchto okolností, ktoré nastali v spore Francovich a i., je
cieľom náhrady odstrániť škodlivé následky, ktoré oprávneným osobám
vznikli v dôsledku toho, že členský štát neprebral predmetnú
smernicu.
To
platí aj v prípade porušenia práva, ktoré priamo vyplýva
z právnej normy Spoločenstva, na ktorú sa jednotlivci môžu
odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi. V tomto prípade právo na
náhradu škody nevyhnutne vyplýva z priameho účinku ustanovení práva
Spoločenstva porušením ktorých bola vzniknutá škoda spôsobená.
V tomto
prípade je zrejmé, že predmetné ustanovenia práva Spoločenstva,
t. j. článok 30 Zmluvy vo veci C‑46/93 a článok 52 vo veci
C‑48/93, majú priamy účinok v tom zmysle, že jednotlivcom
priznávajú práva, ktorých sa môžu priamo dovolávať pred vnútroštátnymi
súdmi. Porušenie takýchto ustanovení môže viesť k náhrade škody.
Nemecká
vláda ďalej tvrdí, že všeobecné právo jednotlivcov na náhradu škody
možno stanoviť len legislatívnou cestou a že priznanie takéhoto
práva súdnym rozhodnutím je nezlučiteľné s rozdelením právomoci
medzi inštitúciami Spoločenstva a členskými štátmi, ako aj
s inštitucionálnou rovnováhou stanovenou v Zmluve.
V tomto
ohľade treba zdôrazniť, že otázka existencie a rozsahu
zodpovednosti štátu za škodu vyplývajúcu z porušenia povinností,
ktoré mu ukladá právo Spoločenstva, sa týka výkladu Zmluvy, ktorý spadá
do právomoci Súdneho dvora.
V tomto
prípade, tak ako v už citovanej veci Francovich a i., bola
táto otázka týkajúca sa výkladu predložená Súdnemu dvoru vnútroštátnymi
súdmi podľa článku 177 Zmluvy.
Keďže
Zmluva neobsahuje ustanovenia výslovne a presne upravujúce
dôsledky porušenia práva Spoločenstva členskými štátmi, prináleží
Súdnemu dvoru, aby pri výkone svojej právomoci podľa článku 164 Zmluvy
zabezpečovať dodržiavanie práva pri výklade a uplatňovaní Zmluvy
rozhodoval o takejto otázke podľa všeobecne prijatých metód
výkladu, hlavne s využitím základných zásad právneho systému
Spoločenstva a prípadne všeobecných zásad spoločných pre právne
poriadky členských štátov.
Na
všeobecné zásady spoločné pre právne poriadky členských štátov odkazuje
v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva za škody
spôsobené jeho inštitúciami alebo jeho pracovníkmi pri výkone ich
funkcií aj článok 215 druhý odsek Zmluvy.
Takto
výslovne stanovená zásada mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva
v článku 215 Zmluvy je len vyjadrením všeobecnej zásady uznanej
v právnych poriadkoch členských štátov, podľa ktorej protiprávne
konanie alebo opomenutie spôsobuje vznik povinnosti nahradiť spôsobenú
škodu. Toto ustanovenie takisto vyjadruje povinnosť orgánov verejnej
moci nahradiť škody spôsobené pri výkone ich úloh.
Ďalej
treba poznamenať, že vo veľkom počte vnútroštátnych právnych poriadkov
bol systém zodpovednosti štátu vypracovaný cestou súdnej praxe.
Vzhľadom
na predchádzajúce úvahy Súdny dvor v už citovanom rozsudku
Francovich a i., bode 35, uviedol, že zásada zodpovednosti štátu za
škodu spôsobenú jednotlivcom porušením práva Spoločenstva, ktoré mu
možno pripísať, je obsiahnutá v systéme Zmluvy.
Z toho
vyplýva, že táto zásada platí pre každý prípad porušenia práva
Spoločenstva členským štátom, a to bez ohľadu na to, ktorý orgán
členského štátu si konaním alebo opomenutím nesplnil povinnosť.
Navyše
vzhľadom na základnú požiadavku právneho poriadku Spoločenstva, ktorou
je jednotné uplatňovanie práva Spoločenstva (pozri najmä rozsudok
z 21. februára 1991, Zuckerfabrik, C‑143/88 a C‑92/89,
Zb. s. I‑415, bod 26), povinnosť nahradiť škodu spôsobenú
jednotlivcom porušením práva Spoločenstva nemôže závisieť od
vnútroštátnych pravidiel rozdelenia právomocí medzi ústavnými orgánmi.
Ako
uviedol generálny advokát v bode 38 svojich návrhov,
v medzinárodnom práve sa štát, ktorého zodpovednosť vzniká na
základe porušenia medzinárodného záväzku, posudzuje ako celok bez ohľadu
na to, či porušenie, z ktorého vznikla škoda, možno pripísať
zákonodarnej, súdnej alebo výkonnej moci. O to viac to platí
v právnom poriadku Spoločenstva, kde všetky štátne orgány vrátane
zákonodarnej moci musia pri plnení svojich úloh dodržiavať normy práva
Spoločenstva, ktoré priamo upravujú situáciu jednotlivcov.
