CELEX: 62007CJ0274
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 2002/22/EK
Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem
26. panta 3. punkts
Vienotais Eiropas neatliekamās palīdzības dienesta numurs
Zvanītāja atrašanās vietas informācijas nodrošināšana

Iesniedzot prasības pieteikumu, Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, nespējot praktiski nodrošināt līmeni, kas ir tehniski iespējams, lai zvanītāja atrašanās vietas informācija par visiem zvaniem uz vienoto Eiropas neatliekamās palīdzības dienesta numuru “112”, kuri tiek veikti, izmantojot publiskos telefonu tīklus, būtu pieejama iestādēm, kas nodrošina neatliekamo palīdzību, Lietuvas Republika nav izpildījusi pienākumus, kuri tai izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (
OV L 108, 51. lpp.
) 26. panta 3. punkta.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesības
Universālā pakalpojuma direktīvas trīsdesmit sestajā apsvērumā ir noteikts:
“Ir svarīgi, lai lietotāji varētu piezvanīt uz vienoto Eiropas neatliekamās palīdzības dienesta numuru “112” un jebkuru citu valsts neatliekamās palīdzības dienesta numuru par brīvu no jebkura telefona, ietverot taksofonus, neizmantojot nekādus apmaksas veidus. [..] Zvanītāja atrašanās vietas informācija, kas padarāma pieejama neatliekamās palīdzības dienestiem, uzlabos “112” dienesta lietotāju aizsardzību un drošību un palīdzēs neatliekamās palīdzības dienestiem tehniski izpildāmā līmenī to pienākumu veikšanā, ar noteikumu, ka tiek garantēta zvanu un ar tiem saistītās informācijas pārraide attiecīgajiem neatliekamās palīdzības dienestiem. [..]”
Universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka uzņēmumi, kas nodrošina publiskos telefonu tīklus, padara zvanītāja atrašanās vietas informāciju pieejamu iestādēm, kas nodrošina neatliekamo palīdzību, līdz līmenim, kas ir tehniski iespējams, par visiem zvaniem uz vienoto Eiropas neatliekamās palīdzības dienesta numuru “112”.”
Saskaņā ar universālā pakalpojuma direktīvas 38. panta 1. punktu dalībvalstis ne vēlāk kā 2003. gada 24. jūlijā pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šo direktīvu, un par tiem tūlīt informē Komisiju. Dalībvalstis piemēro minētos pasākumus no 2003. gada 25. jūlija.
Atbilstoši Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (
OV 2003, L 236, 33. lpp.
, turpmāk tekstā — “Pievienošanās akts”), 2. pantam, lasot to kopā ar šī paša akta 54. pantu, Lietuvas Republikai bija jāpanāk atbilstība universālā pakalpojuma direktīvai jau dienā, kad tā pievienojās Eiropas Savienībai, proti, 2004. gada 1. maijā.
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV L 108, 33. lpp.
) 19. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja Komisija, darbojoties saskaņā ar 22. panta 2. punktā minēto procedūru, dalībvalstīm sniedz rekomendācijas par saskaņotu šīs direktīvas un īpašo direktīvu noteikumu piemērošanu, lai turpinātu 8. pantā izklāstīto mērķu sasniegšanu, dalībvalstis nodrošina, ka valsts pārvaldes iestādes iespēju robežās ņem vērā minētās rekomendācijas, veicot savus uzdevumus. Ja valsts pārvaldes iestāde izvēlas neievērot rekomendāciju, tā informē Komisiju, sniedzot savas nostājas pamatojumu.”
Komisijas 2003. gada 25. jūlija Ieteikuma 2003/558/EK par tādas informācijas apstrādi, kas attiecas uz zvanītāja atrašanās vietas noteikšanu elektronisko sakaru tīklos, lai neatliekamās palīdzības dienesti varētu precīzi noteikt vietu, no kuras pienāk zvans (
OV L 189, 49. lpp.
), desmitajā apsvērumā ir noteikts:
“Lai efektīvi īstenotu neatliekamās palīdzības dienesta pakalpojumus zvanītāja atrašanās vietā, ir nepieciešams, lai zvanītāja atrašanās vietas informācija, kuru nosaka publisko telefona pakalpojumu vai tīkla pakalpojumu sniedzējs, automātiski tiktu nodota visiem neatliekamās palīdzības zvanu saņemšanas centriem, lai tie varētu saņemt un izmantot tiem nodotos datus par zvanītāja atrašanās vietu.” [Neoficiāls tulkojums]
Ieteikuma 2003/558 4. un 13. punktā ir noteikts:
“4.
