CELEX: 62007CJ0204
Apeliacinis skundas
EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas
Reglamentas (EEB) Nr. 2913/92
239 straipsnis
Bendrijos muitinės kodeksas
Importo muitų grąžinimas arba atsisakymas juos išieškoti
Koncentruotos vaisių sultys iš Turkijos
Judėjimo sertifikatai
Suklastojimas
Ypatinga padėtis

Apeliaciniu skundu
C.A.S. SpA
(toliau – apeliantė) prašo panaikinti 2007 m. vasario 6 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimą byloje
CAS prieš Komisiją
(
T-23/03, Rink. p. II-289
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė jos ieškinį dėl 2002 m. spalio 18 d. Komisijos sprendimo (REC 10/01, toliau – ginčijamas sprendimas), susijusio su prašymu atsisakyti išieškoti importo muitus, 2 straipsnio panaikinimo.
Teisinis pagrindas
Teisės aktai, susiję su Asociacijos susitarimu
Šis apeliacinis skundas susijęs su Asociacijos susitarimu, kuriuo buvo įsteigta Europos ekonominės bendrijos (EEB) ir Turkijos Respublikos asociacija (toliau – Asociacijos susitarimas) ir kurį 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje pasirašė Turkijos Respublika ir EEB valstybės narės bei Bendrija. Asociacijos susitarimas buvo Bendrijos vardu sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (
OL 217, 1964, p. 3685
, toliau – Asociacijos susitarimas). Susitarimas įsigaliojo 1964 m. gruodžio 1 dieną.
Asociacijos susitarimas numato parengiamąjį etapą, leidžiantį Turkijos Respublikai su Europos Bendrijos pagalba stiprinti savo ekonomiką (3 straipsnis), pereinamąjį etapą, skirtą laipsniškai sukurti muitų sąjungą ir suvienodinti ekonominę politiką (4 straipsnis), ir baigiamąjį etapą, kuris yra pagrįstas muitų sąjunga ir kuriuo stiprinamas ekonominės politikos derinimas (5 straipsnis).
Asociacijos susitarime numatytas baigiamasis muitų sąjungos etapas įsigaliojo 1995 m. gruodžio 31 d. (1995 m. gruodžio 22 d. EB-Turkijos Asociacijos tarybos sprendimas Nr. 1/95 dėl baigiamojo muitų sąjungos etapo įgyvendinimo (
OL L 35, 1996, p. 1
)). Ginčijamame sprendime nurodytam importui buvo taikomi ir pereinamajame etape Asociacijos tarybos priimti sprendimai, nes jis buvo atliekamas nuo 1995 m. balandžio 5 d. iki 1997 m. lapkričio 20 dienos.
Tarp šių sprendimų, be kita ko, yra 1972 m. gruodžio 29 d. Sprendimas Nr. 5/72 dėl administracinio bendradarbiavimo metodų taikant Ankaros asociacijos susitarimo papildomo protokolo 2 ir 3 straipsnius (
OL L 59, 1973, p. 74
).
Šio sprendimo 11 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės ir Turkijos Respublika per savo atitinkamas muitinių administracijas teikia tarpusavio pagalbą tikrindamos sertifikatų autentiškumą ir atitiktį reikalavimams, kad būtų užtikrintas tinkamas šio sprendimo nuostatų taikymas.
To paties sprendimo 12 straipsnyje numatyta, kad „Turkijos (Respublika), valstybės narės ir Bendrija, kiekviena savo srityje, imasi priemonių šiam sprendimui vykdyti“ (Neoficialus vertimas).
Sprendime Nr. 1/95 išsamiai reglamentuojamas baigiamojo muitų sąjungos etapo įgyvendinimas; sprendimo 7 priedas susijęs su Bendrijos ir Turkijos Respublikos kompetentingų administracinių institucijų tarpusavio pagalba muitinės srityje.
Šio priedo 3 ir 7 straipsniai numato taisykles, reglamentuojančias atitinkamai pagalbą, kurią šios institucijos turi teikti vienos iš jų prašymu, ir tokio pagalbos prašymo vykdymą.
Be to, pagal 1996 m. gegužės 20 d. EB–Turkijos muitinių bendradarbiavimo komiteto sprendimo Nr. 1/96, nustatančio išsamias Sprendimo Nr. 1/95 taikymo taisykles (
OL L 200, p. 14
), 15 straipsnį, kad būtų užtikrintas tinkamas šio sprendimo taikymas, valstybės narės ir Turkijos Respublika per atitinkamas savo muitinių administracijas teikia Sprendimo Nr. 1/95 7 priede numatytą tarpusavio pagalbą, padėdamos viena kitai tikrinti sertifikatų autentiškumą ir jų atitiktį reikalavimams.
Beje, Sprendimo Nr. 1/96 13 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Muitinės įstaiga, kurioje išskaidomi sertifikatai, už kiekvieną išskaidytos siuntos dalį išduoda A. TR. sertifikato išrašą, šiam tikslui naudodama A. TR. sertifikato anketą.
Išrašo 12 langelyje turi būti nurodytas pradinio sertifikato registracijos numeris, išdavimo data, išduodančioji įstaiga ir valstybė <…>“ (Neoficialus vertimas)
Teisės aktai, susiję su muitų grąžinimu ir atsisakymu juos išieškoti
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, toliau – BMK), 239 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Importo <…> muitai gali būti grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti susidarius <…> padėtims:
—
<…>
—
sąlygotoms aplinkybių, kuriomis suinteresuotojo asmens veiksmuose nematyti apgaulės arba akivaizdaus aplaidumo požymių. Padėtys, kurioms susidarius gali būti taikoma ši nuostata, ir procedūros, kurios turi būti taikomos tokiais atvejais, nustatomos taikant Komiteto procedūrą. <…>“
1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas (
OL L 253, p. 1
, toliau – BMK įgyvendinimo reglamentas), 905 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„1.   Jeigu sprendimą priimanti muitinė, kuriai pateiktas prašymas grąžinti arba atsisakyti juos išieškoti vadovaujantis (BMK) 239 straipsnio 2 dalimi, negali priimti sprendimo vadovaudamasi 899 straipsniu, bet prašymas paremtas įrodymais, dėl kurių gali susidaryti ypatinga situacija esant aplinkybėms, kuriomis suinteresuotojo asmens negalima apkaltinti apgavyste ar akivaizdžiu aplaidumu, valstybė narė, kuriai priklauso ši muitinė, perduoda medžiagą apie šį atvejį Komisijai, kad ji galėtų tokį klausimą išspręsti taikydama 906–909 straipsniuose nustatytą procedūrą. <…>“
BMK įgyvendinimo reglamento 904 straipsnio c punkte nustatyta:
„Importo muitai negrąžinami ir neatsisakoma jų išieškoti, jeigu vienintelė priežastis, dėl kurios prašoma grąžinti muitus arba atsisakyti juos išieškoti, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį, yra:
<…>
c)
dokumentų pateikimas, siekiant, kad deklaruotoms išleisti į laisvą apyvartą prekėms būtų taikomas lengvatinis tarifų režimas, jeigu vėliau nustatoma, kad šie dokumentai buvo padirbti, suklastoti arba netinkami tam tikslui, net jei šie dokumentai buvo pateikti nežinant apie jų padirbimą, suklastojimą arba netinkamumą.“
BMK 220 straipsnio 2 dalies b punkte nustatyta, jog paskesnis skolą muitinei sudarančio muito įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti, asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu.