Ďalej
skutočnosť, že podľa vnútroštátnych právnych predpisov možno vytýkané
nesplnenie povinností pripísať zákonodarnému orgánu, nemôže spochybniť
požiadavky vlastné ochrane práv jednotlivcov, ktorí sa dovolávajú práva
Spoločenstva, a v tomto prípade práva získať na vnútroštátnom
súde náhradu za škodu spôsobenú týmto nesplnením povinností.
V dôsledku
toho treba vnútroštátnym súdom odpovedať tak, že zásada, podľa ktorej
sú členské štáty povinné nahradiť škodu spôsobenú jednotlivcom porušením
práva Spoločenstva, ktoré im možno pripísať, sa uplatní, keď je za
vytýkané nesplnenie povinnosti zodpovedný zákonodarný orgán.

O podmienkach
vzniku zodpovednosti štátu za konanie vnútroštátneho zákonodarného
orgánu alebo jeho opomenutie konať, ktoré sú v rozpore
s právnymi predpismi Spoločenstva (druhá otázka vo veci C‑46/93
a prvá otázka vo veci C‑48/93)
Týmito
otázkami vnútroštátne súdy žiadajú Súdny dvor, aby upresnil podmienky,
za ktorých právo Spoločenstva vzhľadom na okolnosti daného prípadu
zaručuje právo na náhradu škody spôsobenej jednotlivcom porušením práva
Spoločenstva, ktoré možno pripísať členskému štátu.
V tomto
ohľade treba pripomenúť, že hoci zodpovednosť štátu je ustanovená
právom Spoločenstva, podmienky, za ktorých vzniká právo na náhradu
škody, závisia od povahy porušenia práva Spoločenstva, ktorým bola škoda
spôsobená (rozsudok Francovich a i., bod 38).
Na
účel stanovenia týchto podmienok treba vziať do úvahy najskôr zásady
obsiahnuté v právnom poriadku Spoločenstva, ktoré zakladajú
zodpovednosť štátu, t. j. na jednej strane plnú účinnosť noriem
Spoločenstva a účinnú ochranu práv, ktoré priznávajú, a na
druhej strane povinnosť spolupracovať, ktorú členským štátom ukladá
článok 5 Zmluvy (Francovich a i., body 31 až 36).
Navyše,
ako zdôraznila Komisia a jednotlivé vlády pri predkladaní svojich
pripomienok, je správne odvolávať sa na judikatúru Súdneho dvora
týkajúcu sa mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva.
Na
jednej strane sa článok 215 druhý odsek Zmluvy v oblasti
mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva odvoláva na spoločné všeobecné
zásady právnych poriadkov členských štátov, z ktorých Súdny dvor
pri chýbajúcich písaných pravidlách čerpá inšpiráciu aj v iných
oblastiach práva Spoločenstva.
Na
druhej strane podmienky vzniku zodpovednosti štátu za škodu spôsobenú
jednotlivcom porušením práva Spoločenstva sa nesmú bez zvláštneho dôvodu
líšiť od podmienok, ktoré platia pre zodpovednosť Spoločenstva za
porovnateľných okolností. Ochrana práv, ktoré jednotlivcom priznáva
právo Spoločenstva, sa nemôže meniť v závislosti od toho, či orgán,
ktorý je zodpovedný za škodu, je vnútroštátnym orgánom alebo
inštitúciou Spoločenstva.
Systém,
ktorý Súdny dvor vypracoval v zmysle článku 215 Zmluvy, najmä
pokiaľ ide o zodpovednosť za normatívne právne akty, berie do úvahy
predovšetkým komplexnosť riešených situácií, ktoré treba upraviť,
ťažkosti pri uplatňovaní alebo výklade predpisov a zvlášť priestor
na voľnú úvahu, ktorý má tvorca predmetného predpisu.
Judikatúra
Súdneho dvora týkajúca sa mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva,
najmä pokiaľ ide o normatívne akty Spoločenstva, z ktorých
vyplýva voľba hospodárskej politiky, bola rozvinutá práve so zreteľom na
širokú voľnú úvahu, ktorú majú inštitúcie pri vykonávaní politík
Spoločenstva.
Obmedzujúca
koncepcia zodpovednosti Spoločenstva pri výkone jeho zákonodarnej
činnosti vychádza z toho, že na jednej strane, aj keď zákonnosť
právnych aktov podlieha súdnej kontrole, nemôže byť výkon zákonodarnej
činnosti rušený možnosťou žalôb o náhradu škody zakaždým, keď
všeobecný záujem Spoločenstva vyžaduje prijatie normatívnych opatrení,
ktoré by mohli zasahovať do záujmov jednotlivcov, a na druhej
strane v normatívnom kontexte, pre ktorý je typická široká voľná
úvaha nevyhnutná pre výkon politiky Spoločenstva, nemôže vzniknúť
zodpovednosť Spoločenstva, len ak by dotknutá inštitúcia zjavným
a závažným spôsobom prekročila hranice výkonu svojich právomocí
(rozsudok z 25. mája 1978, HNL a i./Rada a Komisia,
83/76, 94/76, 4/77, 15/77 a 40/77, Zb. s. 1209, body 5
a 6).
Na
základe uvedeného treba konštatovať, že vnútroštátny zákonodarca,
rovnako ako inštitúcie Spoločenstva, systematicky nedisponuje širokou
voľnou úvahou, keď koná v oblasti upravenej právom Spoločenstva.