Attiecībā uz visiem neatliekamās palīdzības zvaniem, kuri tiek veikti uz vienoto Eiropas neatliekamās palīdzības dienesta numuru “112”, publisko telefonu tīklu operatoriem, izmantojot tīklu, neatliekamās palīdzības zvanu saņemšanas centriem jānodod (“
push
”) vislabākā zvanītāja atrašanās vietas informācija, kāda ir to rīcībā, līdz līmenim, kas ir tehniski iespējams. Starpposmā līdz turpmāk 13. punktā paredzētā novērtējuma noslēgumam var tikt pieļauts, ka operatori sniedz zvanītāja atrašanās vietas informāciju tikai pēc pieprasījuma (“
pull
”).
[..]
13.
Dalībvalstīm savas valsts iestādes ir jāaicina līdz 2004. gada beigām iesniegt Komisijai ziņojumu par stadiju, kādā atrodas E112 numura ieviešana, lai tā varētu veikt novērtējumu, ņemot vērā jaunās prasības, kuras izvirza neatliekamās palīdzības zvanu saņemšanas centri un neatliekamās palīdzības dienesti, kā arī par sasniegto progresu un tehnoloģiskajiem resursiem, kuri ir pieejami zvanītāju atrašanās vietas noteikšanas jomā.” [Neoficiāls tulkojums]
Valsts tiesības
Universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkts tika transponēts Lietuvas tiesību sistēmā ar 2004. gada 15. aprīļa Likuma Nr. IX-2135 par elektroniskajiem sakariem (
Elektroninių ryšių įstatymas
Nr. IX-2135) (
Žin
., 2004, Nr. 69-2382, turpmāk tekstā — “Likums par elektroniskajiem sakariem”), kurš stājās spēkā 2004. gada 1. maijā, 65. panta 4. punktu, kurā ir noteikts:
“Publisko sakaru tīklu un sabiedrībai pieejamo elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem bez elektronisko sakaru pakalpojumu abonentu vai lietotāju piekrišanas jānodod informācija par zvanītāja atrašanās vietu (kā arī dati par plūsmu) iestādēm, kuras ir atbildīgas par neatliekamās palīdzības zvanu apstrādi, proti, tiesu varas iestādēm, ātrās palīdzības dienestiem, ugunsdzēsējiem, kā arī citiem neatliekamās palīdzības dienestiem, lai šīs iestādes varētu atbildēt un atbilstoši reaģēt uz elektronisko sakaru pakalpojumu abonentu vai lietotāju zvaniem. [..]”
2007. gada 1. septembrī stājās spēkā 2007. gada 12. aprīļa Likums Nr. X-1092 (
Žin
., 2007, Nr. 46-1723), ar kuru tika grozīts Likuma par elektroniskajiem sakariem 65. pants. Pēc grozījumiem minētā 65. panta 4. punktā tika noteikts, ka publisko sakaru tīklu un sabiedrībai pieejamo elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem bez maksas ir jāsniedz informācija par zvanītāja atrašanās vietu vienotam neatliekamās palīdzības pakalpojumu centram un šim nolūkam nepieciešamā aprīkojuma iegādes, uzstādīšanas (pielāgošanas), atjaunošanas un darbības izmaksas tiek segtas no valsts līdzekļiem.