Bylos aplinkybės
Apeliantė – pagal Italijos teisę įsteigta bendrovė, kuri 95,1 % yra Ravensburge (Vokietija) įsteigtos bendrovės
Steinhauser GmbH
dukterinė įmonė. Pagrindinė apeliantės veikla – importuotų koncentruotų vaisių sulčių perdirbimas, be to, ji užsiima šių produktų importu į Italiją.
Kaip konstatavo Pirmosios instancijos teismas, nuo 1995 m. balandžio 5 d. iki 1997 m. lapkričio 20 d. apeliantė importavo ir išleido į laisvą apyvartą Bendrijoje koncentruotas obuolių ir kriaušių sultis, kurios buvo deklaruotos kaip įvežtos iš Turkijos ir kaip esančios Turkijos kilmės. Šios rūšies produktai buvo importuoti į Bendriją pateikus A.TR.1 sertifikatus, todėl jie buvo atleisti nuo muitų, kaip numatyta Asociacijos susitarime ir 1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje pasirašytame bei Bendrijos vardu sudarytame ir 1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72 (
OL L 293, p. 1
) patvirtintame papildomame šio susitarimo protokole.
Ravenos (Italija) muitinės įstaiga atliko A.TR.1 sertifikato Nr. D 141591, kurį apeliantė pateikė vienai iš laikotarpiu nuo 1995 m. balandžio 5 d. iki 1997 m. lapkričio 20 d. įvykdytų importo operacijų, autentiškumo patikrinimą išleidus prekes. Remiantis šioje srityje taikytinomis nuostatomis, Turkijos valdžios institucijoms buvo nusiųstas prašymas patikrinti šio sertifikato autentiškumą.
1998 m. gegužės 15 d. laišku Turkijos valdžios institucijos Ravenos muitinės įstaigai pranešė, kad atliktas patikrinimas parodė, jog šis sertifikatas nebuvo autentiškas, nes Turkijos muitinė jo neišdavė. Jos, be to, pareiškė, kad bus atlikti kiti patikrinimai.
Todėl Italijos valdžios institucijos atliko 103 vienetų A.TR.1 sertifikatų, kuriuos apeliantė pateikė įvairioms importo operacijoms, patikrinimą išleidus prekes.
1998 m. liepos 10 d. laišku Turkijos Respublikos nuolatinė atstovybė prie Europos Sąjungos (toliau – Turkijos nuolatinė atstovybė) pranešė Komisijai, kad 22 apeliantės pateikti A.TR.1 sertifikatai, išvardyti šio laiško priede ir susiję su Turkijos bendrovės
Akman
importu į Italiją, buvo padirbti.
Gavęs šį laišką, Komisijos Sukčiavimo prevencijos koordinavimo padalinys (Europos kovos su sukčiavimo tarnybos (OLAF) pirmtakas, toliau – UCLAF) nuo 1998 m. spalio 12 iki 15 d. ir nuo 1998 m. lapkričio 30 d. iki gruodžio 2 d. atliko patikrinimus Turkijoje.
1999 m. kovo 8 d. laišku Turkijos nuolatinė atstovybė Ravenos muitinės įstaigai pranešė, kad 32 apeliantės pateikti A.TR.1 sertifikatai (toliau – ginčijami sertifikatai), įskaitant 18 vienetų 1998 m. liepos 10 d. laiško priede nurodytų sertifikatų, neatitinka reikalavimų ir kad Turkijos valdžios institucijos jų neišdavė bei nepatvirtino. Minėti sertifikatai yra nurodyti šio laiško priede.
Paskui dėl daugybės A.TR.1 sertifikatų neautentiškumo ar neatitikimo reikalavimams Komisija, Turkijos bei Italijos valdžios institucijos gausiai susirašinėjo. Šis susirašinėjimas apima, be kita ko, 1999 m. balandžio 22 d. ir 1999 m. liepos 16 d. Turkijos valdžios institucijų laiškus.
Italijos muitinė nusprendė, jog iš viso šio susirašinėjimo matyti, kad 48 A.TR.1 sertifikatus, įskaitant ginčijamus, Turkijos institucijos laikė arba neautentiškais, arba neatitinkančiais reikalavimų.
Šiuo atveju ginčijami sertifikatai buvo laikomi „padirbtais“, nes Turkijos muitinės įstaigos jų neišdavė ir nepatvirtino. Kita vertus, kiti šešiolika sertifikatų (atitinkančių bendrą 1904763758 ITL arba 983728,38 EUR muitų sumą) buvo pripažinti „negaliojančiais“, nes nors Turkijos muitinė juos išdavė, atitinkamos prekės nebuvo Turkijos kilmės.
Kadangi visi 48 sertifikatai buvo pripažinti „padirbtais“ arba „negaliojančiais“, juose nurodytoms prekėms negalėjo būti taikomas Turkijos žemės ūkio produktų importui suteiktas preferencinis režimas. Todėl Italijos muitinė pareikalavo, kad apeliantė sumokėtų iš viso 5200954129 ITL, t. y. 2686068,63 EUR nesumokėtų muitų.
2000 m. kovo 28 d. laišku apeliantė, remdamasi BMK 220 straipsnio 2 dalies b punktu ir 236 bei 239 straipsniais, pateikė Ravenos muitinės įstaigai prašymą neatlikti paskesnio įtraukimo į apskaitą ir „grąžinti“ sumokėtus importo muitus. Grįsdama savo prašymą, apeliantė nurodė, kad ji veikė sąžiningai, kad buvo neįmanoma nustatyti kompetentingų valdžios institucijų klaidų ir kad šios institucijos padarė pažeidimų.
Apeliantės prašymu, Italijos valdžios institucijos paprašė Komisijos nuspręsti, ar pagrįsta, pirma, pagal BMK 220 straipsnio 2 dalies b punktą neatlikti iš apeliantės pareikalautų importo muitų paskesnio įtraukimo į apskaitą ir, antra, „grąžinti“ šiuos muitus pagal BMK 239 straipsnį.
2002 m. birželio 3 d. laišku Komisija paprašė tam tikros papildomos informacijos iš Italijos valdžios institucijų, kurios atsakė 2002 m. birželio 7 d. laišku.
2002 m. liepos 25 d. laišku Komisija apeliantei pranešė apie ketinimą netenkinti jos prašymo. Prieš priimdama galutinį sprendimą Komisija vis dėlto pasiūlė apeliantei pateikti jai galimas pastabas ir susipažinti su nekonfidencialiais bylos dokumentais.
2002 m. rugpjūčio 6 d. apeliantės atstovai Komisijos patalpose susipažino su administracinės bylos medžiaga. Be to, jie pasirašė pareiškimą, patvirtinantį, kad turėjo galimybę susipažinti su šio pareiškimo priede nurodytais dokumentais.
2002 m. spalio 18 d. Komisija priėmė sprendimą, apie kurį apeliantei buvo pranešta 2002 m. lapkričio 21 dieną. Pirma, Komisija nuspendė, kad yra pagrįsta prašyme nurodytus importo muitus įtraukti į apskaitą.
