CELEX: 62005FJ0023
Tisztviselők
Kártérítési kereset
Újrabeosztás

Az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának hivatalához 2005. április 20‑án érkezett keresetlevelével Jean‑Louis Giraudy azt
kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        semmisítse meg a felperes 2004. szeptember 22‑i panaszát elutasító 2005. április 20‑i határozatot;
–        kötelezze az Európai Közösségek Bizottságát a felperest állítólagosan ért károk megtérítésére, melynek összege vagyoni kártérítés
címén 264 000 euró, továbbá nem vagyoni kártérítés címén 500 000 euró.

Jogi háttér
A –
A csalás elleni küzdelem keretében lefolytatott vizsgálatokra vonatkozó rendelkezések
Az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) által lefolytatott vizsgálatokról szóló 1999. május 25‑i 1073/1999/EK európai parlamenti
és tanácsi rendelet (HL L 136., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 91. o.) tizedik preambulumbekezdése
kimondja:
„mivel ezen vizsgálatokat a Szerződés, és különösen az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv
rendelkezéseivel összhangban kell lefolytatni, és ugyanakkor tiszteletben kell tartani az Európai Közösségek tisztviselőinek
személyzeti szabályzata és a Közösségek egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételekben (a továbbiakban: »személyzeti
szabályzat«) előírt rendelkezéseket, és teljes mértékben tiszteletben kell tartani az emberi jogokat és az alapvető szabadságjogokat,
különösen a méltányosság elvét, az érintett személyek jogát arra, hogy a velük kapcsolatos ügyekben elmondhassák álláspontjukat,
és azt az elvet, hogy a vizsgálat eredményeként levont következtetéseknek kizárólag bizonyíték erejű tényeken kell alapulniuk;
[…]”
A rendelet „Belső vizsgálatok” elnevezésű 4. cikkének (1) bekezdése ekként fogalmaz:
„Az 1. cikk rendelkezéseiben említett területeken, az [Európai Csaláselleni] Hivatal az intézményeken, szerveken, hivatalokon
és ügynökségeken belül igazgatási vizsgálatot (a továbbiakban: »belső vizsgálat«) folytat le.
Ezen belső vizsgálatokat a Szerződések, különösen az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv
rendelkezéseinek függvényében, az e rendeletben előírt eljárásoknak és az egyes intézmények, szervek, hivatalok és ügynökségek
által elfogadott határozatoknak megfelelően folytatják le, és megfelelő figyelmet fordítanak a személyzeti szabályzat rendelkezéseire.
Az intézmények konzultálnak egymással azon szabályokról, amelyeket az ilyen határozatokkal kell megállapítani.”
E rendelet „Vizsgálatok kezdeményezése” elnevezésű 5. cikkének második bekezdése értelmében:
„Belső vizsgálatokat az [Európai Csaláselleni] Hivatal igazgatójának a saját hatáskörében meghozott, vagy azon intézménynek,
szervnek, hivatalnak vagy ügynökségnek a felkérésére meghozott döntése alapján kezdeményeznek, amelyen belül a vizsgálatokat
le kell folytatni.”
Ugyanezen rendelet „Bizalmas jelleg és adatvédelem” elnevezésű 8. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:
„(1)      A külső vizsgálatok lefolytatása során megszerzett információ minden formájára vonatkozó rendelkezések nyújtanak védelmet.
[helyesen: A külső vizsgálatok lefolytatása során megszerzett információ minden formájára nézve az e vizsgálatokra vonatkozó
rendelkezések nyújtanak védelmet.]
(2)      Belső vizsgálatok lefolytatása alkalmával megszerzett vagy szolgáltatott információ minden formájára biztosítják a szakmai
titoktartást, és azok az Európai Közösségek intézményeire vonatkozó rendelkezések védelmét élvezik. [Helyesen: Belső vizsgálatok
lefolytatása alkalmával megszerzett vagy szolgáltatott információ minden formájára biztosítani kell a szakmai titoktartást,
és azok az Európai Közösségek intézményeire vonatkozó rendelkezések védelmét élvezik.]