Papildus Likumam par elektroniskajiem sakariem Lietuvas Republika ir pieņēmusi vairākus citus tiesību aktus, kuru mērķis ir ieviest universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktu. Tostarp:
—
2004. gada 25. maija Likumu Nr. IX-2246 par vienoto neatliekamās palīdzības pakalpojumu centru (
Bendrojo pagalbos centro įstatymas
Nr. IX-2246) (
Žin
., 2004, Nr. 90-3306);
—
2002. gada 25. septembra Lietuvas Republikas valdības Noteikumus Nr. 1500 par vienotā neatliekamās palīdzības pakalpojumu centra izveidi un vienotā neatliekamās palīdzības dienesta numura “112” ieviešanas stratēģiju, kā arī tā īstenošanas plāna apstiprināšanu (
Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 1500 dėl Bendrojo pagalbos centro įsteigimo ir vieno skubaus iškvietimo telefono numerio 112 įvedimo strategijos, jos įgyvendinimo plano patvirtinimo
) (
Žin
., 2002, Nr. 95-4114), un
—
2005. gada 21. aprīļa Komunikāciju regulatora iestādes vadītāja Lēmumu Nr. 1V-389, ar ko apstiprina procedūru un noteikumus sakaru pakalpojumu abonentu un/vai lietotāju zvanu apmaiņai ar vienoto neatliekamās palīdzības dienestu centru un/vai neatliekamās palīdzības dienestiem (
Ryšių reguliavimo tarnybos direktoriaus įsakymas
Nr. 1V-389
dėl abonentų ir(ar) paslaugų gavėjų skambučių siuntimo į Bendrojo pagalbos centro ir(ar) pagalbos tarnybų numerius tvarkos ir sąlygų aprašo patvirtinimo
) (
Žin
., 2005, Nr. 55-1918).
Pirmstiesas procedūra
Ar 2006. gada 10. aprīļa brīdinājuma vēstuli Komisija darīja zināmu Lietuvas Republikai savu satraukumu par universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta nepareizu piemērošanu. Šo satraukumu izraisīja apstāklis, ka tad, ja neatliekamās palīdzības zvani uz vienoto Eiropas neatliekamās palīdzības dienesta numuru “112” tiek veikti no mobilā telefona, neatliekamās palīdzības dienestiem netiek sniegta zvanītāja atrašanās vietas informācija.
Atbildē, kura tika nosūtīta 2006. gada 11. jūlijā, Lietuvas valsts iestādes šo faktu apstiprināja, paskaidrojot, ka publisko sakaru tīklu un sabiedrībai pieejamo elektronisko sakaru pakalpojumu operatoriem nav šim mērķim nepieciešamo tehnisko iekārtu un ka valsts iestādes nav vienojušās ar minētajiem operatoriem par izmaksu, kuras ir saistītas ar zvanītāja atrašanās vietas noteikšanu, segšanu. Šī paša gada 25. septembrī Lietuvas valdība Komisijai nodeva jaunāko informāciju, norādot pasākumus, kuri ir paredzēti universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta ieviešanas nodrošināšanai.
2006. gada 18. oktobrī Komisija sagatavoja argumentētu atzinumu, kurā tā konstatēja, ka Lietuvas Republika, praktiski nenodrošinot zvanītāja atrašanās vietas informācijas nodošanu gadījumā, ja neatliekamās palīdzības zvani uz numuru “112” tiek veikti no mobilā telefona, nav izpildījusi pienākumus, kuri tai izriet no universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta. Vienlaikus tā aicināja šo dalībvalsti veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu šī atzinuma prasības, divu mēnešu laikā no tā paziņošanas brīža.
2007. gada 12. janvāra atbildē Lietuvas Republika norādīja, ka Lietuvas parlamentā ir iesniegts likumprojekts par grozījumiem Likuma par elektroniskajiem sakariem 65. pantā, paredzot no valsts budžeta līdzekļiem segt izmaksas, kuras mobilo telefonu publisko tīklu pakalpojumu sniedzējiem rodas saistībā ar zvanītāja atrašanās vietas informācijas nodošanas pakalpojumiem. Šai vēstulei tika pievienota vienošanās par zvanītāja atrašanās vietas noteikšanas pakalpojumiem, kura 2006. gada 4. decembrī tika noslēgta starp vienoto neatliekamās palīdzības dienestu centru un mobilā telefona operatoriem.
Uzskatot, ka situācija tomēr nav apmierinoša, Komisija cēla šo prasību.
Par prasību
Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Lietuvas Republika norāda, ka prasība jānoraida kā nepieņemama, jo argumentētajā atzinumā norādītie iebildumi satura ziņā atšķiras no prasības pieteikumā ietvertajiem iebildumiem. Lai gan argumentētā atzinuma motivācija bija uzsvērt to, ka Lietuvā zvaniem, kuri tiek veikti uz numuru “112” no mobilā telefona, zvanītāja atrašanās vietas informācija netiek sniegta, izmantojot “
pull
” metodi, prasības pieteikumā šajā sakarā ir norādīts uz pienākumu piemērot “
push
” metodi.
