CELEX: 62009CJ0045
Direktiva 2000/78/ES
Diskriminacija zaradi starosti
Prenehanje pogodbe o zaposlitvi zaradi dopolnjene upokojitvene starosti

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih
okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL L 303, str. 16).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. Rosenbladt in podjetjem Oellerking Gebäudereinigungsges. mbH (v nadaljevanju:
Oellerking) o pogojih prenehanja pogodbe o zaposlitvi G. Rosenbladt.

Pravni okvir

Ureditev Unije
V uvodni izjavi 25 Direktive 2000/78 je navedeno:
„Prepoved diskriminacije zaradi starosti je bistven del izpolnjevanja ciljev, opredeljenih v smernicah o zaposlovanju, in
spodbujanja raznovrstnosti delovne sile. Vendar je v nekaterih okoliščinah različno obravnavanje v zvezi s starostjo lahko
upravičeno in so s tem v zvezi potrebni posebni predpisi, ki so glede na položaj v državah članicah lahko med seboj različni.
Bistveno je torej razlikovanje med upravičeno različnim obravnavanjem, zlasti tistim na podlagi legitimnih ciljev zaposlovalne
politike, trga delovne sile [trga dela] in poklicnega usposabljanja, in diskriminacijo, ki mora biti prepovedana.“
V skladu s členom 1 Direktive 2000/78 „je njen namen opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja,
hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo
enakega obravnavanja“.
Člen 2 Direktive 2000/78 z naslovom „Koncept diskriminacije“ določa:
„1. V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi
katerega od razlogov iz člena 1.
2. V smislu odstavka 1:
(a)       se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga
v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;
(b)       se šteje, da gre za posredno diskriminacijo, kadar je zaradi kakšne navidez nevtralne določbe, merila ali prakse neka oseba
določene vere ali prepričanja, ki ima določen hendikep ali je določene starosti ali spolne usmerjenosti, v primerjavi z drugimi
v slabšem položaju, razen če:
(i)       tako določbo, merilo ali prakso objektivno upravičuje legitimni cilj in je način uresničevanja tega cilja primeren in nujen;
ali
(ii)       mora delodajalec oziroma oseba ali organizacija, ki jo ta direktiva zavezuje, glede oseb z določenim hendikepom na podlagi
nacionalne zakonodaje sprejeti ustrezne ukrepe v skladu z načeli iz člena 5, da odpravi podlago za prikrajšanost, ki jo povzroča
taka določba, merilo ali praksa.
[…]“
Člen 6 Direktive 2000/78 z naslovom „Upravičenost različnega obravnavanja zaradi starosti“ določa:
„1. Ne glede na člen 2(2) lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje zaradi starosti ne predstavlja diskriminacije,
če ga v kontekstu nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljujejo z legitimnim ciljem, vključno z legitimnimi cilji
zaposlovalne politike, trga dela in poklicnega usposabljanja, in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni.
Tako različno obravnavanje je lahko med drugim:
(a)       določitev posebnih pogojev glede dostopnosti zaposlitve in poklicnega usposabljanja, zaposlitve in dela, vključno s pogoji
glede odpustitve in plačila, za mlade osebe, starejše delavce in osebe, ki so dolžne skrbeti za druge, zato da se spodbuja
njihovo poklicno vključenost ali jim zagotavlja varstvo;
(b)       [določitev] minimalnih pogojev glede starosti, delovnih izkušenj ali delovne dobe glede dostopa do zaposlitve ali kakšnih
ugodnosti, povezanih z zaposlenostjo;
(c)       [določitev] najvišje starosti za zaposlitev, ki temelji na zahtevah glede usposobljenosti za zadevno delovno mesto, ali na
potrebi po primerni dobi zaposlenosti pred upokojitvijo.
2. Ne glede na člen 2(2) lahko države članice predvidijo, da določitev starosti za upokojitev ali pridobitev pravice do starostne
ali invalidske pokojnine za potrebe panožnih programov socialne varnosti, vključno z določitvijo različnih starosti za delojemalce
oziroma skupine ali kategorije delojemalcev v teh programih in z uporabo merila starosti pri izračunu rizičnosti v kontekstu
teh programov, ne predstavlja diskriminacije zaradi starosti, pod pogojem, da ni rezultat diskriminacije zaradi spola.“
Člen 16 Direktive 2000/78 z naslovom „Upoštevanje določb“ določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da:
(a)       se odpravijo vsi zakoni in drugi predpisi, ki so v nasprotju z načelom enakega obravnavanja;
(b)       se ali se lahko razveljavijo ali spremenijo vse določbe, ki so nasprotju z načelom enakega obravnavanja, v individualnih ali
kolektivnih pogodbah, v internih aktih podjetij ali v predpisih, ki urejajo samozaposlenost ter organizacije delojemalcev
in delodajalcev.“

Nacionalna ureditev
Splošni zakon o enakem obravnavanju
Direktiva 2000/78 je bila v nemški pravni red prenesena s splošnim zakonom o enakem obravnavanju (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz)
z dne 14. avgusta 2006 (BGBl. I, str. 1897, v nadaljevanju: AGG). Ta zakon v členu 1 z naslovom „Namen zakona“ določa:
„Namen tega zakona je preprečiti ali odpraviti vsak slabši položaj zaradi rase ali narodnosti, spola, vere ali prepričanja,
hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti.“
Člen 2 AGG z naslovom „Področje uporabe“ določa:
„(1)       Diskriminacija, ki izvira iz katerega od razlogov iz člena 1, je po tem zakonu prepovedana glede:
[…]
2.       pogojev zaposlitve in dela, vključno s plačilom in pogoji odpovedi delovnega razmerja, zlasti tistimi iz kolektivnih pogodb
in posamičnih pogodbe o zaposlitvi, in glede ukrepov, sprejetih med trajanjem delovnega razmerja in ob njegovem prenehanju
ter v primeru napredovanja.