Právo Spoločenstva mu môže uložiť povinnosti zamerané na dosiahnutie
určitého výsledku alebo na povinnosti konať alebo sa zdržať konania,
ktoré niekedy značne znižujú jeho priestor na voľnú úvahu. To je
predovšetkým v prípade, keď tak ako pri okolnostiach, ktorých sa
týka už citovaný rozsudok Francovich a i., musí členský štát
v zmysle článku 189 Zmluvy prijať v stanovenej lehote všetky
opatrenia potrebné na dosiahnutie výsledku požadovaného smernicou.
V takomto prípade skutočnosť, že potrebné opatrenia má prijať
vnútroštátny zákonodarca, nijako neovplyvňuje zodpovednosť štátu za
neprebratie smernice.
Naopak,
ak členský štát koná v oblasti, v ktorej má širokú voľnú
úvahu porovnateľnú s tou, ktorú majú inštitúcie Spoločenstva pri
vykonávaní politík Spoločenstva, tak podmienky, za ktorých môže
zodpovednosť vzniknúť, musia byť v zásade rovnaké
s podmienkami, za ktorých v porovnateľnej situácii vzniká
zodpovednosť Spoločenstva.
V prípade,
o ktorom sa rozhoduje vo veci C‑46/93, nemecký zákonodarný orgán
vydal právne predpisy v oblasti potravín, konkrétne piva. Keďže
neexistovala harmonizácia na úrovni Spoločenstva, vnútroštátny
zákonodarca mal v tejto oblasti na vypracovanie legislatívy
týkajúcej sa kvality piva uvádzaného na trh širokú voľnú úvahu.
Čo
sa týka skutkového stavu vo veci C‑48/93, zákonodarný orgán Spojeného
Kráľovstva tiež disponoval širokou voľnou úvahou. Predmetné právne
predpisy sa týkali na jednej strane registrácie lodí, čo je oblasť,
ktorá vzhľadom na štádium vývoja práva Spoločenstva spadá do právomoci
členských štátov, a na druhej strane úpravy rybárskych činností, čo
je sektor, v ktorom vykonávanie spoločnej politiky rybolovu
ponecháva členským štátom určitý priestor na voľnú úvahu.
Zdá
sa, že v oboch daných prípadoch zákonodarcovia v Nemecku
a v Spojenom Kráľovstve stáli pred situáciou, ktorá vyžadovala
voľbu porovnateľnú s voľbou, ktorú majú k dispozícii
inštitúcie Spoločenstva pri prijímaní normatívnych aktov týkajúcich sa
politiky Spoločenstva.
Za
takýchto okolností uznáva právo Spoločenstva právo na náhradu škody, ak
sú splnené tri podmienky, t. j. že cieľom porušeného právneho
predpisu je priznanie práv jednotlivcom, že porušenie je dostatočne
závažné a napokon, že existuje priama príčinná súvislosť medzi
porušením povinnosti, ktorá prislúcha štátu, a škodou, ktorú
utrpeli poškodené osoby.
Po
prvé, tieto podmienky spĺňajú požiadavky na plnú účinnosť právnych
noriem Spoločenstva a požiadavku na účinnú ochranu práv, ktoré
tieto predpisy priznávajú.
Po
druhé tieto podmienky v podstate zodpovedajú podmienkam, ktoré
Súdny dvor vymedzil v zmysle článku 215 vo svojej judikatúre
týkajúcej sa zodpovednosti Spoločenstva za škody spôsobené jednotlivcom
nezákonnými normatívnymi aktmi prijatými inštitúciami Spoločenstva.
Prvá
podmienka je zjavne splnená, pokiaľ ide o článok 30 Zmluvy vo veci
C‑46/93 a o článok 52 Zmluvy vo veci C‑48/93. Článok 30 síce
stanovuje členským štátom zákaz, ale aj zakladá práva jednotlivcov,
ktoré vnútroštátne súdy musia chrániť (rozsudok z 22. marca
1977, Iannelli a Volpi, 74/76, Zb. s. 557, bod 13). Takisto
podstatou článku 52 Zmluvy je priznávať práva jednotlivcom (rozsudok
z 21. júna 1974, Reyners, 2/7, Zb. s. 631, bod 25).
Pokiaľ
ide o druhú podmienku, teda čo sa týka zodpovednosti Spoločenstva
v zmysle článku 215, ako aj zodpovednosti členských štátov za
porušenie práva Spoločenstva, rozhodujúcim kritériom na posúdenie, či
porušenie práva Spoločenstva je dostatočne závažné, je, či členský štát
alebo inštitúcia Spoločenstva zjavne a vážne prekročili hranice
voľnej úvahy, ktoré sú im uložené.
Medzi
prvky, ktoré príslušný súd môže vziať do úvahy, patrí predovšetkým
jasnosť a presnosť porušeného právneho predpisu, miera voľnej
úvahy, ktorú tento predpis ponecháva orgánom štátu alebo Spoločenstva,
úmyselnosť alebo neúmyselnosť spáchaného porušenia alebo spôsobenej
škody, ospravedlniteľnosť alebo neospravedlniteľnosť prípadného právneho
omylu, skutočnosť, že stanovisko orgánov Spoločenstva mohlo prispieť
k opomenutiu, prijatiu alebo zachovaniu vnútroštátnych opatrení
alebo praktík, ktoré sú v rozpore s právom Spoločenstva.