Komisija atbild, ka argumentētajā atzinumā un prasības pieteikumā tiek minētas divas metodes — “
push
” un “
pull
” —, kuras ir norādītas Ieteikumā 2003/558, atstājot Lietuvas Republikai izvēles iespēju piemērot vienu no šīm metodēm, lai ieviestu universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktu.
Atbildē uz repliku Lietuvas Republika norāda, ka Komisija savu nostāju, ka dalībvalstis ne tikai var, bet tām pat ir pienākums veikt visvienkāršākos tehniskos pasākumus zvanītāja atrašanās vietas noteikšanai, proti, ka tai ir jāpiemēro “
pull
” metode, izskaidroja tikai replikā. Tā kā Komisijas nostāja līdz šai stadijai ir bijusi neprecīza, tās izvirzītie iebildumi neatbilst prasībai precīzi formulēt prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi priekšmetu.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pirmstiesas procedūras mērķis, no vienas puses, ir attiecīgajā gadījumā ļaut dalībvalstij izpildīt no Kopienu tiesībām izrietošos pienākumus un, no otras puses, ļaut lietderīgi pielietot tās aizstāvības izvirzītos pamatus pret Komisijas izvirzītajiem iebildumiem (skat. it īpaši 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā
C-484/04 Komisija/Apvienotā Karaliste, Krājums, I-7471. lpp.
, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šīs procedūras atbilstoša norise ir būtiska EK līgumā ietverta garantija ne vien attiecīgās dalībvalsts tiesību aizsardzībai, bet arī lai nodrošinātu, ka iespējamais tiesas process būs par skaidri definētu strīdu (skat. 2007. gada 15. februāra spriedumu lietā
C-34/04 Komisija/Nīderlande, Krājums, I-1387. lpp.
, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā, pirmkārt, izriet, ka prasības, kura celta atbilstoši EKL 226. pantam, priekšmets ir ierobežots ar šajā tiesību normā paredzēto pirmstiesas procedūru. Tādējādi prasība ir jāpamato ar tiem pašiem argumentiem un pamatiem, kādi tie ir argumentētajā atzinumā (skat. 2002. gada 20. jūnija spriedumu lietā
C-287/00 Komisija/Vācija,
Recueil
, I-5811. lpp.
, 18. punkts, un 2006. gada 9. februāra spriedumu lietā
C-305/03 Komisija/Apvienotā Karaliste, Krājums, I-1213. lpp.
, 22. punkts).
Otrkārt, argumentētajā atzinumā jābūt ietvertam loģiskam un detalizētam to iemeslu izklāstam, kas Komisijai radījuši pārliecību, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi kādu no pienākumiem, kuri tai ir noteikti saskaņā ar Kopienas tiesībām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija, 19. punkts, un 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, 26. punkts).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka iebildums, kurš tika izvirzīts pret Lietuvas Republiku, ir palicis nemainīgs visas pirmstiesas un tiesas procedūras laikā. Gan pirmstiesas procedūras ietvaros, gan tiesvedības Tiesā ietvaros Komisija pārmet šai dalībvalstij, ka tā nav izpildījusi pienākumus, kuri izriet no universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta, praktiski nenodrošinot, ka līdz līmenim, kas ir tehniski iespējams, zvanītāja atrašanās vietas informācija par visiem zvaniem uz vienoto Eiropas neatliekamās palīdzības dienesta numuru “112” tiek padarīta pieejama iestādēm, kuras nodrošina neatliekamo palīdzību.
Attiecībā uz šī iebilduma konkrēto saturu un pamatojumu Komisija brīdinājuma vēstulē un argumentētajā atzinumā ir norādījusi, ka gan fiksēto telefona līniju, gan mobilo telefonu operatoriem, kuri darbojas Lietuvā, ir tehniski iespējams sniegt šo informāciju, vismaz izmantojot Ieteikumā 2003/558 norādīto “
pull
” metodi. To darot, tā tomēr nekādā veidā nav noteikusi Lietuvas Republikai pienākumu piemērot šo pēdējo minēto metodi, vienīgi ir paskaidrojusi, ka tā uzskata, ka universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktā noteiktais pienākums patiešām ir jāpiemēro šajā gadījumā, tiklīdz tiek izpildīts tehniskās iespējamības nosacījums, kādu šī tiesību norma nosaka minētajam pienākumam.