Antra, Komisija nusprendė, kad yra pagrįsta „grąžinti“ importo muitus tenkinant tą prašymo dalį, kuri yra susijusi su šešiolika „negaliojančių“ sertifikatų, nes jų atžvilgiu apeliantė yra ypatingoje padėtyje BMK 239 straipsnio prasme.
Trečia, dėl ginčijamų sertifikatų Komisija nusprendė priešingai, kad apeliantės nurodytos aplinkybės negalėjo sudaryti ypatingos padėties BMK 239 straipsnio prasme. Todėl ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje Komisija nusprendė, kad yra nepagrįsta „grąžinti“ su jais susijusią 1702340,25 EUR importo muitų sumą.
Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
2003 m. sausio 29 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu ieškiniu apeliantė paprašė panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį.
Grįsdama savo reikalavimus ji rėmėsi trimis pagrindais, susijusiais su atitinkamai jos teisės į gynybą, BMK 239 straipsnio ir BMK 220 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimu.
Pirmosios instancijos teismas atmetė visą ieškinį.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
Pirmajame ieškinio pagrinde apeliantė teigė, jog per administracinę procedūrą buvo pažeista jos teisė į gynybą dėl to, kad nors ji galėjo prieiti prie bylos dokumentų, kuriais Komisija grindė ginčijamą sprendimą, vis dėlto ji neturėjo galimybės susipažinti su dokumentais, turėjusiais lemiamą reikšmę bendram Komisijos atliktam aplinkybių vertinimui.
Tačiau Pirmosios instancijos teismas, remdamasis skundžiamo sprendimo 87–102 punktuose išdėstytais motyvais, atmetė šį ieškinio pagrindą.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo
Antrąjį ieškinio pagrindą, susijusį su BMK 239 straipsnio pažeidimu, sudaro keturios dalys. Pirma dalis yra susijusi su netinkamu A.TR.1 judėjimo sertifikato Nr. D 437214 vertinimu. Antroje ir trečioje dalyse nurodomi sunkūs pažeidimai, priskirtini atitinkamai Turkijos valdžios institucijoms ir Komisijai. Galiausiai ketvirtoji dalis yra susijusi su apeliantės akivaizdaus aplaidumo nebuvimu ir komercinės rizikos vertinimu.
Kalbėdamas apie pirmąją šio ieškinio pagrindo dalį, Pirmosios instancijos teismas, priminęs, kad prekių kilmės nustatymas pagrįstas tokiu kompetencijos tarp eksporto valstybės valdžios institucijų ir importo valstybės valdžios institucijų pasidalijimu, kad kilmę nustato eksporto valstybės institucijos, pirmiausia nagrinėjo Komisijos ir Italijos bei Turkijos valdžios institucijų susirašinėjimą.
Šiuo atžvilgiu skundžiamo sprendimo 122 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog ginčijamo sprendimo dalyje, susijusioje su nagrinėjamais sertifikatais, Komisija iš esmės rėmėsi 1999 m. kovo 8 d. Turkijos valdžios institucijų laišku, adresuotu Ravenos muitinės įstaigai.
Tačiau palyginęs šio laiško ir vėlesnių Turkijos valdžios institucijų laiškų turinį skundžiamo sprendimo 124–128 punktuose Pirmosios instancijos teismas pastebėjo, jog sertifikatas Nr. D 437214 kvalifikuotas dviprasmiškai ir kad prieš priimdama ginčijamą sprendimą Komisija neturėjo pagrindo padaryti išvadą, jog minėtas sertifikatas yra suklastotas.
Tačiau remdamasis 2003 m. rugpjūčio 22 d., taigi vėlesniu nei ginčijamas sprendimas, laišku, kuriame Turkijos valdžios institucijos patvirtino savo reikalavimus, nurodytus 1999 m. kovo 8 d. laiške, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog vien šio argumento nepakanka, kad ginčijamas sprendimas būtų panaikintas, nes apeliantė neturi jokio teisėto suinteresuotumo, kad sprendimas būtų panaikintas dėl formos trūkumų, tuo atveju, kai sprendimo panaikinimas gali lemti tik naujo sprendimo, iš esmės tapataus panaikintajam, priėmimą.
Paskui Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo antrojo ieškinio pagrindo antrą dalį, susijusią su įvairiais teiginiais dėl Turkijos valdžios institucijoms priskirtinų pažeidimų, kurie iš esmės grindžiami teiginiu, jog minėtos institucijos iš tikrųjų išdavė ir patvirtino ginčijamus sertifikatus.
Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 150–152 punktuose nusprendęs, pirma, kad konstatuoti, ar Turkijos valdžios institucijų išduoti dokumentai yra tikri, ar suklastoti, priklauso išimtinai šių institucijų kompetencijai, ir, antra, kad minėtos institucijos padarė išvadą, jog ginčijami sertifikatai yra suklastoti, atmetė apeliantės argumentą, kad ant ginčijamų sertifikatų uždėti antspaudai ir parašai įrodo, jog juos iš tikrųjų išdavė ir jų autentiškumą patvirtino Turkijos valdžios institucijos.
Galiausiai jis pažymėjo, kad nei Asociacijos susitarimas, nei įgyvendinimo nuostatos aiškiai nenumato, jog Turkijos valdžios institucijos turi tvarkyti išduotų sertifikatų registrą.
Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas pripažino, jog Sprendimo Nr. 1/96 II priedo II punkto 12 dalyje numatyta, kad A.TR.1 sertifikatų 12 langelyje turi būti įrašytas dokumento numeris ir kad to paties sprendimo 13 straipsnyje numatyta, jog išskaidant sertifikatus išrašo 12 langelyje, be kita ko, turi būti nurodytas pradinio sertifikato registracijos numeris.
Tačiau jis nusprendė, kad tai nereiškia, jog sertifikatai yra autentiški, nes klastotojai suinteresuoti suklastotiems sertifikatams naudoti reikalavimus atitinkančio sertifikato registracijos numerį.
Kalbėdamas apie antrojo ieškinio pagrindo trečią dalį, susijusią su daugeliu teiginių apie Komisijai priskirtinus pažeidimus, Pirmosios instancijos teismas rėmėsi Turkijoje UCLAF atliktais tyrimais ir padarė išvadą, jog Komisija iš tikrųjų rūpinosi, kad Asociacijos susitarimas būtų tinkamai taikomas.
Skundžiamo sprendimo 240 punkte Pirmosios instancijos teismas taip pat konstatavo, jog apeliantė neįstengė įrodyti, jog teikdama su Turkijos valdžios institucijomis sutartą administracinę pagalbą Komisija susidūrė su sunkumais, kurie pateisintų kreipimąsi į Asociacijos tarybą arba į EB-Turkijos Jungtinį muitų sąjungos komitetą (toliau – Jungtinis komitetas).
Paskui Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog nei Asociacijos susitarimas, nei Asociacijos tarybos sprendimai, nei taikytinos Bendrijos teisės nuostatos nenumato nei kokios nors Susitariančiųjų Šalių pareigos pateikti viena kitai antspaudų ir parašų pavyzdžius arba perspėti importuotojus apie abejones dėl muitinės operacijų, kurias jie atliko pagal preferencinį režimą, galiojimo, nei UCLAF pareigos taikyti tam tikrą tyrimo metodą.