V každom
prípade je porušenie práva Spoločenstva jasne dostatočne závažné, ak
pretrváva naďalej napriek rozsudku, ktorý toto vytýkané nesplnenie
povinnosti konštatuje, alebo napriek rozhodnutiu o prejudiciálnej
otázke alebo ustálenej judikatúre Súdneho dvora v danej oblasti,
z ktorých vyplýva, že dotknuté správanie je porušením práva.
V danom
prípade nemôže Súdny dvor nahradiť posudzovanie vnútroštátnych súdov,
ktoré sú jediné príslušné zistiť skutkový stav vo veci samej
a rozhodnúť ako charakterizovať predmetné porušenie práva
Spoločenstva. Považuje však za užitočné pripomenúť niektoré okolnosti,
ktoré by vnútroštátne súdy mohli vziať do úvahy.
Vo
veci C‑46/93 je dôležité rozlišovať medzi otázkou zachovania ustanovení
Biersteuergesetz nemeckým zákonodarcom, ktoré sa týkajú čistoty piva
a obsahujú zákaz uvádzať na trh pod názvom „Bier“ pivo dovážané
z iných členských štátov a legálne vyrábané podľa iných
pravidiel, a medzi otázkou zachovania ustanovení toho istého zákona
týkajúce sa zákazu dovážať pivo obsahujúce prísady. Pokiaľ ide
o ustanovenia nemeckých právnych predpisov týkajúcich sa
označovania výrobkov uvádzaných na trh, bolo by ťažké považovať
porušenie článku 30 Zmluvy týmito právnymi predpismi za ospravedlniteľný
omyl, keďže nezlučiteľnosť takýchto predpisov s článkom 30 Zmluvy
bola preukázaná vzhľadom na predchádzajúcu judikatúru Súdneho dvora,
najmä rozsudok z 20. februára 1979 nazývaný „Cassis de Dijon“,
Rewe-Zentral (120/78, Zb. s. 649), a rozsudok
z 9. decembra 1981, Komisia/Taliansko (193/80, Zb.
s. 3019). Naopak, so zreteľom na príslušnú judikatúru boli
kritériá, podľa ktorých môže vnútroštátny zákonodarný orgán určiť, či je
zákaz používania prísad v rozpore s právom Spoločenstva,
oveľa menej presvedčivé až do vyhlásenia už citovaného rozsudku
z 12. marca 1987, Komisia/Nemecko, ktorým Súdny dvor rozhodol,
že tento zákaz je v rozpore s článkom 30.
K vnútroštátnym predpisom vo veci C‑48/93 možno uviesť niekoľko pripomienok.
Rozhodnutie
zákonodarcu Spojeného Kráľovstva zaviesť ustanovenia týkajúce sa
podmienok registrácie rybárskych lodí do Merchant Shipping Act 1988 musí
byť posudzované odlišne podľa toho, či ide o ustanovenia, ktoré
registráciu podmieňujú štátnou príslušnosťou, čo predstavuje priamu
diskrimináciu, ktorá je zjavne v rozpore s právom
Spoločenstva, alebo či ide o ustanovenia stanovujúce podmienky
pobytu a bydliska vlastníkov a prevádzkovateľov lodí.
Posledné
uvedené podmienky sa zdajú na prvý pohľad nezlučiteľné s článkom
52 Zmluvy, ale Spojené Kráľovstvo ich chcelo odôvodniť na základe cieľov
spoločnej politiky rybolovu. V už citovanom rozsudku Factortame II
Súdny dvor toto odôvodnenie zamietol.
Na
posúdenie, či porušenie článku 52, ktorého sa tak Spojené Kráľovstvo
dopustilo, je dostatočne závažné, môže vnútroštátny súd vziať do úvahy
aj právne spory spojené s osobitosťami spoločnej politiky rybolovu,
názor Komisie, ktorá Spojenému Kráľovstvu včas oznámila svoje
stanovisko, a posúdenia stavu určitosti práva Spoločenstva vydané
vnútroštátnymi súdmi v rámci konaní o predbežných opatreniach
iniciovaných jednotlivcami dotknutými uplatnením Merchant Shipping Act.
Napokon
treba vziať do úvahy tvrdenie spoločnosti Rawlings (Trawling) Ltd,
žalobcu 37 vo veci C‑48/93, podľa ktorého Spojené Kráľovstvo neprijalo
okamžite opatrenia potrebné na splnenie povinností vyplývajúcich
z už citovaného uznesenia predsedu Súdneho dvora
z 10. októbra 1989, Komisia/Spojené Kráľovstvo, čo zbytočne
zvýšilo spôsobenú škodu. Pokiaľ sa toto tvrdenie, ktoré síce vláda
Spojeného Kráľovstva na pojednávaní poprela, ukáže správne, malo by to
byť vnútroštátnym súdom považované za zjavné, a teda za dostatočne
závažné porušenie práva Spoločenstva.
Pokiaľ
ide o tretiu podmienku, je na vnútroštátnych súdoch, aby
preverili, či existuje priama príčinná súvislosť medzi porušením
povinnosti, ktorú má členský štát, a škodou, ktorú utrpeli
poškodené osoby.
Všetky
tri podmienky uvedené vyššie sú potrebné a postačujúce na to, aby
v prospech jednotlivcov vzniklo právo na náhradu škody, pričom sa
nevylučuje, že zodpovednosť štátu môže vzniknúť aj za menej prísnych
podmienok na základe vnútroštátnych právnych predpisov.