Pretēji tam, ko apgalvo Lietuvas Republika, Komisija tiesvedības Tiesā ietvaros neapstiprināja, ka dalībvalstīm pastāvētu pienākums ieviest īpašu metodi, lai panāktu atbilstību universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktam. Kā prasības pieteikumā un replikā, tā arī pirms tam brīdinājuma vēstulē un argumentētajā atzinumā vienīgi tika izdarīta atsauce uz Ieteikuma 2003/558 4. punktu, nenosakot prasību, ka būtu jāpiemēro viena vai otra no šajā punktā minētajām metodēm.
Tāpat replikas rakstā Komisija arī ir norādījusi nevis to, ka Lietuvas Republikai būtu jāizmanto “
pull
” metode, bet gan, ka šai dalībvalstij ir jāievieš vismaz visvienkāršākie tehniskie pasākumi, lai nodrošinātu, ka zvanītāja atrašanās vietas informācija tiktu efektīvi nodota, sākot no Pievienošanās aktā minētā datuma. Taču šī nostāja pilnībā atbilst tai, kuru Komisija ir paudusi pirmstiesas procedūrā.
No iepriekš minētā izriet, ka Lietuvas Republikas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir noraidāma.
Par lietas būtību
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka Lietuvas mobilo telefonu publisko tīklu operatoriem tehniski ir iespējams sniegt zvanītāja atrašanās vietas informāciju, ja no mobilā telefona tiek zvanīts uz numuru “112”. No pašas atbildētājas sniegtās informācijas izriet, ka Lietuvas mobilo telefonu tīkliem nepiemīt specifiskas īpašības, kuras no tehniskā viedokļa kavētu šīs informācijas nodošanu.
Vienošanās par zvanītāja atrašanās vietas noteikšanas pakalpojumiem, kura 2006. gada 4. decembrī tika noslēgta starp vienoto neatliekamās palīdzības dienestu centru un mobilo telefonu publiskā tīkla pakalpojumu sniedzējiem, nozīmē, ka tehniski ir iespējams nodot minēto informāciju, tomēr tam var būt nepieciešamas papildu investīcijas. Tomēr investīciju trūkums un šim nolūkam nepieciešamo iekārtu novēlota iegāde nevar tikt uzskatīta par tehnisku neiespējamību universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta izpratnē.
Replikas rakstā Komisija norāda, ka Ieteikuma 2003/558 4. punkts, uz kuru tā atsaucas prasības pieteikumā, ņemot vērā šī ieteikuma nesaistošo raksturu, nevar uzlikt dalībvalstīm pienākumu, nododot zvanītāja atrašanās vietas informāciju, piemērot drīzāk “
push
”, nevis “
pull
” metodi. Līdz ar to, kaut arī Lietuvas Republika var brīvi izvēlēties metodi, tai tomēr atbilstoši universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktam jāievieš vismaz visvienkāršākie tehniskie pasākumi, lai nodrošinātu, ka publisko fiksēto un mobilo telefonu tīklu operatori sniedz šo informāciju, sākot no Pievienošanās aktā noteiktā datuma.
Lietuvas Republika norāda, ka Komisijas izvirzītais iebildums nav pamatots tā iemesla dēļ, ka tas nav formulēts pienācīgā veidā. Ņemot vērā, ka šī dalībvalsts ir pieņēmusi visus iespējamos juridiskos, tehniskos un organizatoriskos pasākumus, lai izpildītu universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktā noteiktos pienākumus, minētais iebildums bija jāformulē tādā veidā, lai tiktu konstatēta valsts pienākumu neizpilde, kura izriet no tā, ka nav ticis nodrošināts, lai uzņēmumi, kuri izmanto publisko telefonu tīklus, nodotu zvanītāja atrašanās vietas informāciju iestādēm, kas nodrošina neatliekamo palīdzību.
Attiecībā uz tehnisko iespējamību Lietuvas Republika norāda, ka vienotajam neatliekamās palīdzības dienesta centram ir tehniskie līdzekļi, lai tas varētu saņemt informāciju par personas, kura zvana uz numuru “112”, atrašanās vietu. Tomēr mobilo telefonu publisko tīklu, kuri darbojas Lietuvā, operatoriem joprojām nav tehnisko līdzekļu, lai sniegtu šādu informāciju.
