CELEX: 62005CJ0241
A Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény
A 20. cikk (1) bekezdése
Harmadik államok vízumkötelezettség alá nem eső állampolgárai mozgásának feltételei
A schengeni térségbe történt első beutazástól számított hat hónapos időszakon belül legfeljebb három hónap időtartamú tartózkodás
Egymást követő tartózkodások
Az »első beutazás« fogalma

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia
Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni
Megállapodás végrehajtásáról szóló, Schengenben 1990. június 19‑én aláírt egyezmény (HL 2000. L 239., 19. o.; magyar nyelvű
különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 9. o., a továbbiakban: SMVE) 20. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul.
A kérelmet a N. Bot román állampolgár által, a préfet du Val‑de‑Marne (Val‑de‑Marne prefektusa) azon határozatának megsemmisítésére
irányuló jogorvoslati eljárásban terjesztették elő, amely N. Bot kitoloncolással történő kiutasítását rendelte el.

Jogi háttér

A schengeni vívmányok
A schengeni megállapodások
A Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös
határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodást (HL 2000. L 239.,
13. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 3. o.) az SMVE aláírásával konkretizálták.
Az SMVE 1. cikke szerint „külföldi: olyan személy, aki az Európai Közösségek egyik tagállamának sem állampolgára”.
Az SMVE „Az ellenőrzések megszüntetése a belső határokon és a személyek mozgása” című II. címe alatt található 5. cikkének
(1) bekezdése írja elő a külföldiek schengeni megállapodás szerződő felei területére való, három hónapot meg nem haladó tartózkodás
végetti beutazásának feltételeit.
Ugyanezen II. cím 3. fejezete tartalmazza a vízumokkal kapcsolatos szabályokat.
Az SMVE e fejezete „Rövid távú tartózkodásra jogosító vízumok” című 1. szakaszában található 11. cikke (1) bekezdésének szövege
a következő:
„A 10. cikkben előírt vízum lehet:
a)      egyszeri vagy többszöri beutazásra jogosító turistavízum, amelynél az első beutazás időpontjától számított fél éven belül
sem a folyamatos tartózkodás időtartama, sem pedig az egymást követő tartózkodások teljes időtartama nem haladhatja meg a
három hónapot;
[…]”
Az SMVE ugyanezen fejezete „Hosszú távú tartózkodásra jogosító vízumok” című 2. szakaszának részét képező 18. cikke ekként
rendelkezik:
„A három hónapot meghaladó tartózkodásra jogosító vízum olyan nemzeti vízum, amelyet valamelyik Szerződő Fél saját nemzeti
jogszabályai szerint ad ki. […]”
Az SMVE II. címének 4. fejezetében a 19–24. cikk tartalmazza a külföldiek mozgásának feltételeit. Többek között a következőket
mondja ki:
„
19. cikk
(1)      Az egységes vízummal rendelkező külföldiek, akik jogszerűen utaztak be valamely Szerződő Fél területére, vízumuk érvényességének
időtartama alatt szabadon mozoghatnak valamennyi Szerződő Fél területén, amennyiben megfelelnek az 5. cikk (1) bekezdése a),
c), d) és e) pontjában említett beutazási feltételeknek.
[…]
20. cikk
(1)      A vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldiek az első beutazás időpontjától számított hat hónapon belül, de legfeljebb
három hónapig szabadon mozoghatnak a Szerződő Felek területén, amennyiben megfelelnek az 5. cikk (1) bekezdése a), c), d)
és e) pontjában említett beutazási feltételeknek.
[…]
23. cikk
(1)      Az a külföldi, aki nem felel meg vagy már nem felel meg a rövid tartózkodásra vonatkozó, a Szerződő Fél területén belül alkalmazandó
feltételeknek, főszabályként köteles a Szerződő Felek területét haladéktalanul elhagyni.