Nagrinėdamas antrojo ieškinio pagrindo ketvirtą dalį, susijusią su tuo, kad apeliantė nebuvo akivaizdžiai aplaidi, Pirmosios instancijos teismas atmetė ją kaip netinkamą, pažymėjęs, jog ginčijamo sprendimo dalyje, susijusioje su aptariamais sertifikatais, Komisija nepateikė nuomonės apeliantės rūpestingumo arba aplaidumo klausimu.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo
Pirmosios instancijos teismas atmetė ir trečiąjį ieškinio pagrindą, susijusį su BMK 220 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimu, nes apeliantė neįrodė, jog kompetentingos valdžios institucijos savo aktyviais veiksmais prisidėjo prie ginčijamų sertifikatų, kurie pasirodė esą padirbti, parengimo arba pripažinimo.
Dėl prašomų proceso organizavimo ir tyrimo priemonių
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliantės įrodymus ir prašymą taikyti tyrimo priemones, kaip antai,
inter alia
, prašymą nurodyti Komisijai pateikti visus dokumentus, su kuriais apeliantė teigia negalėjusi susipažinti, kai jai buvo leista susipažinti su administracine byla.
Šalių reikalavimai
Savo apeliaciniame skunde apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
patenkinti pirmojoje instancijoje pateiktus prašymus; subsidiariai persiųsti bylą Pirmosios instancijos teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl ginčo esmės,
—
patenkinti 2003 m. sausio 28 d., 2003 m. rugpjūčio 4 d. ir 2003 m. rugpjūčio 11 d. pareiškimuose apeliantės pateiktus prašymus taikyti proceso organizavimo priemones bei
—
priteisti bylinėjimo išlaidas iš atsakovės pirmojoje instancijoje.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti visą apeliacinį skundą,
—
patenkinti Komisijos pirmojoje instancijoje pateiktus reikalavimus,
—
priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas, įskaitant patirtas pirmojoje instancijoje.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė nurodo devynis pagrindus.
Pirma, ji teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nustatydamas kompetencijos tarp eksporto valstybės ir importo valstybės pasidalijimą, nes Turkijos valdžios institucijos, priešingai nei nusprendė Pirmosios instancijos teismas, neturi išimtinės kompetencijos konstatuoti, kad ginčijami sertifikatai yra autentiški arba ne.
Antra, apeliantė remiasi tuo, jog buvo pažeista jos teisė susipažinti su bylos medžiaga, kuri negali būti apribota vien dokumentais, kuriais Komisija grindė savo ginčijamą sprendimą.
Jos trečiasis ir ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindai susiję su klaidingu įrodinėjimo naštos paskirstymu, nes Pirmosios instancijos teismas nustatė, jog visa ši našta tenka jai, atmesdamas jos įrodymus ir prašymą taikyti tyrimo priemones.
Penktasis apeliacinio skundo pagrindas – klaidos, padarytos teisiškai kvalifikuojant Turkijos valdžios institucijoms bei Komisijai priskirtinus pažeidimus. Šiuo atžvilgiu apeliantė remiasi keliais kaltinimais, susijusiais su ginčijamų sertifikatų vertinimu kaip reikalavimų neatitinkančiais arba neautentiškais, antspaudų ir parašų pavyzdžių nepateikimu, pareigos įspėti importuotojus pažeidimu, su tyrimų Turkijoje atlikimo būdu ir ginčijamų sertifikatų registracijos nepaviešinimu.
Savo šeštuoju apeliacinio skundo pagrindu ji kritikuoja skundžiamą sprendimą dėl to, kad jame tvirtinama, esą Komisija neprivalėjo kreiptis į Jungtinį komitetą arba Asociacijos tarybą.
Jos teisėto intereso, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas tiek, kiek jis susijęs su A.TR.1 sertifikatu Nr. D 437214, pažeidimas yra septintojo apeliacinio skundo pagrindo dalykas, o su teisingumu ir rizika susijusių argumentų neįvertinimas skundžiamame sprendime – aštuntojo apeliacinio skundo pagrindo dalykas.
Galiausiai devintuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė kaltina Pirmosios instancijos teismą pažeidus BMK 220 straipsnio 2 dalies b punktą.
Pradinės pastabos
Pirmiausia reikia pažymėti, kad apeliantė per teismo posėdį tvirtino, jog ginčijamo sprendimo 2 straipsnio vykdymas buvo sustabdytas tik iš dalies, nes dalį su ginčijamais sertifikatais susijusių importo muitų ji sumokėjo. Todėl šis atvejis yra susijęs tiek su importo muitų grąžinimu, kai kalbama apie apeliantės sumokėtas sumas, tiek su atsisakymu juos išieškoti, kai kalbama apie muitus, kurių paskesnis įtraukimas į apskaitą atliktas, tačiau kurių apeliantė nesumokėjo.
Antra, reikia pažymėti, kad grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė rėmėsi įvairiais kaltinimais, susijusiais su esminių procedūrinių reikalavimų bei esminių materialinių taisyklių pažeidimu. Tačiau, atsižvelgiant į ypatingas bylos aplinkybes, be apeliacinio skundo pagrindų, susijusių su teisės susipažinti su bylos medžiaga bei BMK 220 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimu, šiais kaltinimais iš esmės ginčijamas Pirmosios instancijos teismo atliktas BMK 239 straipsnio taikymas, ypač kiek tai susiję su ypatingos padėties to paties straipsnio prasme buvimu. Todėl pirmiausia reikia išnagrinėti visus šiuos kaltinimus.
Dėl BMK 239 straipsnio pažeidimo
Šalių argumentai
Apeliantė iš esmės kritikuoja Pirmosios instancijos teismo atliktą Turkijos valdžios institucijoms ir Komisijai priskiriamų pažeidimų teisinį kvalifikavimą.
Apeliantė mano, kad nagrinėdamas Turkijos valdžios institucijoms priskiriamus pažeidimus Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą keliais aspektais:
—
kai vertino ginčijamus sertifikatus, ypač A.TR.1 sertifikatą Nr. D 437214, nors jie buvo suklastoti,
—
dėl minėtų valdžios institucijų pareigų, susijusių su jų naudojamų antspaudų bei parašų pavyzdžiais ir išduodamų sertifikatų registracija, nevykdymu,
—
dėl to, ar teikdamos tarpusavio pagalbą Turkijos valdžios institucijos prisidėjo prie ginčijamų sertifikatų rengimo, ir
—
dėl kitų įrodymų, kurie, apeliantės teigimu, patvirtina Turkijos valdžios institucijų pažeidimus, jos atžvilgiu sukuriančius ypatingą padėtį.
Kiek tai susiję su Komisijai priskiriamais pažeidimais, apeliantė tvirtina, kad yra pakankamai objektyvios informacijos, patvirtinančios, jog Turkijos valdžios institucijos padarė sisteminių ir tyčinių pažeidimų, kurie turėjo pateisinti Komisijos griežtesnę preferencinio režimo kontrolę.
Remdamasi BMK įgyvendinimo reglamento 93 straipsniu ir Sprendimo Nr. 1/96 4 straipsniu, apeliantė taip pat mano, jog referenciniu laikotarpiu, t. y. 1995–1997 metais, Turkijos Respublika ir Komisija turėjo teisinę prievolę pateikti atsakingiems muitininkams Turkijos valdžios institucijų naudojamų antspaudų pavyzdžius arba pareikalauti tokių pavyzdžių.