Ako
vyplýva z už citovaného rozsudku Francovich a i., bodov 41 až
43, s výhradou práva na náhradu škody, ktoré priamo vyplýva
z práva Spoločenstva, ak sú splnené všetky podmienky uvedené
v predchádzajúcom odseku, tak štát musí poskytnúť odškodnenie za
spôsobenú ujmu v rámci vnútroštátneho práva o zodpovednosti,
pričom podmienky na náhradu škody stanovené vnútroštátnymi právnymi
predpismi nemôžu byť menej priaznivé ako podmienky týkajúce sa podobných
vnútroštátnych nárokov a nesmú byť upravené tak, aby v praxi
sťažovali alebo znemožňovali získanie náhrady škody (pozri aj rozsudok
z 9. novembra 1983, San Giorgio, 199/82, Zb. s. 3595).
V tomto
ohľade môžu obmedzenia obsiahnuté vo vnútroštátnych právnych poriadkoch
v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti verejnej moci pri výkone
zákonodarnej funkcie spôsobiť, že v praxi výkon práva na náhradu
škody jednotlivcom, ako ho zaručuje právo Spoločenstva, sa stane
nemožným alebo neprimerane sťaženým v prípade škôd vyplývajúcich
z porušenia práva Spoločenstva.
Vo
veci C‑46/93 si vnútroštátny súd zvlášť kladie otázku, či môže
vnútroštátny právny poriadok stanoviť, že prípadný nárok na odškodnenie
podlieha tým istým obmedzeniam, aké platia v prípade, keď
vnútroštátny právny predpis porušuje ustanovenia vyššej právnej sily,
napríklad v prípade porušenia Grundgesetz Spolkovej republiky
Nemecko bežným nemeckým spolkovým zákonom.
V tomto
ohľade treba uviesť, že hoci je stanovenie takýchto obmedzení
v súlade s požiadavkou nestanoviť menej priaznivé podmienky,
ako sú podmienky, ktoré sa týkajú podobných vnútroštátnych nárokov, tak
je každopádne potrebné preskúmať, či takéto obmedzenia nemajú za
následok, že dosiahnutie náhrady škody bude v praxi nemožné alebo
neprimerane sťažené.
Podmienka
stanovená nemeckými právnymi predpismi pre prípad porušenia
vnútroštátnych ustanovení vyššej právnej sily nejakým zákonom, ktorá
podmieňuje odškodnenie tým, že konanie alebo opomenutie zákonodarného
orgánu sa musí vzťahovať na individuálnu situáciu, by v praxi
znamenala nemožnosť alebo neprimeranú sťaženosť získania účinnej náhrady
škody spôsobenej porušením práva Spoločenstva, keďže úlohy pripadajúce
vnútroštátnemu zákonodarcovi sa v zásade týkajú verejnosti vo
všeobecnosti a nie konkrétnej osoby ani kategórie osôb, ktoré by
mohli byť posudzované individuálne.
Takáto
podmienka, keďže je prekážkou v povinnosti vnútroštátnych súdov
zabezpečovať plnú účinnosť práva Spoločenstva prostredníctvom zaručenia
účinnej ochrany práv jednotlivcov, musí byť v prípade porušenia
práva Spoločenstva, ktoré možno pripísať štátnemu zákonodarcovi
vylúčená.
Takisto
prípadná podmienka, ktorú v zásade stanovuje anglické právo pre
uplatnenie zodpovednosti verejnej moci, že je potrebné dokázať zneužitie
právomoci pri výkone verejnej funkcie (misfeasance in public office),
pričom zneužitie je nepredstaviteľné v prípade zákonodarcu, môže
v praxi znamenať nemožnosť dosiahnuť náhradu škody vyplývajúcej
z porušenia práva Spoločenstva, ktoré možno pripísať vnútroštátnemu
zákonodarcovi.
Na
otázky predložené vnútroštátnymi súdmi treba odpovedať tak, že pokiaľ
porušenie práva Spoločenstva členským štátom možno pripísať
vnútroštátnemu zákonodarcovi konajúcemu v oblasti, kde má širokú
voľnú úvahu pri tvorbe normatívnych rozhodnutí, majú jednotlivci, ktorí
utrpeli ujmu, právo na odškodnenie, ak porušený právny predpis
Spoločenstva má za cieľ priznať im práva, ak porušenie je dostatočne
závažné a ak existuje priama príčinná súvislosť medzi porušením
a ujmou, ktorá jednotlivcom vznikla. S touto výhradou štát
musí napraviť následky škody, ktorá vznikla porušením práva
Spoločenstva, ktoré mu možno pripísať, v rámci vnútroštátneho práva
o zodpovednosti, pričom uplatniteľné podmienky stanovené platnými
vnútroštátnymi predpismi nesmú byť menej priaznivé ako podmienky
týkajúce sa podobných vnútroštátnych nárokov a nesmú byť upravené
tak, aby v praxi sťažovali alebo znemožňovali získanie náhrady
škody.