[…]
4.       Za odpoved delovnega razmerja se uporabljajo izključno določbe o splošnem in posebnem varstvu pred odpovedjo delovnega razmerja.
[…]“
Člen 7 AGG z naslovom „Prepoved diskriminacije“ določa:
„(1)       Zaposleni ne smejo biti diskriminirani zaradi enega od razlogov iz člena 1; to velja tudi, kadar oseba, ki diskriminira, le
predpostavlja, da pri diskriminaciji obstaja eden od razlogov iz člena 1.
[…]“
Člen 10 AGG z naslovom „Dovoljenost različnega obravnavanja zaradi starosti“ določa:
„1.       Ne glede na člen 8 je različno obravnavanje zaradi starosti dovoljeno tudi, kadar je objektivno in razumno utemeljeno z legitimnim
ciljem. Načini uresničevanja tega cilja morajo biti primerni in nujni. Različno obravnavanje je lahko zlasti:
[…]
5.       Sporazum, v katerem je prenehanje delovnega razmerja brez delodajalčeve ali delavčeve odpovedi predvideno, ko zaposleni lahko
zaprosi za starostno pokojnino; člen 41 knjige VI nemškega zakonika o socialnem varstvu ostane nespremenjen […]“
V obdobju med 18. avgustom in 11. decembrom 2006 je člen 10 AGG med primeri različnega obravnavanja zaradi starosti, ki jih
je mogoče upravičiti, vseboval tudi primer iz te točke:
„7.       Individualni ali kolektivni sporazum o varstvu pred odpovedjo zaposlenih določene starosti in z določeno delovno dobo, dopolnjeno
v podjetju, če s tem ni očitno in resno zmanjšano varstvo pred odpovedjo delovnega razmerja drugih zaposlenih pri izbiri,
ki temelji na socialnih merilih iz člena 1(3) zakona o varstvu pred odpovedjo delovnega razmerja (Kündigungsschutzgesetz).“
Zakonik o socialnem varstvu
Člen 41(4) knjige VI nemškega zakonika o socialnem varstvu, ki se nanaša na pravno ureditev socialne varnosti (Sozialgesetzbuch
sechstes Buch, v nadaljevanju: SGB VI), je v različici, ki je veljala med 1. januarjem 1992 in 31. julijem 1994, določal:
„Pravica zavarovanca do starostne pokojnine se ne sme upoštevati kot razlog za pogojevanje delodajalčeve odpovedi delovnega
razmerja v skladu z zakonom o varstvu pred odpovedjo delovnega razmerja. V primeru odpovedi delovnega razmerja iz nujnega
poslovnega razloga se pravica zaposlenega do starostne pokojnine v okviru izbire, ki temelji na socialnih merilih, ne sme
upoštevati, preden dopolni starost 65 let. Sporazum, v skladu s katerim naj bi delovno razmerje prenehalo na dan, ko zaposleni
pridobi pravico do starostne pokojnine, je veljaven samo, če je bil sklenjen – ali pa ga je zaposleni potrdil – v zadnjih
treh letih pred tem datumom.“
Na podlagi te zadnje določbe je nacionalna sodna praksa klavzule kolektivnih pogodb, ki so določale avtomatično prenehanje
pogodbe o zaposlitvi zaposlenega, ki je dopolnil starost 65 let, štela za nične (sodba Bundesarbeitsgericht z dne 1. decembra 1993
(7 AZR 428/93, BAGE 75, 166)).
Zakonodajalec je nato ukrepal zato, da bi preprečil, da bi se starostne omejitve, določene v kolektivnih pogodbah, na podlagi
te sodne prakse ne štele za neveljavne. Tako je spremenjeni člen 41(4), tretji stavek, SGB VI v obdobju med 1. avgustom 1994
in 31. julijem 2007 določal:
„Za sporazum, v katerem je predvideno prenehanje delovnega razmerja brez delodajalčeve ali delavčeve odpovedi, ko zaposleni
pred dopolnitvijo 65. leta starosti lahko zaprosi za starostno pokojnino, velja, da ga je zaposleni sklenil, ko je dopolnil
to starost, razen če je bil sporazum sklenjen ali ga je zaposleni potrdil v zadnjih treh letih pred tem trenutkom.“
Člen 41 SGB VI od 1. januarja 2008 določa:
„Pokojnina in varstvo pred odpovedjo delovnega razmerja
Pravica zavarovanca do starostne pokojnine se ne sme upoštevati kot razlog za pogojevanje delodajalčeve odpovedi delovnega
razmerja v skladu z zakonom o varstvu pred odpovedjo delovnega razmerja. Za sporazum, v katerem je predvideno prenehanje delovnega
razmerja zaposlenega brez delodajalčeve ali delavčeve odpovedi, ko zaposleni pred dopolnitvijo običajne starosti za upokojitev
lahko zaprosi za starostno pokojnino, velja, da ga je zaposleni sklenil ob dopolnitvi običajne upokojitvene starosti, razen
če je bil sporazum sklenjen ali ga je zaposleni potrdil v zadnjih treh letih pred tem trenutkom.“
Zakon o kolektivnih pogodbah
V obdobju med 28. novembrom 2003 in 7. novembrom 2006 je člen 5 zakona o kolektivnih pogodbah (Tarifvertragsgesetz, BGBl. 1969 I,
str. 1323) z naslovom „Splošna obvezna moč“ določal:
„(1)       Ministrstvo za gospodarstvo in delo lahko na predlog stranke kolektivne pogodbe in v soglasju z odborom, ki ga sestavljajo
po trije predstavniki krovnih nacionalnih združenj delodajalcev in sindikalnih organizacij, razglasi splošno veljavnost kolektivne
pogodbe, če:
1. delodajalci, ki jih zavezuje navedena pogodba, ne zaposlujejo manj kot 50 % zaposlenih s področja uporabe kolektivne pogodbe
in če
2. se zdi, da je razglasitev splošne veljavnosti v splošnem interesu.