Ji pažymi, kad Pirmosios instancijos teismas taip pat padarė teisės klaidą nedarydamas išvados, jog Komisija privalėjo ne vėliau kaip 1994 m. pabaigoje arba 1995 m. pradžioje įspėti koncentruotų vaisių sulčių importuotojus apie Turkijos padarytus pažeidimus rengiant A.TR.1 sertifikatus bei kreiptis į Jungtinį komitetą arba Asociacijos tarybą.
Be to, UCLAF neįvykdė savo pareigų atlikti tinkamą tyrimą Turkijoje, nes netaikė tam tikrų tyrimo metodų.
Galiausiai apeliantė kaltina Pirmosios instancijos teismą neatsižvelgus į tai, jog dėl ginčijamo sprendimo apeliantės patiriama žala, įvertinus santykį tarp ūkio subjekto ir administracijos, prieštarauja teisingumo principui, kuriuo grindžiamas BMK 239 straipsnis.
Komisija pirmiausia mano, jog apeliantės iškelti pagrindai dėl pažeidimų, kuriais ji bei Turkijos valdžios institucijos kaltinamos, susiję ne su teisės klausimais, bet su faktų vertinimu, kuris negali būti ginčijamas apeliacine tvarka.
Be to, ji tvirtina, kad šioje byloje taikomos teisės normos neįpareigoja Turkijos Respublikos ir Komisijos perduoti antspaudų ar parašų pavyzdžius ir tvarkyti A.TR.1 sertifikatų registrą.
Kalbėdama apie importuotojų įspėjimą, Komisija primena, jog byloje aptariamas importas buvo vykdomas laikotarpiu nuo 1995 m. balandžio mėn. iki 1997 m. lapkričio mėn., o abejonės dėl A.TR.1 sertifikatų autentiškumo ir jų turinio atitikties reikalavimams pradėjo kilti tik vėliau, t. y. nuo 1998 metų.
Taip pat ji pažymi, jog, atsižvelgiant į Turkijos valdžios institucijų nepriekaištingą bendradarbiavimą, ji neturėjo jokio pagrindo kreiptis į Jungtinį komitetą arba Asociacijos tarybą šioje byloje.
Teisingumo Teismo vertinimas
— Dėl priimtinumo
Kalbant apie šio apeliacinio skundo pagrindo priimtinumą, kaip jau buvo priminta, iš EB 225 straipsnio 1 dalies ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos išplaukia, kad apeliacinis skundas paduodamas tik dėl teisės klausimų ir turi būti pagrįstas pagrindais, susijusiais su Pirmosios instancijos teismo kompetencijos nebuvimu, procedūros pažeidimais Pirmosios instancijos teisme, kurie daro neigiamą poveikį apelianto interesams, arba minėto teismo padarytu Bendrijos teisės pažeidimu (žr., be kita ko, 2008 m. vasario 28 d. Sprendimo
Neirinck prieš Komisiją
, C-17/07 P, 73 punktą).
Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė remiasi įvairiomis aplinkybėmis, kurios, jos nuomone, sudaro ypatingą padėtį BMK 239 straipsnio prasme.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką tokia ypatinga padėtis yra įrodyta, kai iš bylos aplinkybių matyti, jog muitus privalantis sumokėti asmuo yra išskirtinėje padėtyje, palyginti su kitais tą pačią veiklą vykdančiais subjektais (šiuo klausimu žr. 1999 m. vasario 25 d. Sprendimo
Trans-Ex-Import
,
C-86/97, Rink. p. I-1041
, 21 ir 22 punktus bei 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
De Haan
,
C-61/98, Rink. p. I-5003
, 52 ir 53 punktus). Atsižvelgiant būtent į šias aplinkybes reikia išnagrinėti, ar jos sudaro ypatingą padėtį BMK 239 straipsnio prasme.
Taigi apeliaciniame sprendime nurodytais kaltinimais iš tikrųjų kritikuojama tai, kaip skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas taikė BMK 239 straipsnį, nes jis nusprendė, jog bylos aplinkybės nesudaro ypatingos padėties. Šis teisinis kvalifikavimas yra teisės klausimas, kurį apeliaciniame procese nagrinėti tenka Teisingumo Teismui.
Todėl reikia atmesti Komisijos pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo.
— Dėl esmės
Visų pirma reikia pažymėti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką BMK 239 straipsnis yra bendroji teisingumo išlyga (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2008 m. balandžio 3 d. Sprendimo
Militzer & Münch
,
C-230/06, Rink. p. I-1895
, 50 punktą).
Pagal BMK 239 straipsnį muitus privalantis sumokėti asmuo turi teisę į tai, kad jam muitai būtų sugrąžinti arba atsisakyta juos išieškoti, jeigu įvykdytos dvi sąlygos, t. y. egzistuoja ypatinga padėtis ir jo veiksmuose nėra akivaizdaus aplaidumo arba apgaulės.
Kalbant apie apeliantės rūpestingumą ir apie tai, jog nebuvo apgaulės jos veiksmuose, reikia nurodyti, kad jie nėra apeliacinio skundo dalykas. Iš tiesų, kaip skundžiamo sprendimo 295 punkte konstatavo Pirmosios instancijos teismas, su ginčijamais sertifikatais susijusioje sprendimo dalyje Komisija nepateikė savo nuomonės dėl apeliantės rūpestingumo arba aplaidumo.
Kalbant apie ypatingos padėties buvimą BMK 239 straipsnio prasme, kaip buvo priminta šio sprendimo 82 punkte, ji yra įrodyta, kai iš bylos aplinkybių matyti, jog muitus privalantis sumokėti asmuo yra išskirtinėje padėtyje, palyginti su kitais tą pačią veiklą vykdančiais subjektais, ir kai nesant šių aplinkybių jis nebūtų patyręs žalos dėl paskesnio muitų įtraukimo į apskaitą (šiuo klausimu žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo
Coopérative agricole d'approvisionnement des Avirons
,
58/86, Rink. p. 1525
, 22 punktą).
Taigi siekdama nustatyti, ar bylos aplinkybės sudaro ypatingą padėtį, kuriai esant suinteresuotojo asmens veiksmuose nėra apgaulės arba akivaizdaus aplaidumo BMK 239 straipsnio prasme, Komisija turi įvertinti visas svarbias faktines aplinkybes (šiuo klausimu žr. 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimo
Oryzomyli Kavallas ir Oryzomyli Agiou Konstantinou prieš Komisiją
,
160/84, Rink. p. 1633
, 16 punktą).
Tokiu atveju, koks nagrinėjamas šioje byloje, kai grįsdamas savo prašymą grąžinti importo muitus arba atsisakyti juos išieškoti šiuos muitus privalantis sumokėti asmuo remėsi tuo, kad Turkijos valdžios institucijos ir Komisija, taikydamos Asociacijos susitarimą, padarė šiurkščių pažeidimų, ši pareiga reiškia, kad nagrinėdama šį prašymą Komisija turi vertinti visas su ginčijamais sertifikatais susijusias faktines aplinkybes, su kuriomis susipažino vykdydama jai pavestą minėto susitarimo tinkamo taikymo priežiūros ir kontrolės užduotį.