Ilyen információt nem lehet más személlyel közölni az Európai Közösségek vagy az érintett tagállam intézményeinek alkalmazásában
álló olyan személyek kivételével, akiknek a feladataik ellátásához az ilyen információt ismerniük kell, és az információt
csalás, korrupció és egyéb jogellenes cselekmény megakadályozása és megelőzése kivételével semmilyen más célra nem lehet felhasználni.”
A csalás, a korrupció és a Közösségek érdekeit sértő jogellenes tevékenységek elleni küzdelemmel kapcsolatos belső vizsgálatok
feltételeiről és módjairól szóló 1999. június 2‑i 1999/396/EK, ESZAK, Euratom bizottsági határozat (HL L 149., 57. o.; magyar
nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 118. o.) „A tájékoztatás kötelezettsége” elnevezésű 2. cikkének első és második bekezdése
értelmében:
„A Bizottság azon tisztviselője vagy alkalmazottja, akinek olyan bizonyíték jut a tudomására, amelyből csalás, korrupció vagy
a Közösségek érdekeit sértő egyéb jogellenes tevékenység esetének fennállását lehet vélelmezni, vagy olyan, szakmai kötelességek
teljesítésével kapcsolatos komoly esetek fennállását, amelyek a Közösség tisztviselőinek vagy alkalmazottainak fegyelmi vagy,
adott esetben, büntetőeljárást eredményező kötelezettségmulasztásnak vagy a személyzeti szabályzat hatálya alá nem tartozó
bizottsági tagok vagy a bizottsági tagok személyzete hasonló kötelességszegését eredményezi, haladéktalanul értesíti a szolgálatvezetőjét
vagy az igazgatót, vagy ha szükségesnek gondolja, a Bizottság főtitkárát, vagy az [Európai Csaláselleni] Hivatalt közvetlenül.
[Helyesen: A Bizottság azon tisztviselője vagy alkalmazottja, aki csalás, vesztegetés vagy a Közösségek érdekeit sértő bármely
más jogellenes cselekmény elkövetésére következtetni engedő tényt, vagy a Közösségek tisztviselőit és alkalmazottait terhelő
kötelezettségek, illetve a Bizottság tagjait vagy a Bizottság tagjainak az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti
szabályzata és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek hatálya alá nem tartozó alkalmazottait terhelő hasonló
kötelezettségek fegyelmi vagy büntetőeljárás megindítására esetlegesen okot adó megszegésének minősülő, az érintett szakmai
tevékenységének gyakorlásával kapcsolatos jelentős tényt észlel, azt haladéktalanul közli szervezeti egységének vezetőjével
vagy főigazgatójával, illetve ha azt tartja szükségesnek, közvetlenül a Bizottság főtitkárával vagy a Hivatallal.]
A főtitkár, a főigazgatók és a Bizottság szolgálatvezetői késedelem nélkül továbbítanak a Hivatal számára bármilyen, a tudomásukra
jutott bizonyítékot, amelyből az első albekezdésben említett szabálytalanság fennállása vélelmezhető. [Helyesen: A Bizottság
főtitkára, főigazgatói és szervezeti egységeinek vezetői haladéktalanul közölnek a Hivatallal minden olyan, a tudomásukra
jutott tényt, amely az első bekezdésben említett szabálytalanság létére enged következtetni.]”
Az 1999/396 határozatnak „Az érdekelt felek tájékoztatása” elnevezésű 4. cikke előírja:
„Ha személyes érintettség lehetősége merül fel a Bizottság tagjára, tisztviselőjére vagy alkalmazottjára vonatkozóan, az érdekeltet
rövid időn belül értesítik, feltéve hogy ez a vizsgálatot nem veszélyezteti. Semmilyen esetben sem lehet az illető bizottsági
tagra, tisztviselőre vagy alkalmazottra név szerint utaló következtetést levonni, ha a vizsgálatot anélkül folytatták le,
hogy az érdekeltnek lehetősége lett volna véleményét kifejteni az őt érintő valamennyi tényről.”
B –
A foglalkozási megbetegedés kockázatának fedezésére vonatkozó szabályok
Az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 73. cikke (1) bekezdésének
első albekezdése előírja, hogy „a tisztviselő a Közösségek intézményei által a személyzeti szabályzati bizottsággal folytatott
konzultációt követően közös megegyezéssel meghatározott szabályok alapján, szolgálatba lépésének napjától kezdődően foglalkozási
megbetegedés és baleset elleni biztosításban részesül. […]”.
A személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének b) pontja kimondja, hogy teljes végleges rokkantság esetén a tisztviselő
a balesetet megelőző 12 hónap alatti illetményének havi összegei alapján kiszámított éves alapilletmény nyolcszorosával egyenlő
átalányösszegre jogosult.
Az Európai Közösségek tisztviselői foglalkozási megbetegedési és baleseti kockázatának fedezésére vonatkozó szabályozás (a
továbbiakban: szabályozás) a személyzeti szabályzat 73. cikkét végrehajtva megállapítja azon feltételeket, melyek között a
tisztviselő fedezve van a baleset és a foglalkozási megbetegedés kockázata ellen.
A szabályozás 12. cikkének 1. §‑a kimondja, hogy a tisztviselő balesetből vagy foglalkozási megbetegedésből származó teljes
végleges rokkantsága esetén számára a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének b) pontjában előírt összeget kell
folyósítani.
A szabályozás 17. cikke 2. §‑ának (1) és (3) bekezdése kimondja, hogy az adminisztráció vizsgálatot folytat annak érdekében,
hogy minden információt beszerezzen a behatás jellegére, foglalkozási eredetére, valamint azon körülményekre vonatkozóan,
melyek között az bekövetkezett. A vizsgálati jelentésre figyelemmel az intézmények által kijelölt orvos vagy orvosok zárójelentést
készítenek.
A szabályozás 19. cikke alapján a betegség foglalkozási eredetének elismerésére vonatkozó határozatokat a kinevezésre jogosult
hatóság a szabályozás 21. cikkében szereplő eljárás során, az intézmények által kijelölt orvos vagy orvosok zárójelentése
alapján – és amennyiben a tisztviselő azt kéri, a szabályozás 23. cikkében szereplő orvosi bizottsággal folytatott egyeztetést
követően – hozza meg.
C –
A rokkantsági nyugdíjra vonatkozó rendelkezések
A személyzeti szabályzat 78. cikkének első bekezdése kimondja, hogy az a tisztviselő, aki a csoportjába tartozó beosztáshoz
kapcsolódó feladatok ellátásában akadályozó teljes végleges rokkantságban szenved, rokkantsági támogatásra jogosult. Ugyanezen
cikk negyedik és ötödik bekezdése előírja többek között, hogy amennyiben a rokkantság foglalkozási megbetegedés miatt következett
be, a nyugdíjrendszer járulékait teljes egészében az intézmény költségvetéséből fizetik.
D –
A személyzeti szabályzat általános rendelkezései
A személyzeti szabályzat 7. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a jelen ügy tekintetében hatályos szövege úgy rendelkezik,
hogy:
„A kinevezésre jogosult hatóság kizárólag a szolgálat érdekei szerint eljárva és állampolgárságra való tekintet nélkül kinevezéssel
vagy áthelyezéssel osztja be az egyes tisztviselőket a csoportjukban a besorolási fokozatuknak megfelelő beosztásba.”
A személyzeti szabályzat 25. cikkének második bekezdése szerint:
„Az e személyzeti szabályzat alapján egy meghatározott személyre vonatkozóan hozott minden határozatot írásban haladéktalanul
közölni kell az érintett tisztviselővel. A tisztviselőt hátrányosan érintő minden határozatnak tartalmaznia kell az alapjául
szolgáló indokokat.”
A személyzeti szabályzat 62. cikkének első és második bekezdése értelmében:
„A VII. melléklettel összhangban és ellenkező rendelkezés hiányában a tisztviselő a kinevezése alapján a besorolási fokozatának
és fizetési fokozatának megfelelő díjazásra jogosult.
A tisztviselő nem mondhat le a díjazásra való jogosultságáról.”

A jogvita alapjául szolgáló tényállás
A felperes 2002‑ben A 3 besorolási fokozatú, a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatósághoz beosztott tisztviselő volt, és Párizsban
dolgozott a Bizottság franciaországi képviseletének vezetőjeként.