Od pogojev iz odstavkov 1 in 2 je mogoče odstopiti, če se zdi razglasitev splošne veljavnosti nujna za odpravo socialne stiske.
[…]“
Splošna kolektivna pogodba za zaposlene v dejavnosti čiščenja zgradb
Člen 19, točka 8, splošne kolektivne pogodbe za zaposlene v dejavnosti čiščenja zgradb od leta 1987 (Allgemeingültiger Rahmentarifvertrag
für die gewerblichen Beschäftigten in der Gebäudereinigung, v nadaljevanju: RTV) določa:
„Če s posamezno pogodbo o zaposlitvi ni dogovorjeno drugače, delovno razmerje preneha z iztekom koledarskega meseca, v katerem
zaposleni(-a) pridobi pravico do starostne pokojnine, […] najpozneje pa z iztekom meseca, v katerem zaposleni(-a) dopolni
65 let.“
S sporočilom, objavljenim 3. aprila 2004, je ministrstvo za gospodarstvo in delo razglasilo, da je kolektivna pogodba od 1. januarja 2004
splošno veljavna.

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Poklicna dejavnost G. Rosenbladt je že 39 let čiščenje vojašnice v kraju Hamburg‑Blankenese (Nemčija).
G. Rosenbladt je bila od 1. novembra 1994 zaposlena v podjetju Oellerking, podjetju za opravljanje storitev čiščenja, na podlagi
pogodbe o zaposlitvi s krajšim delovnim časom (dve uri na dan; deset ur na teden), v kateri je bilo določeno mesečno plačilo
307,48 EUR bruto.
V tej pogodbi je določeno, da v skladu s členom 19, točka 8, RTV preneha z iztekom koledarskega meseca, v katerem zaposlena
pridobi pravico do starostne pokojnine, torej najpozneje z iztekom meseca, v katerem dopolni 65 let.
Podjetje Oellerking je v skladu s to klavzulo 14. maja 2008 G. Rosenbladt obvestilo o prenehanju njene pogodbe o zaposlitvi
z 31. majem 2008, ker je dopolnila upokojitveno starost.
G. Rosenbladt je z dopisom z dne 18. maja 2008 obvestila svojega delodajalca, da želi še naprej delati. Kljub temu ugovoru
je njena pogodba o zaposlitvi nehala veljati 31. maja 2008. Vendar pa je podjetje Oellerking G. Rosenbladt predlagalo sklenitev
novega delovnega razmerja od 1. junija 2008 do takrat, ko bo končan postopek v glavni stvari.
G. Rosenbladt je 28. maja 2008 pri Arbeitsgericht Hamburg vložila tožbo proti svojemu delodajalcu. Trdi, da je prenehanje
njene pogodbe o zaposlitvi nezakonito, saj predstavlja diskriminacijo zaradi starosti. Zatrjuje, da starostna meja, kot je
določena v členu 19, točka 8, RTV, ni upravičena tako glede na člen 4 Direktive 2000/78 kot tudi glede na člen 6 iste direktive.
G. Rosenbladt od 1. junija 2008 prejema pokojnino iz obveznega pokojninskega zavarovanja v znesku 253,19 EUR bruto oziroma
228,26 EUR neto na mesec.
Predložitveno sodišče dvomi o skladnosti klavzule o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi iz člena 19, točka 8, RTV
z načelom enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu iz primarnega prava Unije in Direktive 2000/78.
Arbeitsgericht Hamburg je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali so po začetku veljavnosti [AGG] določbe kolektivne pogodbe, ki ločujejo glede na starost, ne da bi bilo to izrecno določeno
v navedenem zakonu (kot prej v členu 10, [točka] 7), skladne z načelom prepovedi diskriminacije zaradi starosti, določenim
v členih 1 in 2(1) Direktive [2000/78]?
2.      Ali notranjepravna ureditev, ki državi, strankam kolektivne pogodbe in strankam posamezne pogodbe o zaposlitvi dovoljuje,
da urejajo avtomatično prenehanje delovnega razmerja ob dopolnitvi določene starosti (v tem primeru ob dopolnitvi 65. leta
starosti), krši načelo prepovedi diskriminacije zaradi starosti, določeno v členih 1 in 2(1) Direktive 2000/78, če se v državi
članici za delovna razmerja skoraj vseh zaposlenih že desetletja stalno uporabljajo ustrezne klavzule, ne glede na vsakokratne
ekonomske, socialne in demografske razmere ter konkretne razmere na trgu dela?
3.      Ali kolektivna pogodba, ki delodajalcu dovoljuje, da po dopolnjenem določenem letu starosti (v tem primeru po dopolnitvi 65.
leta starosti) prekine delovno razmerje, krši načelo prepovedi diskriminacije zaradi starosti, določeno v členih 1 in 2(1)
Direktive 2000/78, če se v državi članici za delovna razmerja skoraj vseh zaposlenih že desetletja stalno uporabljajo ustrezne
klavzule, ne glede na vsakokratne ekonomske, socialne in demografske razmere ter konkretne razmere na trgu dela?