Beje, šią išvadą patvirtina BMK įgyvendinimo reglamento 904 straipsnio c punktas, kuriame numatyta, jog importo muitai negrąžinami ir neatsisakoma jų išieškoti, jeigu „vienintelė priežastis“, dėl kurios prašoma grąžinti muitus arba atsisakyti juos išieškoti, yra dokumentų pateikimas, siekiant, kad deklaruotoms išleisti į laisvą apyvartą prekėms būtų taikomas preferencinis tarifų režimas, jeigu vėliau nustatoma, kad šie dokumentai buvo padirbti, suklastoti arba negaliojantys tam tikslui, net jei šie dokumentai buvo pateikti nežinant apie jų padirbimą, suklastojimą arba netinkamumą. Kitaip tariant, tai, kad dokumentai buvo pateikti padirbti, suklastoti arba negaliojantys, savaime nesudaro ypatingos padėties BMK 239 straipsnio prasme.
Atvirkščiai, kitos aplinkybės, kuriomis buvo remiamasi grindžiant prašymą grąžinti importo muitus arba jų neišieškoti, kaip antai aplinkybė, jog Komisijos vykdoma Asociacijos susitarimo tinkamo taikymo kontrolė buvo su trūkumais, gali sudaryti tokią ypatingą padėtį.
Taigi, nors taikydama BMK 239 straipsnį Komisija turi diskreciją, ji negali nepaisyti savo pareigos nustatyti pusiausvyrą tarp, pirma, Bendrijos intereso užtikrinti visišką Bendrijos ar Bendriją saistančių muitų teisės aktų nuostatų laikymąsi ir, antra, sąžiningo importuotojo intereso nepatirti žalos, viršijančios įprastą komercinę riziką.
Šis pusiausvyros nustatymas pagrindžia minėto 239 straipsnio, kuris, kaip jau buvo priminta šio sprendimo 85 punkte, yra bendroji teisingumo išlyga, bendrą struktūrą. Todėl nagrinėdama prašymą grąžinti importo muitus arba atsisakyti juos išieškoti Komisija negali teisėtai apsiriboti vien tik importuotojo ir eksportuoto elgesio bei veiksmų įvertinimu. Vykdydama savo pareigą prižiūrėti ir kontroliuoti, ji taip pat privalo atsižvelgti, be kita ko, į savo pačios elgesio poveikį konkrečiomis bylos aplinkybėmis.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog iš EB 211 straipsnio išplaukia, jog Komisija, kaip EB sutarties bei pagal ją sudarytų susitarimų sergėtoja, taikydama susitarime arba pagal jį priimtuose sprendimuose numatytas priemones, privalo užtikrinti, jog trečioji šalis tinkamai vykdytų įsipareigojimus, kuriuos ji prisiėmė pagal su Bendrija sudarytą susitarimą.
Ši pareiga taip pat išplaukia iš paties Asociacijos susitarimo bei jį įgyvendinti priimtų daugybės sprendimų. Taigi šio susitarimo 7 straipsniu, skaitomu kartu su EB 211 straipsniu, reikalaujama, jog Komisija imtųsi visų bendro pobūdžio arba konkrečių priemonių, kad užtikrintų šiuo susitarimu nustatytų įsipareigojimų vykdymą.
Taip pat pagal to paties susitarimo 24 straipsnį Komisijai yra atstovaujama Asociacijos taryboje ir, kaip Bendrijos atstovė, ji dalyvauja įvairiuose Tarybos įsteigtuose komitetuose, kad būtų užtikrintas bendradarbiavimo tęstinumas, reikalingas geram susitarimo funkcionavimui. Taigi pagal Sprendimo Nr. 1/95 52 straipsnio 2 dalį, Bendrijai arba Turkijos Respublikai kilus sunkumų įgyvendinant šį sprendimą, Komisija gali kreiptis į Jungtinį komitetą.
Be to, Komisija turi nuolatinę atstovybę Turkijoje, o tai leidžia būti bent jau patikimai informuotai apie teisinius pokyčius šioje valstybėje ir, konkrečiau kalbant, apie tai, kaip minėtas susitarimas yra taikomas.
Taip pat reikia pažymėti, kad vykdydama savo pareigą prižiūrėti ir kontroliuoti tinkamą Asociacijos susitarimo taikymą Komisija turi dideles prerogatyvas.
Taigi pagal Sprendimo Nr. 1/95 7 priedo 3 straipsnio nuostatas Komisija gali Turkijos valdžios institucijų prašyti pateikti bet kokią informaciją, leidžiančią jai įsitikinti, jog muitų teisės aktai yra tinkamai taikomi.
Pagal to paties straipsnio 4 straipsnio a punktą ši institucija taip pat gali paprašyti Turkijos valdžios institucijų imtis priemonių, reikalingų vykdyti specialią fizinių ar juridinių asmenų priežiūrą, kai yra pagrindo manyti, jog jie daro ar padarė muitų teisės aktams prieštaraujančias operacijas.
Be to, vadovaujantis minėto priedo 7 straipsnio 3 ir 4 dalimis, tinkami įgalioti Komisijos pareigūnai, Turkijos muitinei sutikus ir jos numatytomis sąlygomis, gali atitinkamose jos įstaigose rinkti informaciją, susijusią su muitų teisės aktams prieštaraujančiomis operacijomis, arba dalyvauti Turkijos teritorijoje vykdomuose tyrimuose.
Beje, tas pats pasakytina ir apie Sprendimo Nr. 1/96 15 straipsnį, pagal kurį tam, kad būtų užtikrintas tinkamas šio sprendimo taikymas, valstybės narės ir Turkijos Respublika per savo muitinių administracijas teikia Sprendimo Nr. 1/95 7 priede numatytą tarpusavio pagalbą, padėdamos viena kitai tikrinti sertifikatų autentiškumą ir jų atitiktį reikalavimams.
Todėl Komisija negali pagrįstai teigti, kaip tai ji darė per posėdį, kad trečiojoje šalyje, t. y. Turkijoje, įvykusių faktų atžvilgiu ji yra tokioje pačioje padėtyje, kaip ir apeliantė. Visiškai priešingai, ji turi veiksmingai pasinaudoti savo pagal Asociacijos susitarimo ir jį įgyvendinti priimtų sprendimų nuostatas turimomis prerogatyvomis, kad įvykdytų įsipareigojimus prižiūrėti ir kontroliuoti tinkamą minėto susitarimo taikymą.
Taip pasinaudoti savo prerogatyvomis juolab buvo reikalinga tuo atveju, kai eksportas į tą patį Bendrijos uostą, t. y. Raveną, per tą patį referencinį laikotarpį ir tarpininkaujant tai pačiai Turkijos eksporto bendrovei buvo atliktas naudojant reikalavimų neatitinkančius ir neautentiškus sertifikatus, kaip tai konstatuota skundžiamame sprendime.
Reikėjo, jog Komisija veiksmingai pasinaudotų prerogatyvomis, kurias ji turi vykdydama savo pareigą prižiūrėti ir kontroliuoti tinkamą Asociacijos susitarimo taikymą, dar ir dėl to, kad Turkijos valdžios institucijų atliktas vertinimas dėl ginčijamų sertifikatų autentiškumo ar reikalavimų neatitikties kelia tam tikrų abejonių arba jame bent jau yra tam tikrų neatitikimų.