2000 második félévében az Oktatási és Kulturális Főigazgatóság szervezeti egységei pénzügyi vizsgálatot végeztek az avignoni
és vaucluse‑i Európa Ház irányítása alatt álló, avignoni Info‑Point Europe‑nál. A 2000. november 27‑én elkészült jelentés
hiányosságokat tárt fel az Info‑Point Europe könyvelésében. A jelentést 2000. december 12‑én továbbították az Oktatási és
Kulturális Főigazgatóságnak, amely továbbküldte azt a Sajtó- és Tájékoztatási Szolgálatnak (azóta Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság),
mivel bizonyos tevékenységeket a Sajtó- és Tájékoztatási Szolgálat vett át az említett főigazgatóságtól. E jelentést Párizsba
is megküldték a Bizottság képviseletének.
Az avignoni és vaucluse‑i Európa Ház működésével kapcsolatban érkezett panaszt követően az említett pénzügyi vizsgálat keretében
kiegészítő ellenőrzésre került sor. Ezen ellenőrzésről 2006. december 6‑án feljegyzés készült, amely fiktív beruházások veszélyére
figyelmeztetett. A fiktív beruházások létét az OLAF által az avignoni és vaucluse‑i Európa Háznál végzett IO/2001/4086 külső
vizsgálat utólag megerősítette. A fent említett kiegészítő vizsgálatról készült feljegyzést a brüsszeli Sajtó- és Tájékoztatási
Szolgálat nem továbbította a Bizottság párizsi képviseletének. Mikor a tárgyaláson a Közszolgálati Törvényszék e feljegyzés
továbbításának elmaradása felől érdeklődött, a Bizottság képviselője azt felelte, hogy „nem [tud] […] pontos választ adni
erre vonatkozóan, [ezt] legfeljebb az adminisztráció feledékenységének [lehet] tekinteni”.
Az 1999/396 határozat 2. cikke második bekezdésének megfelelően N. V., az Oktatási és Kulturális Főigazgatóság főigazgatója,
és J. F., a Sajtó- és Tájékoztatási Szolgálat vezetője együttesen aláírt 2001. március 21‑i feljegyzésükkel továbbították
az OLAF‑nak a 2000. november 27‑i pénzügyi vizsgálati jelentést, valamint a kiegészítő ellenőrzésről készült feljegyzést.
E feljegyzésben többek között az szerepel, hogy a feljegyzés aláírói az információk OLAF számára történő továbbításával egyidejűleg
felkérték a Bizottság franciaországi képviseletének vezetőjét, valamint az Európa Házért és az Info‑Points Europe‑ért felelős
egység vezetőjét, hogy „tegyenek jelentést” az esetleg tudomásukra jutott és az ügy megvilágítására alkalmas információkról.
A felperes állítása szerint ilyen megkeresésre sohasem került sor.
2002 november elején J. F.‑hez, a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatójához pontos és részletes bejelentés érkezett
a főigazgatóság – névtelenségüket megőrizni kívánó, de a főigazgató állítása szerint általa jól ismert – tisztviselőitől,
többek között a felperes és az avignoni és vaucluse‑i Európa Ház igazgatója közötti kapcsolatnak, az ezen Európa Ház fiktív
beruházásaihoz nyújtott támogatás odaítélésének, valamint a Source d’Europe európai gazdasági egyesülés irányításának a szabálytalanságaira,
és ezen egyesülés közbeszerzések során történt előnyben részesítésére vonatkozóan. Ekkor az 1999/396 határozat 2. cikke második
bekezdésének megfelelően a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója 2002. november 6‑i feljegyzésében – melyhez mellékelte
a hozzá eljuttatott bizonyítékokat – tájékoztatta az OLAF‑ot a tudomására jutott tényekről.
2002. november 15‑én az OLAF belső vizsgálatot indított (OF/2002/0513 vizsgálat) a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóságon,
pontosabban a Bizottság párizsi képviseletén történt esetleges szabálytalanságok ügyében. E vizsgálat megindításáról az OLAF
sajtóközleményt adott ki.
2002. november 15‑én, pénteken kelt feljegyzésében – melynek november 18‑án hétfő reggel elektronikus úton való kézhezvételét
a felperes megerősítette – a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója tájékoztatta a felperest, hogy az OLAF szabálytalanságok
gyanújával vizsgálatot indított, a Bizottság párizsi képviseletének tudomására jutott tények alapján, és arra kérte a felperest,
hogy haladéktalanul jelenjen meg Brüsszelben megbeszélésre.