4.      Ali država, ki razglasi splošno veljavnost kolektivne pogodbe, ki delodajalcu dovoljuje, da po dopolnjenem določenem letu
starosti delavca (v tem primeru po dopolnjenem 65. letu starosti) odpove delovno razmerje, in ohranja to splošno veljavnost,
krši načelo prepovedi diskriminacije zaradi starosti, določeno v členih 1 in 2(1) Direktive 2000/78, če to poteka neodvisno
od vsakokratnih ekonomskih, socialnih in demografskih razmer ter konkretnih razmer na trgu dela?“

Vprašanja za predhodno odločanje

Dopustnost
Republika Irska navaja, da so postavljena vprašanja za predhodno odločanje po vsebini enaka tistim, na katera je Sodišče odgovorilo
že v sodbi z dne 5. marca 2009 v zadevi Age Concern England (C‑388/07, Recueil, str. I‑1569). Poleg tega se drugo, tretje
in četrto vprašanje bolj kot na razlago prava Unije nanašajo na njegovo uporabo. Sodišče bi se moralo torej izreči za nepristojno.
Stranke v glavni stvari in nemška vlada ugovarjajo dopustnosti prvega vprašanja. V bistvu trdijo, da se je predložitveno sodišče
sklicevalo na določbo AGG, ki se v sporu o glavni stvari ne uporablja, zaradi česar je to vprašanje neupoštevno.
Ti ugovori niso utemeljeni. Ne glede na to, da vprašanja, ki so se nanašala na odgovore Sodišča v zgoraj navedeni sodbi Age
Concern England, niso enaka vprašanjem, postavljenim v tej zadevi, je treba opozoriti, da člen 267 PDEU nacionalnemu sodišču
vedno dovoljuje, da Sodišču ponovno predloži vprašanja o razlagi, če presodi, da je to primerno (sodba z dne 27. marca 1963
v združenih zadevah Da Costa in drugi, od 28/62 do 30/62, Recueil, str. 59 in 76). Poleg tega je iz besedila predloga za sprejetje
predhodne odločbe jasno razvidno, da je predložitveno sodišče zaprosilo za razlago prava Unije in predvsem Direktive 2000/78,
da bi lahko odločilo v sporu o glavni stvari.
Dalje je treba opozoriti, da lahko v okviru postopka na podlagi člena 267 PDEU le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in
ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe,
da bi lahko izdalo sodbo, in tudi ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče načeloma dolžno odločati,
če se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije (glej zlasti sodbi z dne 18. julija 2007 v zadevi Lucchini, C‑119/05,
ZOdl., str. I‑6199, točka 43, in z dne 22. decembra 2008 v zadevi Magoora, C‑414/07, ZOdl., str. I‑10921, točka 22).
V skladu z ustaljeno sodno prakso se za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih je zastavilo nacionalno sodišče v
pravnem in dejanskem okviru, ki ga opredeli v okviru lastne odgovornosti in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, domneva
njihova upoštevnost. Sodišče lahko zavrne odločanje na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga vloži nacionalno
sodišče, le če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o
glavni stvari, če gre za hipotetičen problem ali če Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi
lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 2007 v združenih zadevah Van der
Weerd in drugi, od C‑222/05 do C‑225/05, ZOdl., str. I‑4233, točka 22 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi se spor o glavni stvari nanaša na morebitno diskriminatornost klavzule iz člena 19, točka 8, RTV o avtomatičnem
prenehanju pogodbe o zaposlitvi zaposlenih zaradi dopolnjene upokojitvene starosti 65 let. Predložitveno sodišče se sprašuje
predvsem o skladnosti takega pravila z Direktivo 2000/78. Postavljena vprašanja so dovolj natančna, da lahko Sodišče na njih
koristno odgovori.
Zato je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe šteti za dopusten.

Vsebinska presoja
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba preučiti najprej, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) Direktive 2000/78
razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, kot je člen 10, točka 5, AGG, če ta določa, da so lahko klavzule o avtomatičnem
prenehanju pogodbe o zaposlitvi, ko zaposleni dopolni upokojitveno starost, izvzete iz prepovedi diskriminacije zaradi starosti.
Za uvod je treba ugotoviti, da člen 10, točka 5, AGG uvaja različno obravnavanje, ki neposredno temelji na starosti, kot je
določeno v členu 2(2)(a) Direktive 2000/78 (glej v tem smislu sodbo z dne 16. oktobra 2007 v zadevi Palacios de la Villa,
C‑411/05, ZOdl., str. I‑8531, točka 51).
Člen 6(1), prvi pododstavek, Direktive 2000/78 določa, da različno obravnavanje zaradi starosti ne pomeni diskriminacije,
če je v okviru nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljeno z legitimnim ciljem – zlasti z legitimnimi cilji zaposlovalne
politike, trga dela in poklicnega usposabljanja – in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni. V drugem pododstavku
istega odstavka je naštetih več primerov različnega obravnavanja, ki imajo značilnosti, navedene v prvem pododstavku.