Taigi, kaip Pirmosios instancijos teismas konstatavo skundžiamo sprendimo 120–128 punktuose, palyginus 1999 m. kovo 8 d. Turkijos valdžios institucijų laiško ir vėlesnių šių institucijų laiškų, pavyzdžiui, UCLAF adresuoto 1999 m. balandžio 22 d. Turkijos nuolatinės atstovybės laiško, turinius, kyla abejonių dėl sertifikato Nr. D 437214 tariamo neautentiškumo.
Kalbėdamas apie kitus A.TR.1 sertifikatus, kurių autentiškumą Turkijos valdžios institucijos buvo įvertinusios atlikdamos tą patį patikrinimą išleidus prekes, Pirmosios instancijos teismas, nepaisydamas to, kad jie nėra ginčijami sertifikatai, skundžiamo sprendimo 198–201 punktuose taip pat konstatavo, jog yra tam tikrų neatitikimų, nes skirtinguose proceso etapuose Turkijos valdžios institucijos juos kvalifikavo kaip suklastotus, netinkamus arba iš dalies netinkamus.
Beje, iš skundžiamo sprendimo matyti, jog abejonių kelia ir tai, kad aprašydamos savo atliktų nagrinėjamų sertifikatų patikrinimų rezultatą minėtos institucijos vartoja įvairius terminus, kaip antai „padirbti“ (skundžiamo sprendimo 41 punkte minimas UCLAF adresuotas 1998 m. liepos 10 d. Turkijos nuolatinės atstovybės laiškas), „netinkami ir (Turkijos) muitinės įstaiga jų neišdavė ir nepatvirtino“ (skundžiamo sprendimo 123 punkte minimas 1999 m. kovo 8 d. Turkijos muitinės generalinės direkcijos laiškas), „netinkami ir <…> neatitinkantys kilmės taisyklių“ (skundžiamo sprendimo 124 punkte minimas UCLAF adresuotas 1999 m. balandžio 22 d. Turkijos nuolatinės atstovybės laiškas), „netinkami“ (skundžiamo sprendimo 200 punkte minimas 1999 m. liepos 16 d. Turkijos mutinės generalinės direkcijos laiškas).
Be to, skirtingi Turkijos valdžios institucijoms susirašinėjant su Komisija ir Italijos muitinės įstaigomis vartoti terminai neatitinka Sprendimo Nr. 5/72 ir Sprendimo Nr. 1/96 11 straipsnyje numatytų „autentiškumo“ ir „atitikties reikalavimams“ sąvokų.
Dėl pirmiau aprašytų abejonių ir neatitikimų Komisijai turėjo kilti klausimų dėl Turkijos valdžios institucijų atliktų vertinimų. Tokiomis aplinkybėmis Komisija, vykdydama jai pavestą tinkamo Asociacijos susitarimo taikymo priežiūros ir kontrolės užduotį, turėjo įsitikinti, kad Turkijos valdžios institucijos minėtus sertifikatus tinkamai kvalifikavo kaip reikalavimų neatitinkančius arba neautentiškus.
Tačiau reikia konstatuoti, kad Komisija nevisiškai pasinaudojo jai pagal Asociacijos susitarimą ir jo įgyvendinimo nuostatas suteiktomis prerogatyvomis.
Pirmiausia, nors tiesa, kad nuo 1998 m. spalio 12 d. iki 15 d. bei nuo 1998 m. lapkričio 30 d. iki gruodžio 2 d. Turkijoje UCLAF atliko du tyrimus, reikia konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 218 punkte Pirmosios instancijos teismas klaidingai nusprendė, jog jokie įrodymai neleido manyti, kad UCLAF negalėjo atlikti išsamaus tyrimo, be kita ko, Mersinos muitinės administracijoje. Iš 1998 m. gruodžio 9 ir 23 d. UCLAF misijos ataskaitų aiškiai matyti, jog tarp Turkijoje jos ekspertų patikrintų institucijų nėra muitinės įstaigos, iš kurios nagrinėjamos prekės buvo eksportuotos į Bendriją, t. y. Mersinos muitinės įstaigos. Taigi jos negalėjo patikrinti, ar ginčijami sertifikatai yra autentiški. Iš tikrųjų 1998 m. gruodžio 9 ir 23 d. UCLAF misijos ataskaitose nenagrinėjamas klausimas, ar ginčijami sertifikatai iš tikrųjų buvo suklastoti ar, atvirkščiai, Turkijos valdžios institucijos juos išdavė per klaidą.
Šią išvadą patvirtina 1998 m. gruodžio 9 d., t. y. vėlesnis nei Turkijoje UCLAF atlikti tyrimai, laiškas, kuriame UCLAF direktorius Knudsen „primygtinai“ paprašė Turkijos valdžios institucijų suteikti leidimą bendram Mersinos muitinės įstaigos patikrinimui, kad būtų gauta visa informacija apie visą bendrovės
Akman
įvykdytą koncentruotų vaisių sulčių eksportą nuo 1993 m. pabaigos.
Šiuo atžvilgiu neginčytina, jog tam, kad galėtų patikrinti atitinkamas Turkijos muitinės įstaigas, Komisija turi turėti minėtų valdžios institucijų sutikimą, kaip numatyta Sprendimo Nr. 1/95 7 priedo 7 straipsnio 3 dalyje. Pakanka pažymėti, jog Komisija visiškai nemini, kad Turkijos valdžios institucijos nedavė sutikimo, dėl ko jai buvo sukliudyta atlikti tokį patikrinimą vietoje.
Toliau iš skundžiamo sprendimo 244–259 matyti, jog Komisija nereikalavo iš Turkijos valdžios institucijų pateikti Mersijos muitinės įstaigos naudojamų antspaudų pavyzdžių ir jų nepateikė valstybių narių muitinėms. Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, jog per nagrinėjamo importo laikotarpį Turkijos Respublika ir Komisija privalėjo viena kitai pateikti muitinių įstaigų naudojamų antspaudų pavyzdžius.
Tačiau šių įstaigų naudojamų antspaudų ir parašų pavyzdžių pateikimas sudaro sąlygas veiksmingai prižiūrėti, ar laikomasi preferencinius tarifus reglamentuojančių muitinės normų.
Komisijai tenkanti pareiga prižiūrėti, kad Asociacijos susitarimas būtų tinkamai taikomas, reikalauja, kad ji, tarpininkaujant valstybių narių muitinėms, bet kuriuo momentu turėtų visą medžiagą, kuri jai leistų atlikti veiksmingą kontrolę, o antspaudų bei parašų pavyzdžiai neabejotinai ir yra tokia medžiaga.
Tai pat reikia pažymėti, jog, priešingai nei skundžiamo sprendimo 225 punkte nusprendė Pirmosios instancijos teismas, iš Sprendimo Nr. 1/96, iš dalies pakeisto 1997 m. gegužės 30 d. EB-Turkijos muitinių bendradarbiavimo komiteto Sprendimu Nr. 2/97 (
OL L 249, p. 18
), įsigaliojusiu 1997 m. rugsėjo 1 d., t. y. nagrinėjamo importo laikotarpiu, 15 straipsnio 1 dalies teksto aiškiai matyti, jog „valstybių narių, Komisijos ir Turkijos (Respublikos), tarpininkaujat Komisijai <…>, muitinės institucijos vienos kitoms perduoda antspaudų, kuriuos šios institucijos naudoja išduodamos A.TR. prekių judėjimo sertifikatus, pavyzdžius“ (Neoficialus vertimas).