[…]”
A Schengeni Jegyzőkönyv
Az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez az Amszterdami Szerződéssel csatolt,
a schengeni vívmányoknak az Európai Unió keretébe történő beillesztéséről szóló jegyzőkönyv (a továbbiakban: Schengeni Jegyzőkönyv)
1. cikke értelmében az Európai Unió tizenhárom tagállama – köztük a Francia Köztársaság – felhatalmazást kapott arra, hogy
egymás között megerősített együttműködést alakítsanak ki az említett jegyzőkönyv mellékletében meghatározott schengeni vívmányok
hatálya alá eső területeken. Ezt az együttműködést az Unió, valamint az EU‑Szerződés és az EK‑Szerződés intézményi és jogi
keretén belül kell folytatniuk.
A Schengeni Jegyzőkönyv melléklete értelmében a schengeni vívmányok részét képezi többek között a Schengeni Megállapodás és
az SMVE.
A Schengeni Jegyzőkönyv 2. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében az Amszterdami Szerződés hatálybalépésének időpontjától,
azaz 1999. május 1‑jétől kezdődően a schengeni vívmányokat azonnali hatállyal alkalmazni kell a jegyzőkönyv 1. cikkében említett
tizenhárom tagállamra.
A Schengeni Jegyzőkönyv 2. cikke (1) bekezdése második albekezdésének végrehajtásaként az Európai Unió Tanácsa 1999. május
20‑án meghozta az Európai Közösséget létrehozó szerződés és az Európai Unióról szóló szerződés vonatkozó rendelkezéseinek
megfelelően a schengeni vívmányokat alkotó valamennyi rendelkezés, illetve határozat jogalapjának meghatározásáról szóló 1999/436/EK
határozatot (HL 1999. L 176., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 152. o.). E határozat 2. cikkéből,
A. mellékletével összefüggésben az tűnik ki, hogy a Tanács az EK‑Szerződés „Vízumok, menekültügy, bevándorlás és a személyek
szabad mozgására vonatkozó egyéb politikák” című IV. címének részét képező EK 62. cikk 3. pontját határozta meg az SMVE 20. cikkének
jogalapjaként.
Az 539/2001/EK rendelet
A 2001. december 7‑i 2414/2001/EK rendelettel (HL L 327., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 172. o.)
módosított, a külső határok átlépésekor vízumkötelezettség alá eső, illetve az e kötelezettség alól mentes harmadik országbeli
állampolgárok országainak felsorolásáról szóló, 2001. március 15‑i 539/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 81., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 65. o.) 1. cikkének (2) bekezdése értelmében a román állampolgárok mentesülnek a tagállamok
külső határainak átlépésekor a vízumkötelezettség alól az összesen legfeljebb három hónapos tartózkodások esetében.

A nemzeti szabályozás
A – többek között – a bevándorlás ellenőrzéséről, a külföldiek franciaországi tartózkodásáról és az állampolgárságról szóló,
2003. november 26‑i 2003‑1119 törvénnyel (JORF 2003. november 27., 2136. o.) módosított, a külföldiek franciaországi beutazásának
és tartózkodásának feltételeiről szóló, 1945. november 2‑i 45‑2658 rendelet (JORF 1945. november 4., 7225. o., a továbbiakban:
45‑2658 rendelet) 22. cikke a következőt írta elő:
„I.      Az állam megyei képviselője és Párizsban a préfet de police indokolt határozattal elrendelheti a külföldi kitoloncolással
történő kiutasítását, ha:
1.      a külföldi nem tudja bizonyítani, hogy szabályszerűen utazott be a francia államterületre, kivéve ha érvényes tartózkodási
engedéllyel rendelkezik;
[…]
II.      Az I. pont 1. alpontjának rendelkezései akkor alkalmazhatók olyan külföldivel szemben, aki nem állampolgára az Európai Közösség
valamely tagállamának, ha:
a)      nem teljesíti [az SMVE] 5. cikkében előírt beutazási feltételeket, vagy ha
b)      közvetlenül [az SMVE] valamely részes államából beutazva nem tudja bizonyítani, hogy [az SMVE] 19. cikke (1) vagy (2) bekezdésének,
20. cikke (1) bekezdésének, 21. cikke (1) vagy (2) bekezdésének rendelkezéseit tiszteletben tartva utazott be Franciaország
európai államterületére.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztő határozatból kitűnik, hogy N. Bot román állampolgár 2002. augusztus 15‑től november
2‑ig, majd 2002. november végétől 2003. január végéig tartózkodott a schengeni térségben, így többek között Franciaországban.