Člen 10 AGG v bistvu povzema ta načela. V točki 5 te določbe so med primeri različnega obravnavanja zaradi starosti, ki jih
je mogoče upravičiti, sporazumi, v katerih je prenehanje delovnega razmerja brez delodajalčeve ali delavčeve odpovedi predvideno,
ko lahko zaposleni zaprosi za starostno pokojnino. Ta ukrep torej ne vsebuje obvezne upokojitve, temveč omogoča delodajalcem
in zaposlenim, da z individualnim ali kolektivnim sporazumom uredijo način prenehanja delovnih razmerij zaradi dopolnitve
upokojitvene starosti za starostno pokojnino neodvisno od delodajalčeve ali delavčeve odpovedi delovnega razmerja.
Člen 6(1)(a) Direktive 2000/78 klavzul o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi ne uvršča med tiste, ki se pojavljajo
na seznamu različnega obravnavanja zaradi starosti, ki jih je mogoče upravičiti in zato ne šteti za diskriminatorne. Ta okoliščina
sama po sebi ni odločilna. Ta seznam je namreč zgolj informativen. Tako države članice v okviru prenosa direktive niso zavezane
sestaviti seznama primerov različnega obravnavanja, ki jih je mogoče upravičiti z legitimnim ciljem (zgoraj navedena sodba
Age Concern England, točka 43). Če se odločijo, da bodo to v okviru diskrecijske pravice storile, lahko na ta seznam vključijo
primere različnega obravnavanja in cilje, ki so različni od teh, ki so izrecno navedeni v Direktivi, dokler so ti cilji legitimni
v smislu njenega člena 6(1) in dokler je različno obravnavanje primerno in nujno za izpolnjevanje teh ciljev.
V zvezi s tem je treba spomniti, da imajo države članice in v določenih primerih socialni partnerji na nacionalni ravni na
voljo široko diskrecijsko pravico ne le pri odločitvi, kateremu od več ciljev na področju socialne in zaposlovalne politike
bodo sledili, temveč tudi pri sprejemanju ukrepov za njegovo uresničevanje (glej sodbo z dne 22. novembra 2005 v zadevi Mangold,
C‑144/04, ZOdl., str. I‑9981, točka 63, in zgoraj navedeno sodbo Palacios de la Villa, točka 68).
Iz pojasnil, ki jih je posredovalo predložitveno sodišče, je razvidno, da zakonodajalec pri sprejemanju člena 10, točka 5,
AGG v imenu boja proti diskriminaciji zaradi starosti ni želel zbuditi dvoma o trenutnem položaju, za katerega je bila značilna
splošna uporaba klavzul o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi, ko zaposleni dopolni upokojitveno starost. Predložitveno
sodišče poudarja, da se te klavzule pogosto uporabljajo že desetletja, ne glede na socialne in demografske razmere ter razmere
na trgu dela.
V okviru postopka pred Sodiščem je nemška vlada posebej poudarila, da je dovoljenost klavzul o avtomatičnem prenehanju pogodbe
o zaposlitvi, ko zaposleni dopolnijo upokojitveno starost, ki je na enak način priznana v številnih državah članicah, izraz
političnega in družbenega konsenza, ki v Nemčiji obstaja že več let. Ta konsenz temelji na ideji delitve dela med generacijami.
Neposredno korist od prenehanja pogodbe o zaposlitvi navedenih zaposlenih bodo imeli mladi delavci, saj bo to spodbudilo njihovo
poklicno vključevanje, ki je oteženo glede na trajno brezposelnost. Poleg tega bodo ustrezno zavarovane pravice starejših
delavcev. Večina od teh namreč želi po upokojitvi prenehati delati, saj jim pokojnina po izgubi plače predstavlja nadomestni
prihodek. Avtomatično prenehanje pogodbe o zaposlitvi ima tudi to prednost, da delodajalcev ne sili v odpuščanje zaposlenih,
ker ti niso več sposobni za delo, kar bi se pri starejših lahko izkazalo za poniževalno.
Treba je opozoriti, da je avtomatično prenehanje pogodbe o zaposlitvi zaposlenih, ki izpolnjujejo pogoje glede starosti in
vplačanih prispevkov za pridobitev pravice do pokojnine, že dolgo časa del delovnega prava številnih držav članic in da je
njegova uporaba zelo razširjena. Ta mehanizem temelji na ravnotežju med političnimi, ekonomskimi, socialnimi, demografskimi
in/ali proračunskimi oziri in je odvisen od izbire, ali podaljšati poklicno življenje delavcev ali pa, nasprotno, določiti
njihovo zgodnejšo upokojitev (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Palacios de la Villa, točka 69).
Zato je treba šteti, da cilji, kakršni so ti, ki jih navaja nemška vlada, načeloma „objektivno in razumno“ „v okviru nacionalnega
prava“, kot to določa člen 6(1) Direktive 2000/78, utemeljujejo različno obravnavanje zaradi starosti, kot je določeno v členu 10,
točka 5, AGG.
Preveriti je treba tudi, ali je tak ukrep primeren in nujen v smislu člena 6(1) Direktive 2000/78.
Dovoljenosti klavzul o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi, ko zaposleni dopolni upokojitveno starost, načeloma ni
mogoče šteti za čezmerno ogrožanje legitimnih interesov zadevnih delavcev.
Ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, namreč ne temelji le na določeni starosti, temveč upošteva tudi dejstvo,
da so zadevne osebe na koncu poklicne kariere upravičene do finančnega nadomestila v obliki starostne pokojnine (glej v tem
smislu zgoraj navedeno sodbo Palacios de la Villa, točka 73).
Poleg tega z mehanizmom avtomatičnega prenehanja pogodbe o zaposlitvi, določenim z ukrepom, kakršen je ta iz člena 10, točka 5,
AGG, delodajalcem ni dano pooblastilo, da enostransko prekinejo delovno razmerje, ko delavci dopolnijo starost, ki jim omogoča
pridobitev starostne pokojnine. Ta mehanizem, ki se razlikuje od delodajalčeve ali delavčeve odpovedi, ima za podlago sporazum.