Šī dalībvalsts precizē, ka “
pull
” metodes, kuru vairāki operatori izmanto komerciālos nolūkos, pielāgošana nepārprotami bija vienkāršāka, salīdzinot ar pāriešanu uz sistēmu, kura pamatojas uz “
push
” metodi. Tomēr vienlaikus, nolemjot izmantot šo pēdējo, mūsdienīgāko metodi, tika atteikts veikt papildu investīcijas, lai pielāgotu “
pull
” metodi, nolūkā noteikt zvanu, kuri tiek veikti uz numuru “112”, atrašanās vietu.
Šajā kontekstā Lietuvas Republika uzsver, ka tehniskie līdzekļi, kuri ir nepieciešami, lai nodotu attiecīgo informāciju, radikāli atšķiras atkarībā no izmantotās metodes — “
pull
” vai “
push
” — un ka šīm abām sistēmām bija nepieciešamas investīcijas un attiecīgs sagatavošanās laiks. Šis elements, kurš ir saistīts ar tehnisko iespējamību, ir jāņem vērā, izvērtējot iemeslus, kuru dēļ Lietuvas mobilo telefonu operatori nav gatavi nodot informāciju neatliekamās palīdzības dienestiem.
Turklāt ir jāņem vērā neskaidrības, kuras radījis Ieteikums 2003/558 attiecībā uz veidu, kādā ir jāīsteno pienākumi, kuri izriet no universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta, un attiecībā uz termiņu, kurš ir noteikts šim nolūkam. Par valsts pienākumu neizpildi būtu runa tikai tad, ja no paša sākuma būtu bijis zināms, kāda metode var tikta izmantota vai jāizmanto un sākot no kura datuma. Lietuvas Republika uzskata, ka, ja jau no paša sākuma būtu ticis skaidri noteikts, ka dalībvalstis var brīvi piemērot “
pull
” metodi, kura no tehniskā viedokļa ir vienkāršāka, tā būtu varējusi izmantot šo iespēju, kura tai būtu ļāvusi ievērojami ietaupīt laiku.
Turklāt Ieteikuma 2003/558 4. un 13. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši tiem universālā pakalpojuma direktīvas mērķi, izmantojot “
pull
” metodi, netiek efektīvi sasniegti un ka tādēļ pēc iespējas plašāk ir nepieciešams ieviest “
push
” metodi. Ņemot vērā, ka šīs pēdējās metodes ieviešanai ir nepieciešams papildu laiks, Komisijai minētajā ieteikumā vajadzēja noteikt papildu termiņu.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktu dalībvalstis nodrošina to, ka uzņēmumi, kas nodrošina publiskos telefonu tīklus, zvanītāja atrašanās vietas informāciju par visiem zvaniem uz vienoto Eiropas neatliekamās palīdzības dienesta numuru “112” dara pieejamu iestādēm, kas nodrošina neatliekamo palīdzību, līdz līmenim, kas ir tehniski iespējams.
Kā izriet no universālā pakalpojuma direktīvas trīsdesmit sestā apsvēruma, iepriekš minētā 26. panta 3. punkta mērķis ir uzlabot numura “112” lietotāju aizsardzības un drošības līmeni, kā arī palīdzēt neatliekamās palīdzības dienestiem to pienākumu veikšanā.
Gan no minētās tiesību normas redakcijas, gan tās mērķa izriet, ka tā nosaka dalībvalstij pienākumu, ievērojot tehniskās iespējamības nosacījumu, sasniegt rezultātu, kurš nozīmē ne tikai attiecīga tiesiskā ietvara noteikšanu, bet gan nosaka, ka informācija par visu zvanītāju, kas zvana uz numuru “112”, atrašanās vietu efektīvi jānodod neatliekamās palīdzības dienestiem.
Tomēr šajā gadījumā Lietuvas Republika neapstrīd, ka, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, šī informācija netika sniegta gadījumā, ja zvans tika veikts no mobilā telefona.