Ezt követően, 2003. február 23‑án Magyarországon, majd elmondása szerint Ausztrián és Németországon átutazva beutazott Franciaországba,
ahol 2003. március 25‑én igazoltatták.
A préfet du Val de Marne 2003. március 26‑i határozatával a 45‑2658 rendelet 22. cikke II. pontjának b) alpontja alapján elrendelte
N. Bot kitoloncolással történő kiutasítását.
N. Bot e határozat megsemmisítése iránti kérelmét a Tribunal administratif de Melun 2003. április 1‑jei határozatával elutasította,
lényegében azzal az indokkal, hogy N. Bot, Franciaországba az SMVE 20. cikkének (1) bekezdésében írt hat hónapos időtartam
le nem telte ellenére visszatérve több ízben megsértette e rendelkezést, így nem tekinthető Franciaországba e rendelet értelmében
szabályosan beutazottnak.
N. Bot 2003. május 5‑én ezen ítélet hatályon kívül helyezését kérte a Conseil d’État‑tól.
Mivel a Conseil d’État úgy vélte, hogy N. Bot helyzetének az SMVE 20. cikkének (1) bekezdése tekintetében vett szabályossága
attól függ, mi értendő e rendelkezés értelmében „az első beutazás időpontján”, eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatalra
a Bíróság elé terjesztette a következő kérdést:
„Mit kell érteni [az SMVE] 20. cikkének [(1)] bekezdése […] értelmében »az első beutazás időpontján«, így különösen ezen egyezmény
részes államainak területére történő »első beutazásnak« kell‑e tekinteni minden olyan beutazást, amely az e területre való
beutazással nem járó hat hónapos időtartam lejárta után történik, valamint több alkalommal rövid időre beutazó külföldi esetén
minden olyan beutazást, amely közvetlenül a korábbi ismert »első beutazást« követő hat hónap lejárta után következik?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével az előterjesztő bíróság az SMVE 20. cikkének (1) bekezdésében szereplő „első beutazás” fogalmának értelmezését
kívánja annak meghatározása érdekében, hogy az alapügy felperese kimerítette‑e a vízumkötelezettség alá nem eső harmadik állambeli
állampolgár e rendelkezés szerinti jogát a schengeni térségben a hat hónapon belül, de legfeljebb három hónapig való szabad
mozgáshoz.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztő határozatból kitűnik, hogy az alapügy felperese, miután a schengeni térségbe történt
legelső beutazásától számított hat hónapon belül egymást követő tartózkodásai e térségben három hónapnál többet tettek ki,
ismét beutazott oda e kezdeti hat hónapos időszak leteltéét követően, és ott ezen újabb beutazást követő három hónapnál hamarabb
ellenőrizték.
Ilyen helyzetben a kérdést előterjesztő bíróság kérdése az, hogy vajon a schengeni térségbe történt minden újabb beutazás,
vagy pedig az e térségbe történt legelső beutazáson kívül kizárólag az e legelső beutazástól számított hat hónapos időszak
leteltét követő újabb beutazás minősül‑e „első beutazásnak”.