Ta ne le zaposlenim in delodajalcem na podlagi posamičnih sporazumov, temveč tudi socialnim partnerjem omogoča, da se s kolektivnimi
pogodbami − in tako z nezanemarljivo prožnostjo − odločijo za uporabo tega mehanizma, tako da se pravilno upoštevajo celotni
položaj zadevnega trga in tudi posebne značilnosti zadevnih zaposlitev (zgoraj navedena sodba Palacios de la Villa, točka
74).
Ureditev iz postopka v glavni stvari poleg tega vsebuje dodatno omejitev, ki je namenjena temu, da se zagotovi soglasje zaposlenih,
kadar je mogoče klavzule o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi uporabiti pred dopolnitvijo običajne upokojitvene
starosti. Člen 10, točka 5, AGG namreč dovoljuje klavzule o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi zaposlenih, ko dopolnijo
upokojitveno starost, z dostavkom, da „člen 41 knjige VI nemškega zakonika o socialnem varstvu ostane nespremenjen“. Ta zadnja
določba v bistvu zavezuje delodajalce, da pridobijo ali potrdijo soglasje delavcev za vsako klavzulo o avtomatičnem prenehanju
pogodbe o zaposlitvi, ko zaposleni dopolni upokojitveno starost za starostno pokojnino, kadar je ta starost nižja od običajne
upokojitvene starosti.
Ob upoštevanju teh vidikov se ne zdi nerazumno, da se organom države članice dovoli opraviti presoja, ali je lahko ukrep,
kakršen je dovolitev klavzul o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi, ko zaposleni dopolni upokojitveno starost za
starostno pokojnino iz člena 10, točka 5, AGG, primeren in nujen za izpolnjevanje legitimnih ciljev nacionalne delovne in
zaposlovalne politike, kakršne je navajala nemška vlada (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Palacios de la Villa, točka 72).
Tak sklep zato ne pomeni, da bi bile take klavzule, ki jih vsebuje kolektivna pogodba, izvzete iz vsakršnega učinkovitega
sodnega nadzora glede določb Direktive 2000/78 in iz načela enakega obravnavanja. Tak nadzor se izvršuje s pomočjo posebnosti,
ki opredeljujejo klavzulo, ki je predmet nadzora. Za vsako pogodbo, ki predvideva mehanizem avtomatičnega prenehanja delovnega
razmerja, je namreč treba zagotoviti, da upošteva zlasti pogoje iz člena 6(1), prvi pododstavek, te direktive. Poleg tega
člen 16(b) navedene direktive državam članicam izrecno nalaga, naj sprejmejo potrebne ukrepe, da „se ali se lahko razveljavijo
ali spremenijo vse določbe, ki so v nasprotju z načelom enakega obravnavanja, v individualnih ali kolektivnih pogodbah“.
Zato je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da je člen 6(1) Direktive 2000/78 treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni
določbi, kot je člen 10, točka 5, AGG, na podlagi katere se klavzule o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi štejejo
za veljavne, ker je zaposleni dosegel starost za upokojitev, če je navedena določba po eni strani objektivno in razumno utemeljena
z legitimnim ciljem v zvezi z zaposlovalno politiko in politiko trga dela in če so po drugi strani načini uresničevanja tega
cilja primerni in nujni. Izvajanje tega pooblastila s kolektivno pogodbo samo po sebi ni izvzeto iz vsakršnega sodnega nadzora,
vendar pa mora v skladu z zahtevami člena 6(1) navedene direktive tudi samo na primeren in nujen način uresničevati legitimen
cilj.
Prvo in tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali člen 6(1) Direktive 2000/78
nasprotuje klavzuli o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi iz člena 19, točka 8, RTV, ko zaposleni dopolni upokojitveno
starost, ki je določena pri 65. letih.
Odgovor na to vprašanje je po eni strani odvisen od tega, ali ta ukrep uresničuje legitimen cilj, po drugi strani pa od tega,
ali je primeren in nujen v smislu člena 6(1) Direktive 2000/78.
Predložitveno sodišče poudarja, da je Bundesarbeitsgericht v sodbi z dne 18. junija 2008 (7 AZR 116/07) razsodilo, da je ta
določba RTV skladna s členom 6(1) Direktive 2000/78. Vendar pa dvomi, ali je mogoče to rešitev uporabiti v položaju, obravnavanem
v postopku v glavni stvari, ker izhaja iz časa po začetku veljavnosti AGG.
Predložitveno sodišče poudarja, da v kolektivni pogodbi, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, niso navedeni želeni
cilji.
Treba je spomniti, da je pomembno – če zadevni nacionalni predpis ne vsebuje natančne določitve želenega cilja – da je z drugimi
elementi, vzetimi iz splošnega okvira zadevnega ukrepa, zaradi sodnega nadzora njegove zakonitosti ter primernosti in nujnosti
uporabljenih načinov uresničevanja tega cilja mogoče opredeliti temeljni cilj tega ukrepa (glej zgoraj navedeni sodbi Palacios de la Villa,
točka 57, in Age Concern England, točka 45).
V zvezi s tem je predložitveno sodišče pojasnilo, da je bil – po mnenju združenja delodajalcev na pogajanjih o RTV – namen
člena 19, točka 8, te kolektivne pogodbe zagotoviti ustrezno in predvidljivo načrtovanje osebja in novih zaposlitev pred interesom
zaposlenih za ohranitev njihovega ekonomskega položaja.