O možnosti podmieniť náhradu škody existenciou zavinenia (tretia otázka vo veci C‑46/93)
Treťou
otázkou chce Bundesgerichtshof v podstate zistiť, či vnútroštátny
súd podľa vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré uplatňuje, je
oprávnený podmieniť náhradu škody existenciou úmyselného zavinenia alebo
zavinenia z nedbanlivosti zo strany štátneho orgánu, ktorému možno
porušenie pripísať.
Treba
najskôr uviesť, ako to vyplýva zo spisu, že pojem zavinenie nemá
rovnaký obsah v jednotlivých právnych poriadkoch.
Ďalej
treba pripomenúť, ako vyplýva z odpovede na predchádzajúcu otázku,
že ak možno porušenie práva Spoločenstva pripísať členskému štátu
konajúcemu v oblasti, v ktorej má širokú voľnú úvahu pri
tvorbe normatívnych právnych aktov, tak uznanie práva na náhradu škody
na základe práva Spoločenstva je, medzi iným, závislé od podmienky, že
predmetné porušenie musí byť dostatočne závažné.
Niektoré
objektívne a subjektívne prvky, ktoré môžu byť v rámci
vnútroštátneho právneho systému spájané s pojmom zavinenia, môžu
mať význam pre určenie, či porušenie práva Spoločenstva je alebo nie je
závažné (pozri prvky uvedené v bodoch 56 a 57 vyššie).
Z toho
vyplýva, že povinnosť nahradiť škodu spôsobenú jednotlivcom nemôže
podliehať podmienke vychádzajúcej z pojmu zavinenia, ktorý je širší
ako pojem dostatočne závažného porušenia práva Spoločenstva. Uloženie
takejto dodatočnej podmienky by znamenalo, že by bolo spochybnené právo
na náhradu škody, ktoré má základ v právnom poriadku Spoločenstva.
V dôsledku
toho treba odpovedať, že vnútroštátny súd v rámci vnútroštátnych
právnych predpisov, ktoré uplatňuje, nemôže podmieňovať náhradu škody
existenciou úmyselného zavinenia alebo zavinenia z nedbanlivosti zo
strany štátneho orgánu, ktorému možno porušenie pripísať, presahujúceho
rámec dostatočne závažného porušenia práva Spoločenstva.

O materiálnom rozsahu náhrady škody [štvrtá otázka písmena a) vo veci C‑46/93 a druhá otázka vo veci C‑48/93]
Týmito
otázkami v podstate vnútroštátne súdy žiadajú Súdny dvor, aby
stanovil kritériá umožňujúce určiť rozsah náhrady škody, ktorú má
zaplatiť členský štát, ktorému možno porušenie pripísať.
V tomto
ohľade treba zdôrazniť, že náhrada škody spôsobenej jednotlivcom
porušením práva Spoločenstva musí byť primeraná vzniknutej škode, aby sa
zabezpečila účinná ochrana ich práv.
Keďže
v tejto oblasti neexistujú ustanovenia na úrovni Spoločenstva, je
na vnútroštátnom právnom poriadku každého členského štátu, aby stanovil
kritériá umožňujúce určiť rozsah náhrady škody, pričom nemôžu byť menej
priaznivé ako kritériá platné pre podobné nároky vyplývajúce
z vnútroštátneho práva a v žiadnom prípade nemôžu byť
upravené tak, aby náhrada škody v praxi bola nemožná alebo
neprimerane sťažená.
Zvlášť
je vhodné upresniť, že na účel stanovenia škody, za ktorú možno priznať
náhradu, môže vnútroštátny súd preveriť, či poškodená osoba prejavila
primeranú snahu s cieľom odvrátiť škodu alebo obmedziť jej rozsah
a či včas využila všetky dostupné prostriedky na právnu ochranu.
V súlade
so všeobecnou zásadou spoločnou pre právne poriadky členských štátov
musí poškodená osoba preukázať primeranú snahu obmedziť rozsah škody,
inak jej hrozí, že škodu bude znášať sama (rozsudok z 19. mája
1992, Mulder a i./Rada a Komisia, C‑104/89 a C‑37/90,
Zb. s. I‑3061, bod 33).
Bundesgerichtshof
sa pýta, či môže vnútroštátny právny predpis vo všeobecnosti obmedziť
povinnosť nahradiť škodu spôsobenú na niektorých špeciálne chránených
osobných záujmoch, napríklad na majetku, alebo či musí pokryť aj ušlý
zisk navrhovateľov. Uvádza, že možnosť uvádzať na trh výrobky
pochádzajúce z iných členských štátov sa v nemeckom práve
nepovažuje za súčasť chránených aktív podniku.
V tomto
ohľade je namieste uviesť, že úplné vylúčenie ušlého zisku
z nahraditeľnej škody sa nemôže v prípade porušenia práva
Spoločenstva pripustiť. Najmä pokiaľ ide o spory hospodárskej alebo
obchodnej povahy, takéto úplné vylúčenie ušlého zisku by mohlo fakticky
znamenať, že škodu nie je možné nahradiť.
Čo
sa týka rôznych škôd, ktoré sú predmetom druhej otázky Divisional
Court, právo Spoločenstva nestanovuje žiadne špecifické kritériá. Je na
vnútroštátnom súde, aby o týchto škodách rozhodol v súlade
s vnútroštátnym právom, ktoré uplatňuje, s výhradou
požiadaviek uvedených v bode 83.