Bet kuriuo atveju, dar prieš įsigaliojant šiam sprendimui, Komisija, kad palengvintų tinkamą Asociacijos susitarimo taikymą, privalėjo Turkijos valdžios institucijų paprašyti, kad jos jai perduotų minėtus pavyzdžius remiantis Sprendimo Nr. 1/95 7 priedo 3 straipsniu, kuris suteikia jai teisę prašyti „bet kokios informacijos, leidžiančios įsitikinti, jog muitų teisės aktai yra tinkamai taikomi“.
Tai, kad Turkijos Respublika savanoriškai perdavė A.TR.1 sertifikatams naudojamų antspaudų pavyzdžius, kaip tai skundžiamo sprendimo 258 punkte konstatavo Pirmosios instancijos teismas, nepaneigia išvados, jog Komisija neįvykdė savo pareigos pareikalauti, jog Turkijos valdžios institucijos jai perduotų Mersinos muitinės įstaigos naudojamų antspaudų ir parašų pavyzdžius, ir savo ruožtu perduoti juos valstybių narių muitinėms.
Galiausiai iš skundžiamo sprendimo 153–160 punktų taip pat matyti, kad šiuo klausimu Komisija tik pastebėjo, jog nei Asociacijos susitarimas, nei įgyvendinimo nuostatos aiškiai nenumato Turkijos valdžios institucijoms pareigos tvarkyti registrą, kuriame būtų įrašyti muitinės sertifikatai, ir kad bet kuriuo atveju galimas tokių registrų buvimas nereikštų, jog sertifikatai yra autentiški, nes klastotojai suinteresuoti suklastotiems sertifikatams naudoti reikalavimus atitinkančio sertifikato registracijos numerį. Pirmosios instancijos teismas pritarė tokiam samprotavim skundžiamo sprendimo 161 ir 162 punktuose.
Tačiau negalima pritarti tokiam argumentui. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog muitinės įstaigų išduodamų sertifikatų registracija yra tarptautinėje prekyboje būtina praktika. Nesant tokių registrų bet koks atitinkamų muitinės įstaigų išduotų sertifikatų patikrinimas išleidus prekes praktiškai gali tapti visiškai neveiksmingas.
Beje, Turkijos valdžios institucijų pareiga įregistruoti A.TR.1 sertifikatus, priešingai nei skundžiamo sprendimo 161 punkte nusprendė Pirmosios instancijos teismas, išplaukia iš Asociacijos susitarimo įgyvendinimo nuostatų. Sprendimo Nr. 1/96 13 straipsnis iš tikrųjų numato, jog išskaidant sertifikatus išrašo 12 langelyje turi būti nurodytas „pradinio sertifikato“ registracijos numeris. Taigi, net jeigu šis 13 straipsnis taikomas tik specifiniu sertifikatų išskaidymo atveju, yra aišku, jog A.TR.1 sertifikato anketos 12 langelyje turi būti nurodytas „pradinio sertifikato“ registracijos numeris, t. y. pradinis sertifikatas bet kuriuo atveju taip pat turi būti įregistruotas eksporto valstybės muitinės registruose.
Kalbant apie skundžiamo sprendimo 162 punkte Pirmosios instancijos teismo pateiktą teiginį, esą klastotojai iš tiesų suinteresuoti suklastotiems sertifikatams naudoti jau įregistruoto reikalavimus atitinkančio sertifikato registracijos numerį, pažymėtina, kad jis neatleidžia Komisijos nuo pareigos prižiūrėti, jog Asociacijos susitarimas būtų taikomas tinkamai.
Atvirkščiai, kadangi šis teiginys reiškia, jog į Bendriją du kartus importuojama naudojant A.TR.1 sertifikatus su tuo pačiu registracijos numeriu, vienu -autentišku, kitu ne, Komisija turėjo patikrinti, ar iš tiesų į Bendriją buvo importuojama du kartus naudojant A.TR.1 sertifikatus su tuo pačiu numeriu. Tačiau iš Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme Komisijos pateiktų argumentų galima daryti išvadą, jog taip nebuvo.
Be to, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 113 punkte, kadangi nė viena iš dviejų UCLAF užduočių nebuvo vykdoma Mersinos muitinės įstaigoje, jos negalėjo ir patikrinti, ar tokie registrai egzistavo bei ar ginčijami sertifikatai buvo įrašyti į šiuos registrus.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija neįvykdė savo pareigos prižiūrėti ir kontroliuoti tinkamą Asociacijos sprendimo taikymą.
Jeigu Komisija būtų įvykdžiusi šią pareigą, suklastojimus būtų galima nustatyti ir ištirti nuo pirmųjų importo į Bendriją atvejų ir būtų galima sumažinti tiek Bendrijos biudžetui, tiek apeliantei tenkančius finansinius nuostolius. Beje, vos tik nustačiusi tokius suklastojimus, Komisija taip pat būtų galėjusi laiku įspėti importuotojus ir prireikus kreiptis į Jungtinį komitetą.
Bet kuriuo atveju, jeigu Komisija būtų visiškai pasinaudojusi pagal Asociacijos susitarimą turimomis prerogatyvomis, būtų buvę galima išsklaidyti abejones dėl ginčijamų sertifikatų neautentiškumo arba neatitikties reikalavimams ir neabejotinai nustatyti, ar jie yra autentiški.
Iš to darytina išvada, jog tai, kad Komisija neįvykdė šios pareigos, sudaro ypatingą padėtį BMK 239 straipsnio prasme.
Taigi nuspręsdamas, jog nebuvo įrodyta, kad yra ypatinga padėtis BMK 239 straipsnio prasme, Pirmosios instancijos teismas neteisingai taikė šį 239 straipsnį ir todėl padarė teisės klaidą.
Todėl šis apeliacinio skundo pagrindas yra pagrįstas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nereikia nagrinėti apeliacinio skundo pagrindų, susijusių su teisės susipažinti su bylos medžiaga bei BMK 220 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimu.
Skundžiamo sprendimo panaikinimo pasekmės
Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmąją pastraipą, jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas Pirmosios instancijos teismo sprendimą panaikina. Šis teismas gali pats priimti galutinį sprendimą, jeigu toje bylos stadijoje tai galima daryti. Taip yra šiuo atveju.
Iš viso to, kas išdėstyta 86–134 punktuose, matyti, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nuspręsdama, jog BMK 239 straipsnyje numatytos sąlygos netenkinamos ir todėl nereikia grąžinti su ginčijamais sertifikatais susijusių importo muitų arba atsisakyti juos išieškoti. Todėl reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 122 straipsnį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teismas priima galutinį sprendimą byloje, jis sprendžia ir bylinėjimosi išlaidų klausimą.
Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 2 dalį, kuri taikoma apeliaciniam procesui pagal reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi apeliantė prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Komisijos ir pastaroji bylą pralaimėjo, ji padengia bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
Panaikinti 2007 m. vasario 6 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą byloje
CAS prieš Komisiją
(T-23/03).

2.
Panaikinti 2002 m. spalio 18 d. Komisijos sprendimo (REC 10/01) 2 straipsnį.

3.
Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.