Pirmkārt, šīs dalībvalsts arguments, saskaņā ar kuru Komisijas iebildums nav ticis formulēts atbilstošā veidā, jo Lietuvas Republika ir pieņēmusi visus iespējamos juridiskos, tehniskos un organizatoriskos pasākumus, kuri nepieciešami universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta transponēšanai, nevar tikt atbalstīts. Gan no formulējuma, gan no šī iebilduma motivācijas skaidri izriet, ka Komisija nepārmet Lietuvas Republikai minētās direktīvas nepareizu vai nepietiekamu transponēšanu, bet gan to, ka tā nav spējusi praktiski garantēt, ka attiecīgā informācija tiek efektīvi nodota neatliekamās palīdzības dienestu rīcībā.
Otrkārt, attiecībā uz tehniskās iespējamības nosacījumu, ar kuru ir saistīts universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktā dalībvalstīm noteiktais pienākums, jāsecina, ka atbilstoši norādēm, kuras ir iesniegusi Lietuvas Republika, informācija par zvaniem, kuri tiek veikti no mobilo telefonu publiskajiem tīkliem, netiek sniegta tādēļ, ka šo tīklu operatoriem nav nepieciešamo tehnisko iekārtu, kurām nepieciešamas ievērojamas investīcijas.
Šajā sakarā tika izklāstīts, ka pēc sākotnējām domstarpībām starp šiem operatoriem un Lietuvas valsts iestādēm par šo investīciju izmaksu segšanu likumdevējs sākot no 2007. gada 1. septembra grozīja Likuma par elektroniskajiem sakariem 65. panta 4. punktu, ar kuru no šī brīža tika noteikts, ka operatori attiecīgo informāciju vienotajam neatliekamās palīdzības dienestu centram sniedz bez maksas un ka šim nolūkam nepieciešamo iekārtu iegādes, uzstādīšanas vai pielāgošanas, kā arī atjaunošanas un darbības izmaksas tiek atmaksātas no valsts līdzekļiem.
Nepastāvot vajadzībai analizēt 2006. gada 4. decembrī starp vienoto neatliekamās palīdzības dienestu centru un mobilo telefonu publisko tīklu pakalpojumu sniedzējiem noslēgto vienošanos par zvanītāja atrašanās vietas noteikšanas pakalpojumiem, kuru lietas dalībnieki interpretē dažādi, no šiem faktiem izriet, ka informācijas par zvaniem, kuri tiek veikti no šiem tīkliem, nesniegšanas iemesls ir nevis šo tīklu tehniskās īpašības, kuras objektīvi traucētu nodot minēto informāciju, bet gan nepieciešamo investīciju trūkums, lai iegādātos vai pielāgotu iekārtas, kuras ļautu veikt šo nodošanu.
Tomēr, kā to Komisija ir pamatoti norādījusi, nepieciešamo iekārtu neiegādāšanās vai nepielāgošana nevar tikt uzskatītas par tehniskas iespējamības trūkumu kritērija universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta izpratnē.
Visbeidzot, attiecībā uz argumentiem, kurus Lietuvas Republika ir norādījusi attiecībā uz metodi, kura ir jāizmanto, lai nodotu informāciju par zvanītāju, kas zvana uz numuru “112”, atrašanās vietu, ir jākonstatē, ka universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktā šajā sakarā nav nekādas norādes un tātad dalībvalstīm tiek atstāta izvēle attiecībā uz veidu, kādā tās konkrēti vēlas nodrošināt šīs informācijas nodošanu.
Ieteikuma 2003/558 4. punktā ir norāde uz divām metodēm. Pirmā, saukta par “
push
” metodi, sastāv no minētās informācijas automātiskas nodošanas, ko veic publisko telefonu tīklu operatori, savukārt saskaņā ar otru metodi, dēvētu par “
pull
” metodi, šī informācija tiek sniegta tikai pēc neatliekamās palīdzības zvanu saņemšanas centru pieprasījuma.
Pat ja no Ieteikuma 2003/558 4. punkta, kā arī no tā desmitā apsvēruma izriet, ka Komisija par efektīvāku uzskata pirmās metodes piemērošanu un iesaka dalībvalstīm vismaz pēc starpposma to ieviest publisko telefonu tīklu operatoriem, kuri darbojas to teritorijā, ir arī skaidri redzams, ka minētais ieteikums, ņemot vērā tā nesaistošo raksturu, nevar noteikt dalībvalstīm pienākumu izmantot īpašu metodi universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta ieviešanai.
Tas, ka Ieteikumam 2003/558 nav saistošs raksturs, izriet ne tikai no EKL 249. panta piektās daļas, bet tas tiek tieši apstiprināts pamatdirektīvas 19. pantā, uz kura pamata tika pieņemts iepriekš minētais ieteikums. No šī 19. panta 1. punkta skaidri izriet, ka valsts regulatīvā iestāde var izvēlēties neievērot ieteikumu, kuru Komisija ir pieņēmusi, pamatojoties uz šo pēdējo minēto tiesību normu, ja tā par to informē Komisiju un sniedz tai savas nostājas pamatojumu.
Ja tādējādi dalībvalstīm ir brīvas tiesības izvēlēties metodi, kāda jāpiemēro publisko telefonu tīklu operatoriem, lai nodotu informāciju par zvanītāju, kas zvana uz numuru “112”, atrašanās vietu, tām tomēr ir saistošs universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktā skaidri un precīzi noteiktais pienākums, saskaņā ar kuru tām ir jānodrošina, ka šī informācija tiek efektīvi nodota neatliekamās palīdzības dienestu rīcībā.
It īpaši dalībvalsts nevar pamatot šī pienākuma, iespējams, novēlotu izpildi ar apstākli, ka tā ir nolēmusi ieviest “
push
” metodi, kura pamatojas uz informācijas par zvanītāja atrašanās vietu automātisku nodošanu.
Šajā sakarā, pretēji tam, ko norāda Lietuvas Republika, ir jāsecina, ka Ieteikums 2003/558 nepiešķir papildu termiņu dalībvalstīm, kuras ir izvēlējušās piemērot “
push
” metodi. Komisijai ne tikai nav kompetences likumīgi pagarināt termiņu, kurš dalībvalstīm ir saistošs, lai tiktu panākta atbilstība universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktam, bet no šī ieteikuma 4. punkta redakcijas turklāt izriet, ka tā mērķis nekādā gadījumā nav radīt izņēmumu šī termiņa ievērošanai. Pat ja minētajā 4. punktā ir pieminēta iespēja paredzēt “
push
” metodes piemērošanu tikai pēc starpposma beigām, vienlaikus tajā ir noteikts, ka šajā laikā informācija par zvanītāja atrašanās vietu ir jāsniedz vismaz pēc neatliekamās palīdzības dienestu pieprasījuma, proti, piemērojot “
pull
” metodi.
Visbeidzot, attiecībā uz iespējamām neskaidrībām saistībā ar universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punktā noteiktā pienākuma īstenošanas metodi un termiņu, ir jāsecina, ka ne šī tiesību norma, ne Ieteikums 2003/558 šajā sakarā neizraisa nekādas objektīvas šaubas. Šādos apstākļos, īpaši, ņemot vērā, ka Lietuvas Republika pati savā iebildumu rakstā ir norādījusi, ka Ieteikums 2003/558 nav saistošs dalībvalstīm, tai nav tiesiska pamata norādīt, ka novēlotu universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta ieviešanu pamato nepareiza izpratne par saviem pienākumiem.
Ņemot vērā iepriekš teikto, ir jāsecina, ka, nespējot praktiski nodrošināt līmeni, kas ir tehniski iespējams, lai zvanītāja atrašanās vietas informācija par visiem zvaniem uz vienoto Eiropas neatliekamās palīdzības dienesta numuru “112”, kuri tiek veikti, izmantojot publiskos telefonu tīklus, būtu pieejama iestādēm, kas nodrošina neatliekamo palīdzību, Lietuvas Republika nav izpildījusi pienākumus, kuri tai izriet no universālā pakalpojuma direktīvas 26. panta 3. punkta.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Lietuvas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Lietuvas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
nespējot praktiski nodrošināt līmeni, kas ir tehniski iespējams, lai zvanītāja atrašanās vietas informācija par visiem zvaniem uz vienoto Eiropas neatliekamās palīdzības dienesta numuru “112”, kuri tiek veikti, izmantojot publiskos telefonu tīklus, būtu pieejama iestādēm, kas nodrošina neatliekamo palīdzību, Lietuvas Republika nav izpildījusi pienākumus, kuri tai izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) 26. panta 3. punkta;

2)
Lietuvas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — lietuviešu.