Čo
sa týka zvlášť priznania nároku na „exemplárnu“ náhradu škody
(exemplary damages), treba uviesť, že tento spôsob náhrady sa vo
vnútroštátnom právnom systéme, ako to uviedol vnútroštátny súd, zakladá
na zistení, že dotknuté orgány verejnej moci konali s nátlakom,
svojvoľne alebo protiústavne. V rozsahu, v ktorom takéto
konanie môže byť porušením práva Spoločenstva alebo môže toto porušenie
zosilniť, nemožno priznanie exemplárnej náhrady škody v rámci
sťažnosti alebo žaloby na základe práva Spoločenstva vylúčiť, pokiaľ
takúto náhradu škody možno priznať v rámci podobnej sťažnosti alebo
žaloby na základe vnútroštátneho práva.
Vnútroštátnym
súdom treba teda odpovedať tak, že náhrada škody členskými štátmi,
ktorú spôsobili jednotlivcom porušením práva Spoločenstva, musí byť
primeraná vzniknutej ujme. Keďže v tejto oblasti neexistujú
ustanovenia na úrovni Spoločenstva, je na vnútroštátnom právnom poriadku
každého členského štátu, aby stanovil kritériá umožňujúce určiť rozsah
náhrady, pričom tieto kritériá nemôžu byť menej priaznivé ako kritériá
platné pre podobné nároky na základe vnútroštátneho práva
a v žiadnom prípade nemôžu byť upravené takým spôsobom, ktorý
by prakticky znemožňoval alebo príliš sťažoval získanie náhrady škody.
Vnútroštátne právne predpisy, ktoré by vo všeobecnosti obmedzovali
náhradu škody len na škodu spôsobenú na niektorých špeciálne chránených
individuálnych záujmoch, s vylúčením ušlého zisku jednotlivcov, nie
sú zlučiteľné s právom Spoločenstva. Osobitnú náhradu škody, ako
napr. „exemplárnu“ náhradu škody ustanovenú anglickým právom, musí byť
možné získať v rámci sťažností alebo žalôb na základe práva
Spoločenstva, ak ju je možné získať v rámci podobných sťažností
alebo žalôb na základe vnútroštátneho práva.

O rozsahu obdobia, na ktoré sa náhrada škody vzťahuje [štvrtá otázka písmena b) vo veci C‑46/93]
Touto
otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či škoda, za ktorú možno priznať
náhradu, sa vzťahuje aj na ujmu, ktorá vznikla pred vydaním rozsudku
Súdneho dvora, v ktorom sa konštatuje nesplnenie povinnosti.
Ako
vyplýva z odpovede na druhú otázku, právo na náhradu škody podľa
práva Spoločenstva existuje, pokiaľ sú splnené podmienky uvedené
v bode 51.
Jednou
z podmienok je, aby porušenie práva Spoločenstva bolo dostatočne
závažné. Existencia predchádzajúceho rozsudku Súdneho dvora
konštatujúceho nesplnenie povinnosti, je určite rozhodujúcim, ale nie
nevyhnutným prvkom na overenie, či je uvedená podmienka splnená (pozri
body 55 až 57 tohto rozsudku).
Pripustiť,
že povinnosť dotknutého členského štátu nahradiť škody môže byť
obmedzená len na škody vzniknuté po vydaní rozsudku Súdneho dvora
konštatujúceho predmetné nesplnenie povinnosti, by znamenalo, že by bolo
spochybnené právo na náhradu škody uznané právnym poriadkom
Spoločenstva.
Ďalej,
podmieniť náhradu škody požiadavkou, že musí existovať predchádzajúci
rozsudok Súdneho dvora, v ktorom sa konštatuje nesplnenie
povinností vyplývajúcich z práva Spoločenstva členským štátom,
ktoré mu možno pripísať, by bolo v rozpore so zásadou účinnosti
práva Spoločenstva, keďže by sa tým vylúčilo akékoľvek právo na náhradu
škody, až kým by predpokladané nesplnenie povinnosti nebolo predmetom
žaloby podanej Komisiou podľa článku 169 Zmluvy a predmetom
rozsudku Súdneho dvora. Práva jednotlivcov vyplývajúce z ustanovení
práva Spoločenstva, ktoré majú priamy účinok vo vnútroštátnych právnych
poriadkoch členských štátov, nemôžu závisieť od posúdenia Komisie
týkajúceho sa vhodnosti podania žaloby v zmysle článku 169 Zmluvy
proti členskému štátu ani od vynesenia rozsudku Súdneho dvora
konštatujúceho nesplnenie povinnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok
zo 14. decembra 1982, Waterkeyn a i., 314/81, 315/81, 316/81
a 83/82, Zb. s. 4337, bod 16).
Na
položenú otázku treba teda odpovedať tak, že povinnosť členských štátov
nahradiť škodu spôsobenú jednotlivcom porušením práva Spoločenstva,
ktoré im možno pripísať, nemôže byť obmedzená len na škodu, ktorá
vznikla po vynesení rozsudku Súdneho dvora určujúceho vytýkané
nesplnenie povinnosti.

O návrhu na časové obmedzenie účinkov rozsudku
Nemecká
vláda navrhuje Súdnemu dvoru obmedziť náhradu škody, ktorú by prípadne
mala uhradiť Spolková republika Nemecko, len na škody, ku ktorým došlo
po vynesení rozsudku v tejto veci, pokiaľ poškodení predtým
nepodali žalobu na súde alebo neuplatnili rovnocenný nárok. Myslí si, že
takéto časové obmedzenie účinkov rozsudku je potrebné z dôvodu
rozsahu jeho finančných dôsledkov pre Spolkovú republiku Nemecko.