Mint az az SMVE 20. cikke (1) bekezdésének megfogalmazásából kitűnik, a vízumkötelezettség alá nem eső harmadik állambeli
állampolgár schengeni térségbe történő első beutazásának időpontja minősül azon hat hónapos időszak kezdő időpontjának, amelyen
belül e külföldi e rendelkezés alapján jogosult arra, hogy legfeljebb három hónapig szabadon mozogjon e térségben.
Ebből, mint a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, az következik, hogy ezen állampolgár schengeni térségbe történt legelső
beutazásának időpontja minősül az SMVE 20. cikkének (1) bekezdése értelmében első beutazásnak, amellyel kezdetét veszi a hat
hónapos időtartamon belül legfeljebb három hónapos tartózkodáshoz való joga.
Mint azt a Bíróság elé terjesztett írásbeli észrevételeiben minden érintett előadta, e rendelkezés, az SMVE rövid távú tartózkodás
esetén vízumkötelezettség alá eső harmadik állambeli állampolgárokra vonatkozó 11. cikke (1) bekezdése a) pontjának kifejezett
előírásához hasonlóan engedélyez tartózkodást úgy, hogy sem a folyamatos tartózkodás időtartama, sem pedig az egymást követő
tartózkodások teljes időtartama nem haladhatja meg a három hónapot.
Az SMVE 20. cikke (1) bekezdésének megfogalmazásából, ezen egyezmény 23. cikkének (1) bekezdésével együtt értelmezve kitűnik
azonban, hogy ha a schengeni térségbe történt legelső beutazástól számított hat hónapon belül e legfeljebb három hónap tartamú
tartózkodási jog kimerült, akkor e külföldi főszabályként köteles e térséget haladéktalanul elhagyni, ha el akarja kerülni,
hogy e térségben való tartózkodása meghaladja e maximális időtartamot.
Ezért igaz ugyan, amit a Bíróság elé írásbeli észrevételt terjesztett egyetlen érintett sem vitatott, hogy az SMVE 20. cikkének
(1) bekezdése nem tiltja e külföldi schengeni térségben való további mozgását, ám azzal a feltétellel, hogy újra be kell utaznia
e térségbe, mégpedig az e térségbe történt legelső beutazásától számított hat hónap elteltét követően.
Mint azt a francia, a cseh és a szlovák kormány előadta, az ilyen újabb beutazás szintén az SMVE 20. cikkének (1) bekezdése
értelmében vett első beutazásnak tekintendő, ugyanúgy, ahogy a schengeni térségbe történt legelső beutazás. E rendelkezés
tehát arra jogosítja a vízumkötelezettség alá nem eső harmadik állambeli állampolgárt, hogy hat egymást követő hónapon belül
legfeljebb három hónapig tartózkodjon a schengeni térségben, feltéve hogy ezen időszakok mindegyike ilyen első beutazással
kezdődik.
Ezt az értelmezést támasztják alá az SMVE rövid távú tartózkodásra jogosító vízumokról szóló rendelkezései is. Ugyanis ezen
egyezmény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja és 19. cikke értelmében az a turistavízummal rendelkező külföldi, aki jogszerűen
utazott be a schengeni térségbe, ott az első beutazástól számított hat hónapon belül legfeljebb három hónapig szabadon mozoghat;
e szabály tehát kifejezetten három hónap tartózkodást engedélyez egymást követő hat hónapos időszakonként.
Emellett rá kell mutatni arra – amint azt a francia és a cseh kormány, valamint az Európai Közösségek Bizottsága helyesen
kifejtette –, hogy az SMVE 20. cikkének (1) bekezdésében szereplő „első beutazás” így értelmezett fogalma egyáltalán nem fosztja
meg a nemzeti hatóságokat attól a lehetőségtől, hogy a közösségi jogot tiszteletben tartva szankcióval sújtsák azt a harmadik
állambeli állampolgárt, akinek a schengeni térségben való tartózkodása valamely korábbi hat hónapos időszakban meghaladta
a maximális három hónapot, még akkor is, ha az ellenőrzésekor e térségben való tartózkodása – N. Bot alapügybeli tartózkodásához
hasonlóan – a legutóbbi első beutazása óta nem haladta meg a három hónapot.