To sodišče se je sklicevalo tudi na zgoraj navedeno sodbo Bundesarbeitsgericht z dne 18. junija 2008, v kateri je navedeno,
da so cilji člena 19, točka 8, RTV olajšati zaposlovanje mladih, načrtovati nove zaposlitve in omogočiti uravnoteženo starostno
strukturo zaposlenih v podjetjih.
Treba je torej preučiti, ali je mogoče take cilje šteti za legitimne v smislu člena 6(1) Direktive 2000/78.
Sodišče je že razsodilo, da je klavzule o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi zaposlenih, ki pridobijo pravico do
starostne pokojnine, mogoče upravičiti kot del nacionalne politike spodbujanja dostopa do zaposlitve z boljšo medgeneracijsko
porazdelitvijo, zaradi česar je treba za tako uresničevane cilje načeloma šteti, da objektivno in razumno v okviru nacionalnega
prava, kot določa člen 6(1), prvi pododstavek, Direktive 2000/78, utemeljujejo različno obravnavanje zaradi starosti, ki ga
predpisujejo države članice (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Palacios de la Villa, točke 53, 65 in 66). Iz tega izhaja,
da so cilji, kakršne navaja predložitveno sodišče, v smislu tega člena „legitimni“.
Treba je torej preučiti, ali so načini uresničevanja teh ciljev „primerni in nujni“.
Prvič, predložitveno sodišče v zvezi s primernostjo klavzule o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi iz RTV ocenjuje,
da tovrstne klavzule zaradi svoje neučinkovitosti ne omogočajo izpolnjevanja želenih ciljev.
Kar zadeva cilj spodbujanja zaposlovanja, to sodišče navaja, da se klavzule o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi
zaposlenega, ki dopolni 65 let, že dolgo časa pogosto uporabljajo, ne da bi imele kakršen koli vpliv na raven zaposlenosti
v Nemčiji. Poleg tega je treba ugotoviti, da člen 19, točka 8, RTV delodajalcu ne preprečuje zaposlovanja oseb, starejših
od 65 let, in od njega tudi ne zahteva, da zaposlenega, ki dopolni 65 let, nadomesti z mlajšim delavcem.
Predložitveno sodišče dvomi o pomenu cilja zagotovitve uravnotežene sestave starostne piramide v dejavnosti čiščenja, saj
v tej dejavnosti ne obstaja posebno tveganje za staranje osebja.
V zvezi s presojo predložitvenega sodišča je treba opozoriti, da je klavzula o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi
v postopku v glavni stvari posledica sporazuma med predstavniki delojemalcev in delodajalcev, ki so tako izvrševali pravico
do kolektivnega pogajanja, ki se priznava kot temeljna pravica (glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2010 v zadevi Komisija
proti Nemčiji, C‑271/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 37). Dejstvo, da je s tem socialnim partnerjem prepuščeno, da določijo
ravnotežje med svojimi interesi, ponuja nezanemarljivo prožnost, saj lahko vsaka od strank sporazum po potrebi odpove (glej
v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Palacios de la Villa, točka 74).
Klavzula o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi torej, s tem da delavcem zagotavlja neko stabilnost zaposlitve, dolgoročno
pa obljubo predvidljive upokojitve, pri čemer delodajalcem ponuja prožnost pri upravljanju osebja, odraža ravnotežje med divergentnimi,
toda legitimnimi interesi in se uvršča v zapleten okvir delovnih razmerij, ki je tesno povezan s političnimi odločitvami na
področju pokojnin in zaposlovanja.
Zato se ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo imajo na voljo socialni partnerji na nacionalni ravni ne le pri
odločitvi o uresničevanju nekega cilja na področju socialne in zaposlovalne politike, temveč tudi pri sprejemanju ukrepov
za njegovo uresničevanje, ne zdi nerazumno, da socialni partnerji presodijo, da je lahko ukrep, kakršen je ta iz člena 19,
točka 8, RTV, primeren za izpolnjevanje zgoraj navedenih ciljev.
Drugič, predložitveno sodišče dvomi o nujnosti klavzule o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi, kakršna je ta, ki
je določena v členu 19, točka 8, RTV.
Po eni strani avtomatično prenehanje pogodbe o zaposlitvi za delavce v dejavnosti čiščenja zgradb na splošno in konkretno
za G. Rosenbladt pomeni znatno premoženjsko škodo. Ker so za to dejavnost značilne slabo plačane zaposlitve in zaposlitve
s krajšim delovnim časom, pokojnine iz obveznega pokojninskega zavarovanja delavcem ne omogočajo zadovoljevanja osnovnih življenjskih
potreb.
Po drugi strani obstajajo manj zavezujoči ukrepi od avtomatičnega prenehanja pogodbe o zaposlitvi. Kar zadeva interes delodajalcev
glede upravljanja osebja, predložitveno sodišče navaja, da zadošča, da bi se ti pri zaposlenih pozanimali, ali nameravajo
delati tudi po dopolnitvi upokojitvene starosti.
Za preučitev, ali ukrep v postopku v glavni stvari presega tisto, kar je nujno za izpolnjevanje želenih ciljev, in ali čezmerno
ogroža legitimne interese zadevnih delavcev, ki so dopolnili starost 65 let, pri kateri lahko pridobijo pokojnino, je treba
ta ukrep umestiti v pravni okvir in upoštevati težave, ki bi jih lahko povzročil zadevnim osebam, in prednosti, ki jih predstavlja
za družbo na splošno in za njene posameznike.