Za
predpokladu, že by vnútroštátny súd zistil, že podmienky vzniku
zodpovednosti Spolkovej republiky Nemecko sú v tomto prípade
splnené, je namieste pripomenúť, že štát by musel napraviť následky
spôsobenej ujmy v rámci vnútroštátneho práva o zodpovednosti.
Hmotnoprávne a formálne podmienky stanovené rôznymi vnútroštátnymi
právnymi predpismi o náhrade škody môžu brať do úvahy požiadavky
zásady právnej istoty.
Je
však vhodné pripomenúť, že tieto podmienky nemôžu byť menej priaznivé
ako podmienky týkajúce sa podobných vnútroštátnych nárokov a nesmú
byť upravené takým spôsobom, ktorý by prakticky znemožňoval alebo príliš
sťažoval získanie náhrady škody (rozsudok Francovich a i., bod
43).
Vzhľadom na vyššie uvedené nie je potrebné, aby Súdny dvor časovo obmedzoval účinky tohto rozsudku.

O trovách
Dánska,
nemecká, grécka, španielska, francúzska, írska, holandská vláda
a vláda Spojeného Kráľovstva, ako aj Komisia nemajú právo na
náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti
s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že
konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo
veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti
s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom,
o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto
dôvodov, Súdny dvor rozhodol o otázkach položených uznesením
Bundesgerichtshof z 28. januára 1993 a uznesením High
Court of Justice, Queen‛s Bench Division, Divisional Court,
z 18. novembra 1992 takto:
1.
Zásada,
podľa ktorej sú členské štáty povinné nahradiť škodu spôsobenú
jednotlivcom porušením práva Spoločenstva, ktoré im možno pripísať, sa
uplatní, keď je za vytýkané nesplnenie povinnosti zodpovedný zákonodarný
orgán.
2.
V prípade,
keď porušenie práva Spoločenstva členským štátom možno pripísať
vnútroštátnemu zákonodarcovi konajúcemu v oblasti, kde má širokú
voľnú úvahu pri tvorbe normatívnych rozhodnutí, majú jednotlivci, ktorí
utrpeli ujmu, právo na odškodnenie, ak porušený právny predpis
Spoločenstva má za cieľ priznať im práva, ak porušenie je dostatočne
závažné a ak existuje priama príčinná súvislosť medzi porušením
a ujmou, ktorá jednotlivcom vznikla. S touto výhradou štát
musí napraviť následky škody, ktorá vznikla porušením práva
Spoločenstva, ktoré mu možno pripísať, v rámci vnútroštátneho práva
o zodpovednosti, pričom uplatniteľné podmienky stanovené platnými
vnútroštátnymi predpismi nesmú byť menej priaznivé ako podmienky
týkajúce sa podobných vnútroštátnych nárokov a nesmú byť upravené
takým spôsobom, ktorý by prakticky znemožňoval alebo príliš sťažoval
získanie náhrady škody.
3.
Vnútroštátny
súd v rámci vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré uplatňuje,
nemôže podmieňovať náhradu škody existenciou úmyselného zavinenia alebo
zavinenia z nedbanlivosti zo strany štátneho orgánu, ktorému možno
porušenie pripísať, presahujúceho rámec dostatočne závažného porušenia
práva Spoločenstva.
4.
Náhrada
škody členskými štátmi, ktorú spôsobili jednotlivcom porušením práva
Spoločenstva, musí byť primeraná vzniknutej ujme. Keďže v tejto
oblasti neexistujú ustanovenia na úrovni Spoločenstva, je na
vnútroštátnom právnom poriadku každého členského štátu, aby stanovil
kritériá umožňujúce určiť rozsah náhrady, pričom tieto kritériá nemôžu
byť menej priaznivé ako kritériá platné pre podobné nároky na základe
vnútroštátneho práva a v žiadnom prípade nemôžu byť upravené
takým spôsobom, ktorý by prakticky znemožňoval alebo príliš sťažoval
získanie náhrady škody. Vnútroštátne právne predpisy, ktoré by vo
všeobecnosti obmedzovali náhradu škody len na škodu spôsobenú na
niektorých špeciálne chránených individuálnych záujmoch,
s vylúčením ušlého zisku jednotlivcov, nie sú zlučiteľné
s právom Spoločenstva. Osobitnú náhradu škody, ako napr.
„exemplárnu“ náhradu škody stanovenú anglickým právom, musí byť možné
získať v rámci sťažností alebo žalôb na základe práva Spoločenstva,
ak ju je možné získať rámci podobných sťažností alebo žalôb na základe
vnútroštátneho práva.
5.
Povinnosť
členských štátov nahradiť škodu spôsobenú jednotlivcom porušením práva
Spoločenstva, ktoré im možno pripísať, nemôže byť obmedzená len na
škodu, ktorá vznikla po vynesení rozsudku Súdneho dvora určujúceho
vytýkané nesplnenie povinnosti.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Hirsch
Mancini
Shockweiler
Moitinho de Almeida
Gulmann
Murray
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 5. marca 1996.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyky konania: nemčina a angličtina