A Bizottság azonban előadja, hogy az SMVE 20. cikke (1) bekezdésének e szószerinti értelmezése a hosszú távú tartózkodásra
vonatkozó szabályok kijátszására irányuló visszaélésekhez vezethet, noha mind az EK 62. és az EK 63. cikk, mind az SMVE rendelkezései,
többek között annak 5. és 18. cikke világosan megkülönbözteti a bevándorlási politikáról szóló szabályok hatálya alá tartozó
három hónapnál hosszabb tartamú tartózkodást a személyek szabad mozgására vonatkozó szabályok hatálya alá tartozó három hónapnál
rövidebb tartamú tartózkodástól.
Így a Bizottság, valamint a finn kormány előadja, hogy vízumkötelezettség alá nem eső harmadik állambeli olyan állampolgár,
aki először a schengeni térséget még első beutazása napján gondosan elhagyja, majd a hat hónapos időszak végéig egy nap híján
három hónapot tartózkodik e térségben, e térségből ezen első időszak végén kiutazva és másnap oda újra beutazva újabb három
hónapig tartózkodhat e térségben újabb hat hónapos időszak végéig, azaz egy nap híján hat hónapon át folyamatosan szabadon
mozoghat e térségben.
Ezért a Bizottság és a finn kormány úgy véli, hogy az SMVE 20. cikkének (1) bekezdése ezen egyezmény céljaival összhangban
értelmezendő, biztosítva azt, hogy harmadik állam olyan állampolgára, aki bármely hat hónapos időszakon belül egy vagy több,
összesen három hónapot meghaladó tartózkodást tervez, a hosszú távú tartózkodásra vonatkozó közösségi jogi szabályok hatálya
alá tartozzon.
A Bizottság álláspontja szerint az „első beutazás” fogalma így akként értelmezendő, hogy az magában foglalja a schengeni térségbe
történő legelső beutazást, valamint minden újabb beutazást, feltéve hogy a legutóbbi kiutazás és ezen újabb beutazás között
az e térségben való tartózkodás nélkül három hónapnál hosszabb időszak telt el. Ha erről nincs szó, aszerint teendő megkülönböztetés,
hogy az ezen újabb beutazást megelőző hat hónapos időszakban a tartózkodás tartama több‑e vagy kevesebb három hónapnál. Az
első esetben a tartózkodási jog kimerült. A második esetben a tartózkodási jog tartamát az e hat hónapos időszakban halmozott
tartózkodási időtartamokra tekintettel kell kiszámítani.
A finn kormány úgy véli: az „első beutazás” fogalma akként értelmezendő, hogy az a schengeni térségbe történő azon első beutazást
jelenti, amely az e térségbe történő újabb beutazást megelőző hat hónapos időszakon belül történt, és így a schengeni térségben
ezen időszakban történt minden tartózkodás a megengedett három hónapos tartózkodási időtartamot csökkenti.
Igaz ugyan, hogy az EK 62. cikk 3. pontjából – amely az 1999/436 határozat szerint az SMVE 20. cikke (1) bekezdése jogi alapjának
minősül – az tűnik ki, hogy a Tanács az EK‑Szerződés e rendelkezése alapján csupán azon feltételek meghatározásáról fogadhat
el intézkedéseket, amelyek mellett harmadik országok állampolgárai legfeljebb három hónapon keresztül szabadon utazhatnak
a tagállamok területén.
Ebből az következik, hogy – függetlenül az SMVE 20. cikkének (1) bekezdésében szereplő, az első beutazástól számított hat
hónapos időtartam követelményétől – harmadik állam állampolgárának a schengeni térségben e rendelkezés alapján való tartózkodása
a folyamatos három hónapos időtartamot semmiképpen nem haladhatja meg. Vízumkötelezettség alá nem eső harmadik országbeli
állampolgár esetén ezen abszolút felső korlát egyértelműen kitűnik az SMVE 5. cikkének (1) bekezdéséből és az 539/2001 rendelet
1. cikkének (2) bekezdéséből.
Így a Bizottság és a finn kormány állításával ellentétben az SMVE 20. cikkének (1) bekezdésében szereplő „első beutazás” jelen
ítélet 28. és 29. pontjában kifejtett fogalma egyáltalán nem vezet annak megengedésére, hogy vízumkötelezettség alá nem eső
harmadik országbeli állampolgár a schengeni térségben három hónapot meghaladóan szabadon mozoghasson, mivel – mint azt e pontok
is tartalmazzák – az e rendelkezés értelmében vett minden „első beutazás” szükségszerűen a korábbi hat hónap elteltét követő
újabb beutazást követel meg.
Emellett igaz ugyan, hogy a Bizottság és a finn kormány által előadott értelmezések szerint az „első beutazás” fogalma lényegében
azt biztosítja, hogy vízumkötelezettség alá nem eső harmadik országbeli állampolgár ne tartózkodjon a schengeni térségben
egyetlen hat hónapos időszakban sem három hónapnál többet, azonban megállapítandó, hogy az SMVE 20. cikke (1) bekezdésének
szövege ilyen szabályt nem tartalmaz, hanem csupán az e térségbe történt első belépés időpontjában kezdődő hat hónapos időszakon
belül három hónapot meghaladó tartózkodás megtiltására szorítkozik. Márpedig ezek az értelmezések – azzal, hogy az első beutazás
időpontját, az utolsó beutazás időpontjától függően, változtathatónak feltételezik – figyelmen kívül hagyják, hogy az SMVE 20. cikkének
(1) bekezdése az „első beutazás” fogalmára épül, és azt az ott nem szereplő utolsó beutazás időpontjának fogalmával váltják
fel.
Mivel ezen értelmezéseket e rendelkezés szövegében semmi nem támasztja alá, ráadásul viszonylagos bonyolultságuk hátrányosan
befolyásolhatná az SMVE 20. cikke (1) bekezdésének egységes alkalmazását, és így veszélyeztetné a jogbiztonságot, ezen értelmezések
nem fogadhatók el.
A hosszú távú tartózkodásra vonatkozó szabályok kijátszásának Bizottság állította veszélyét illetően elegendő annyit megjegyezni,
hogy noha az SMVE 20. cikke (1) bekezdésének jelenlegi szövege lehetővé teszi a schengeni térségben való közel hat hónapos
tartózkodást két egymást nem folyamatosan követő tartózkodás halmozásával, a közösségi jogalkotó feladata e rendelkezés esetleges
módosítása, ha úgy ítéli meg, hogy e halmozás sértheti a három hónapnál hosszabb tartamú tartózkodásra vonatkozó szabályokat.
Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adandó válasz az, hogy az SMVE 20. cikkének (1) bekezdését
akként kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben szereplő „első beutazás” fogalma a schengeni térségbe történő legelső beutazáson
kívül magában foglalja az e legelső beutazástól számított hat hónapos időszak leteltét követően e térségbe történő első beutazást
is, valamint a korábbi első beutazás időpontjától számított hat hónapos időszak letelte utáni minden újabb első beutazást
is.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság a következőképpen határozott:
A Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös
határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról
szóló, Schengenben 1990. június 19‑én aláírt egyezmény 20. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben
szereplő „első beutazás” fogalma a schengeni térségbe történő legelső beutazáson kívül magában foglalja az e legelső beutazástól
számított hat hónapos időszak leteltét követően e térségbe történő első beutazást is, valamint a korábbi első beutazás időpontjától
számított hat hónapos időszak letelte utáni minden újabb első beutazást is.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.