Iz pojasnil predložitvenega sodišča in iz stališč, predloženih Sodišču, je razvidno, da nemško delovno pravo osebi, ki je
dopolnila starost, ki ji omogoča pridobitev pokojnine, ne prepoveduje nadaljevanja poklicne dejavnosti. Poleg tega je iz teh
pojasnil razvidno, da delavec, ki je v takem položaju, še naprej uživa varstvo pred diskriminacijo zaradi starosti na podlagi
AGG. Predložitveno sodišče je v zvezi s tem navedlo, da AGG prepoveduje, da bi se osebi, ki je v položaju G. Rosenbladt, po
prenehanju njene pogodbe o zaposlitvi zaradi dopolnjene upokojitvene starosti preprečila zaposlitev bodisi pri nekdanjem delodajalcu
bodisi pri tretjem iz razlogov, povezanih z njeno starostjo.
V tem okviru prenehanje pogodbe o zaposlitvi, ki je posledica ukrepa, kakršen je ta v členu 19, točka 8, RTV, ne pomeni avtomatičnega
učinka, da zadevne osebe prisili v dokončen umik s trga dela. Navedena določba zato ne uvaja zavezujočega sistema obvezne
upokojitve (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Age Concern England, točka 27). Določba ne preprečuje, da bi delavec,
ki to želi, na primer iz finančnih razlogov, nadaljeval poklicno dejavnost po dopolnitvi upokojitvene starosti. Zaposlenim,
ki so dosegli upokojitveno starost, ne odvzema varstva pred diskriminacijo zaradi starosti, če ti želijo ostati dejavni in
iščejo novo zaposlitev.
Ob upoštevanju teh vidikov je treba ugotoviti, da ukrep, kakršen je ta iz člena 19, točka 8, RTV, ne presega tega, kar je
nujno za uresničevanje želenih ciljev, ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo imajo na voljo države članice in
socialni partnerji na področju socialne in zaposlovalne politike.
Zato je treba na prvo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) Direktive 2000/78 razlagati tako, da ne nasprotuje
ukrepu, kot je klavzula o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi, ko zaposleni dopolni upokojitveno starost 65 let,
ki je določena v členu 19, točka 8, RTV.
Četrto vprašanje
Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem sprašuje, ali načelo prepovedi diskriminacije zaradi starosti, kot je določeno
v členih 1 in 2 Direktive 2000/78, nasprotuje temu, da država članica razglasi splošno veljavnost kolektivne pogodbe, ki vsebuje
klavzulo o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi, kot je vsebovana v členu 19, točka 8, RTV, ne da bi upoštevala ekonomske,
socialne in demografske razmere ter razmere na trgu dela.
Direktiva 2000/78 ne ureja pogojev, v katerih smejo države članice razglasiti splošno veljavnost kolektivne pogodbe. Kljub
temu morajo države članice z ustreznimi zakoni in drugimi predpisi zagotoviti, da lahko vsi delavci uživajo celotno varstvo
iz Direktive 2000/78 pred diskriminacijo zaradi starosti. Člen 16(b) te direktive državam članicam nalaga, da sprejmejo potrebne
ukrepe, da „se ali se lahko razveljavijo ali spremenijo vse določbe, ki so v nasprotju z načelom enakega obravnavanja, v individualnih
ali kolektivnih pogodbah“. Če kolektivna pogodba ni v nasprotju s členoma 1 in 2 Direktive 2000/78, lahko zadevna država članica
predpiše, da je obvezna za osebe, ki jih ne zavezuje (glej po analogiji sodbo z dne 21. septembra 1999 v zadevi Albany, C‑67/96,
Recueil, str. I-5751, točka 66).
Glede na navedeno je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člena 1 in 2 Direktive 2000/78 razlagati tako, da ne
nasprotujeta temu, da država članica razglasi splošno veljavnost kolektivne pogodbe, kakršna je ta v postopku v glavni stvari,
če ta delavcev, za katere se uporablja, ne prikrajša za varstvo pred diskriminacijo zaradi starosti, ki ga imajo na podlagi
teh določb.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1.
Člen 6(1) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu
je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni določbi, kot je člen 10, točka 5, splošnega zakona o enakem obravnavanju
(Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz), na podlagi katere se klavzule o avtomatičnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi štejejo
za veljavne, ker je zaposleni dosegel starost za upokojitev, če je navedena določba po eni strani objektivno in razumno utemeljena
z legitimnim ciljem v zvezi z zaposlovalno politiko in politiko trga dela in če so po drugi strani načini uresničevanja tega
cilja primerni in nujni. Izvajanje tega pooblastila s kolektivno pogodbo samo po sebi ni izvzeto iz vsakršnega sodnega nadzora,
vendar pa mora v skladu z zahtevami člena 6(1) navedene direktive tudi samo na primeren in nujen način uresničevati legitimen
cilj.
2.
Člen 6(1) Direktive 2000/78 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje ukrepu, kot je klavzula o avtomatičnem prenehanju pogodbe
o zaposlitvi, ko zaposleni dopolni upokojitveno starost 65 let, ki je določena v členu 19, točka 8, splošne kolektivne pogodbe
za zaposlene v dejavnosti čiščenja zgradb (Allgemeingültiger Rahmentarifvertrag für die gewerblichen Beschäftigten in der
Gebäudereinigung).
3.
Člena 1 in 2 Direktive 2000/78 je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da država članica razglasi splošno veljavnost
kolektivne pogodbe, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, če ta delavcev, za katere se uporablja, ne prikrajša za varstvo
pred diskriminacijo zaradi starosti, ki ga imajo na podlagi teh določb.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina.