CELEX: 62003TJ0136
Tjänstemän
Skadeståndstalan

Talan om skadestånd för den ekonomiska och ideella skada som sökanden påstår sig ha lidit på grund av rådets upprepade vägran
att befordra honom till lönegrad B 1 och på grund av påstådda trakasserier.
Avgörande:
Talan ogillas. Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad.
Sammanfattning
1.
Tjänstemän – Talan – Skadeståndstalan – Fristående i förhållande till talan om ogiltigförklaring – Begränsning
(Tjänsteföreskrifterna, artiklarna. 90 och 91)
2.
Tjänstemän – Talan – Skadeståndstalan – Ogiltigförklaring av den rättsstridiga rättsakt som har ifrågasatts – Adekvat ersättning
för ideell skada
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 91)
3.
Tjänstemän – Administrationens biståndsskyldighet – Omfattning
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 24)
1. I artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna görs det inte någon åtskillnad mellan talan om ogiltigförklaring och skadeståndstalan
vare sig vad avser det administrativa förfarandet eller domstolsförfarandet. Sökanden kan, på grund av att de olika typerna
av talan är oberoende av varandra, välja det ena eller det andra, eller båda två i förening, under förutsättning att han anhängiggör
sin talan vid förstainstansrätten inom tre månader efter avslaget på hans klagomål
Ett undantag från principen att de olika typerna av talan är oberoende av varandra föreskrivs när skadeståndstalan har ett
nära samband med talan om ogiltigförklaring. Även om en part kan föra en skadeståndstalan utan att vara tvungen att föra en
talan om ogiltigförklaring av den rättsstridiga akt som åsamkar honom skada, innebär det inte att han på detta sätt kan kringgå
den omständigheten att en ansökan som avser samma rättsstridighet och som tjänar samma ekonomiska syfte inte kan upptas till
sakprövning.
De två olika typerna av talan är inte oberoende av varandra när en skadeståndstalan uteslutande avser ersättning för en ekonomisk
skada, exempelvis förlusten av de ytterligare inkomster som en tjänsteman skulle ha erhållit om han hade befordrats, det vill
säga en skada som han inte skulle ha åsamkats om en talan om ogiltigförklaring, som väckts inom föreskriven tid, hade vunnit
framgång. Den som underlåter att ifrågasätta rättsakter som går honom emot genom att väcka talan om ogiltigförklaring i rätt
tid, kan inte rätta till detta och utverka nya talefrister genom att begära skadestånd.
(se punkterna 24-26)
Hänvisning till domstolen den 15 december 1966, Schreckenberg mot kommissionen Euratom, 59/65, REG s. 785, 797; domstolen
den 12 december 1967, Collignon mot kommissionen, 4/67, REG. s. 469, 480; domstolen den 22 oktober 1975, 9/75, Meyer-Burckhardt
mot kommissionen, REG 1975, s. 1171, punkterna 10 och 11; förstainstansrätten den 24 januari 1991, T-27/90, Latham mot kommissionen,
REG 1991, s. II-35, punkterna 36 och 37; förstainstansrätten den 27 juni 1991, T-156/89, Valverde Mordh mot domstolen, REG
1991, s. II‑407, punkt 144; förstainstansrätten den 13 juli 1993, T-20/92, Moat mot kommissionen, REG 1993, s. II-799, punkt
46; förstainstansrätten den 28 maj 1997, T-59/96, Burban mot parlamentet, REGP 1997, s. I-A-109 och II-331, punkterna 25,
26 och 27; förstainstansrätten den 19 september 2000, T-101/98 och T-200/98, Stodtmeister mot rådet, REGP 2000, s. I-A-177
och II-807, punkt 38
1.     2. Ogiltigförklaringen av en ifrågasatt rättsakt kan i sig utgöra en adekvat och i princip tillräcklig, det vill säga när
denna rättsakt inte innehåller någon uttrycklig negativ bedömning av sökande som skulle kunna skada denne, gottgörelse för
all ideell skada som den sökande kan ha lidit på grund av den ogiltigförklarade rättsakten.
(se punkt 34)
Hänvisning till förstainstansrätten den 26 januari 1995, T-60/94, Pierrat mot domstolen, REGP 1995, s. I-A-23 och II-77, punkt
62; förstinstansrätten den 21 januari 2004, Robinson mot parlamentet, T-328/01, REG 2004, s. 0000, punkt 79
2.     3. I enlighet med den biståndsskyldighet som föreligger enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna skall administrationen ingripa
med nödvändig kraft mot händelser som är oförenliga med tjänstens ordning och lugn och handla med sådan snabbhet och omsorg
som krävs i det enskilda fallet för att fastställa de faktiska omständigheterna och, med full kunskap, kunna vidta lämpliga
åtgärder. För detta ändamål räcker det att den tjänsteman som begär sin institutions skydd, gör sannolikt att de angrepp han
säger sig ha utsatts för har ägt rum. När han gjort detta sannolikt skall institutionen i fråga vidta lämpliga åtgärder i
samarbete med klaganden, såsom att påbörja en utredning, för att fastställa de faktiska omständigheterna.
(se punkt 49)
Hänvisning till domstolen den 26 januari 1989, 224/87, Koutchoumoff mot kommissionen, REG 1989, s. 99, punkterna 15 och 16;
förstainstansrätten den 21 april 1993, T-5/92, Tallarico mot parlamentet, REG 1993, s. II-477, punkt 31; förstainstansrätten
den 5 december 2000, T-136/98, Campogrande mot kommissionen, REGP 2000, s. I-A-267 och II-1225, punkt 42