E találkozóra Brüsszelben 2002. november 18‑án került sor.
Ugyanezen a napon az OLAF megkezdte a Bizottság párizsi képviselete helyiségeinek átvizsgálását.
Azon telefonos bejelentést követően, mely szerint a felperes 2002. november 18‑án a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatójával
folytatott megbeszélésről a Bizottság párizsi képviseletére visszatérve az említett képviselet dolgozóit az OLAF által napközben
végzett vizsgálatokról kérdezte, az OLAF főigazgatója javasolta a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatójának és
annak helyettesének, hogy a vizsgálat megfelelő lefolytatása érdekében a vizsgálat időtartamára tiltsa meg a felperes számára
a képviselet helyiségeibe való belépést. A felperes ugyanakkor tagadja, hogy 2002. november 18‑án visszatért volna a képviseletre,
és megpróbálta volna kikérdezni a személyzetet; állítása szerint csak másnap reggelt tért vissza a képviseletre.
2002. november 19‑én a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója kinevezésre jogosult hatósági minőségében eljárva
úgy határozott, hogy a felperest szolgálati érdekből azonnali hatállyal Brüsszelbe helyezi át a „[Sajtó és Tájékoztatási]
Főigazgatóság főigazgatója melletti tanácsadói” posztra.
E határozatot még aznap, a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatójától származó 2002. november 19‑i feljegyzésben
közölték a felperessel, amely feljegyzés szerint „az OLAF által a Bizottság párizsi képviseletével kapcsolatban [nemrég] indított
vizsgálat megfelelő lefolytatásának elősegítése érdekében határozat született a [felperes] szolgálati érdekből történő áthelyezéséről
a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatósághoz Brüsszelbe, a mai naptól kezdve, [és a felperes] pontos beosztását [a napokban]
közölni fogják [vele]”.
A felperes helyettesét szintén azonnal áthelyezték Párizsból Brüsszelbe.
2002. november 20‑i feljegyzésében a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója tájékoztatta a Bizottság párizsi képviseletének
személyi állományát, hogy e képviseleten várhatóan egy hónapig tartó vizsgálat kezdődött.
A felperes különböző, 2002. november 21‑én, 22‑én és 27‑én kelt, a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatójának címzett
feljegyzésben ellentmondással élt az áthelyezése ellen. A 2002. november 21‑i és 22‑i feljegyzésekben a felperes többek között
azt javasolta, hogy az OLAF vizsgálatának időtartamára szabadságra megy a Bizottság párizsi képviseleténél. A Sajtó és Tájékoztatási
Főigazgatóság főigazgatója 2002. november 27‑én kelt rövid feljegyzésben válaszolt, amelyben megerősítette a felperes főigazgatóságon
belül más feladatkörbe való áthelyezését „a vizsgálat megfelelő lefolytatása és mindenfajta esetleges érdek‑összeütközés elkerülése
érdekében”.
2002. november 21‑én a felperes és a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója között újabb megbeszélésre került sor,
melynek során ez utóbbi tájékoztatta a felperest, hogy a reá vonatkozó áthelyezés csupán biztosítási intézkedés.
Ugyanezen a napon, 2002. november 21‑én a Bizottság sajtóközleményt tett közzé, mely szerint „a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság
felkérte az OLAF‑ot, hogy a kommunikációs politika keretében Franciaország számára nyújtott támogatások felhasználása során
elkövetett bizonyos szabálytalanságok gyanúja miatt indítson vizsgálatot; e vizsgálat megfelelő lefolytatása és az érdek‑összeütközés
elkerülése érdekében a Bizottság párizsi képviselete két tisztviselőjének áthelyezésére került sor, mely határozatok a vizsgálat
eredményét nem befolyásolják.” A sajtóközlemény közzétételét követő napon a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója
telefonon tájékoztatta a felperest a közlemény közzétételéről.
Ugyancsak 2002. november 21‑én J. F., ezúttal a Bizottság szóvivőjeként, mely feladatot szintén ellátta, megtartotta rendes
sajtótájékoztatóját, melynek során őt az újságírók az OLAF vizsgálatáról és a Bizottság párizsi képviselete két tisztviselőjének
áthelyezéséről kérdezték. Az újságírók kérdéseire adott válaszaiban J. F. nem nevezte meg a szóban forgó két tisztviselőt.
Kiemelte, hogy senkit sem vádolnak, és hogy a más szervezeti egységhez való áthelyezésről szóló határozatok mindenfajta esetleges
érdek‑összeütközés elkerülése és a vizsgálat megfelelő lefolytatása érdekében születtek. A sajtótájékoztatón az említett újságíró
többek között azt kérdezte, „igaz‑e, hogy a párizsi iroda felelőse felel[t] az összes Franciaországban, következésképpen az
avignoni [és vaucluse‑i] Európa Ház számára teljesített kiadásért, mivel úgy tűnik, hogy ez a helyzet áll[t] fent, [valamint
azt is megkérdezte, hogy] ennek az Európa Háznak az irányításáért is ugyanaz a személy volt‑e felelős […]”, amire a szóvivő
többek között azt válaszolta, hogy „a helyzet ennél bonyolultabb [volt], mivel e támogatások kezelése többekre [tartozott];
Brüsszelben az Európa Házak nemzetközi szövetségére, és természetesen a Bizottságnak az érintett országokban található képviseleteire
[…]”.
2002. november 23‑án a
Le Monde
című lap cikket közölt az OLAF vizsgálatáról, melyben megnevezte a felperest és annak helyettesét.
2002. november 28‑i feljegyzésében a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója pontosította a felperes számára, miben
áll a brüsszeli Sajtó és Tájékoztatási „Főigazgatóság főigazgatója melletti tanácsadói” minőségben ellátandó feladata. Megerősítette
azt is, hogy a felperes áthelyezése Brüsszelbe biztosítási jellegű intézkedés, amelynek célja a vizsgálat megfelelő lefolytatásának
elősegítése és az esetleges érdek‑összeütközés elkerülése.
2002. december 20‑án a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója, egyben a Bizottság szóvivője, sajtótájékoztatót
tartott, ahol bejelentette, hogy nincs akadálya a két tisztviselőre nézve alkalmazott biztosítási intézkedés megszüntetésének,
és ennek módjáról a közeljövőben megbeszélést fog folytatni az érintettekkel.
A francia sajtó a
Le Monde
(2002. december 22. és 23.) a
Le Figaro
(2002. december 21. és 22.) és a
Libération
(2002. december 21. és 22.) című lapban megjelent cikkekben számolt be a biztosítási intézkedés megszüntetéséről.
2003. január 6‑án újabb megbeszélésre került sor a felperes és a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója között,
melyen az érintettnek a Bizottság párizsi képviseletére történő visszahelyezéséről volt szó.
2003. január 16‑án az 1999/396 határozat 4. cikke (1) bekezdésének megfelelően az OLAF vizsgálói meghallgatták a felperest.
A kinevezésre jogosult hatóság 2003. január 21‑i határozatával 2002. december 19‑ére visszamenőleg visszahelyezte a felperest
korábbi, a Bizottság párizsi képviseletének vezetőjeként betöltött posztjára. A felperes állítása szerint csupán 2003. február
13‑án vette kézhez ezt a határozatot. Azonban betegség miatt ténylegesen soha nem állt újra munkába a Bizottság említett párizsi
képviseletén.
2003. január 21‑én C. Flesch parlamenti kérdést (E‑0036/03 írásbeli kérdés) intézett a Bizottsághoz a két tisztviselő Párizsba
való visszahelyezésével kapcsolatban. Március 5‑én R. Prodi, a Bizottság elnöke válaszolt a Bizottság nevében e kérdésre,
többek között sajnálkozását fejezve ki amiatt, hogy a média nyilvánosságra hozta az érintettek nevét.
Szintén március 5‑én a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója tájékoztatta a felperest, hogy a Bizottság bizonyos
képviseleteinek, köztük a Franciaországi képviselet vezetői állására, álláshirdetést fognak kiírni.
2003. május 6‑án az OLAF benyújtotta a vizsgálatot lezáró jelentését. Ebben a felperest tisztázza a vizsgálat megindításához
vezető állítások alól, és pontosítja, hogy a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság nem továbbította a Bizottság párizsi képviseletére
a kiegészítő ellenőrzésre vonatkozó, 2000. december 6‑án kelt fontos feljegyzést, amelynek tartalma lehetővé tette volna a
felperes és helyettese számára, hogy kritikusabb képet alkosson az avignoni és vaucluse‑i Európa Ház működéséről. Az OLAF
jelentése szerint „az, hogy a központ nem továbbította a képviseletre a kiegészítő ellenőrzésre vonatkozó 2000. december 6‑i
feljegyzést, közvetetten hozzájárult az OLAF‑nak a felperessel és annak helyettesével szemben táplált gyanújának megerősödéséhez”.
2003. június 17‑én, egy sajtótájékoztató alkalmával a Bizottság új szóvivője újságírói kérdésre válaszolva hangot adott a
saját és az intézmény együttérzésének a felperessel.
2003. október 23‑i számának egyik cikkében a
Le Tribune
című újság „a Bizottság párizsi képviseletének sajnálatos »esetére« utalt, melynek következtében a képviselet vezetősége
a média martalékává vált […] még azelőtt, hogy az OLAF diszkréten a megfogalmazott vádak megalapozatlanságára következtetett
volna”.
2004. március 22‑én a rokkantsági bizottság megállapította a felperes teljes és állandó rokkantságát, amely megakadályozza
feladatai ellátásában. A rokkantsági bizottság nem nyilatkozott e rokkantság esetleges foglalkozási eredetéről, helyesebbnek
látva megvárni a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult eljárás lezárását. A felperesnek a személyzeti szabályzat
53. cikke alapján 2004. május 1‑jétől számítva rokkantsági nyugdíjat ítéltek meg.
2004. december 10‑én kelt levelében a felperes kérte betegsége foglalkozási eredetének elismerését, a személyzeti szabályzat
73. cikke alapján.
Ezt megelőzően, 2004. március 24‑én kelt és június 17‑én kiegészített levelében a felperes a személyzeti szabályzat 90. cikkének
(1) bekezdése alapján az OLAF vizsgálata során állítólagosan elszenvedett nem vagyoni kárának megtérítése iránti kérelmet
terjesztett elő a kinevezésre jogosult hatóságnál.
E kérelmet a kinevezésre jogosult hatóság 2004. július 8‑i határozatával elutasította.
2004. szeptember 2‑án a felperes a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be e határozat
ellen. A panasz október 19‑én érkezett meg a Bizottsághoz.
A kinevezésre jogosult hatóság 2005. február 21‑i határozatával elutasította a felperes panaszát.

Az eljárás és a felek kérelmei
A jelen keresetet eredetileg az Elsőfokú Bíróság hivatala vette nyilvántartásba T‑169/08. szám alatt.
2005. december 15‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság az Európai Unió Közszolgálati Törvényszékének felállításáról szóló, 2004.
november 2‑i 2004/752/EK, Euratom tanácsi határozat (HL L 333., 7. o.) 3. cikkének (3) bekezdése alapján a jelen ügyet a Közszolgálati
Törvényszék elé utalta. A keresetet a Közszolgálati Törvényszék hivatala F‑23/05. szám alatt vette nyilvántartásba.
A Közszolgálati Törvényszék a pervezető intézkedések keretében 2006. március 22‑i és június 7‑i levelében felkérte a Bizottságot
bizonyos iratok, többek között az OLAF 2003. május 6‑i jelentésének szolgáltatására. A Bizottság e kérelemnek az előírt határidőn
belül eleget tett. 2006. március 22‑i levelével a Közszolgálati Törvényszék felkérte a felperest, hogy tájékoztassa a Közszolgálati
Törvényszéket a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indított eljárás esetleges befejezéséről.
A felperes 2006. szeptember 25‑én telefax útján továbbította a Közszolgálati Törvényszékhez az általa 2006. augusztus 18‑án
a Bizottságnak megküldött levelet, amelyben kijelentette, hogy visszavonja a betegsége foglalkozási eredetének elismerése
iránti kérelmét.
A Közszolgálati Törvényszék úgy határozott, hogy kivételesen elfogadja ezt a szóbeli szakasz lezárása után érkezett iratot,
mivel egyrészt az irat a tárgyalás után bekövetkezett körülményre vonatkozik, másrészt kihatással lehet a jogvita megoldására.
Tekintettel arra, hogy a kontradiktórius eljárás elvének megfelelően a Bizottság számára lehetővé kellett tenni az említett
iratra vonatkozó észrevételei előterjesztését, a Közszolgálati Törvényszék 2006. október 17‑i végzésével elrendelte a szóbeli
szakasz újbóli megnyitását az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata – amely a Közszolgálati Törvényszék felállításáról szóló,
2004/752 határozat 3. cikkének (4) bekezdése értelmében
mutatis mutandis
alkalmazandó a Közszolgálati Törvényszékre ez utóbbi eljárási szabályzatának hatálybalépéséig – 62. cikkének megfelelően.
A Bizottság 2006. november 10‑én telefaxon juttatta el az említett iratra vonatkozó észrevételeit a Közszolgálati Törvényszék
hivatalához (az észrevételek eredeti példányának benyújtására november 13‑án került sor).
A Közszolgálati Törvényszék 2006. november 16‑i levelében felkérte a felperest, hogy tegye meg a Bizottság e legutolsó levelére
vonatkozó észrevételeit.
A felperes 2006. november 29‑én telefaxon küldte meg észrevételeit a Közszolgálati Törvényszék hivatalához (az eredeti példány
benyújtására december 4‑én került sor).
A Közszolgálati Törvényszék 2006. december 11‑én tájékoztatta a feleket a szóbeli szakasz lezárásáról.
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
–        semmisítse meg a felperes 2004. szeptember 22‑i panaszát elutasító 2005. február 21‑i határozatot;
–        állapítsa meg, hogy a Bizottság által elkövetett kötelességszegések bizonyítható és becsülhető kárt okoztak, és hogy e kötelességszegések
és a kár között okozati összefüggés áll fenn;
–        mondja ki, hogy a felperes által elszenvedett kár pénzbeli megtérítése jogos;
–        állapítson meg a felperest ért vagyoni kár megtérítésére 264 000 euró, a nem vagyoni kár megtérítésére 500 000 euró összegű
kártérítést;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a jogszabályoknak megfelelően határozzon a költségekről.

A jogkérdésről
A –
Az elfogadhatóságról
A Bizottság három elfogadhatatlansági okra hivatkozik: a pert megelőző eljárás jogszerűségének hiányára, a keresetindításhoz
fűződő érdek hiányára és a kereset idő előtti jellegére.
1.
A pert megelőző eljárás jogszerűségének hiányáról
a)     A felek érvei
A Bizottság kételyeit fejezi ki a kereset elfogadhatóságával kapcsolatban, arra hivatkozva, hogy a felperes által állított
kár a 2002. november 19‑i határozat következménye, amelyet a felperes nem vitatott a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkében
előírt eljárás szerint.
A felperes válasza az, hogy kártérítési kérelme nem csupán e határozat vitatásán alapszik, hanem felvet más jogalapokat is,
melyek a Bizottság által elkövetett kötelességszegésekre vonatkoznak, melyeket a Bizottság többek között a 2002. november
21‑i sajtóközlemény közzétételekor, a szóvivője által ugyanazon a napon tartott sajtótájékoztatón tett nyilatkozatával, valamint
az iratok OLAF számára történő továbbításakor elkövetett. A jogi felelősség megállapítására irányuló jelen keresetet teljes
egészében kell figyelembe venni, ennélfogva az elfogadható.
b)     A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogorvoslati lehetőségeknek a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikke által létrehozott
rendszerében a kártérítési kereset, a megsemmisítés iránti keresethez képest önálló jogorvoslati lehetőség, amely csak akkor
elfogadható, ha arra a személyzeti szabályzat rendelkezéseinek megfelelő, pert megelőző eljárást követően kerül sor. Ez az
eljárás eltérő lehet attól függően, hogy a kárt, melynek megtérítésére a kereset irányul, a személyzeti szabályzat 90. cikkének
(2) bekezdése szerint sérelmet okozó aktus okozta vagy az adminisztráció határozati jelleget nélkülöző magatartása. Az első
esetben az érdekelt feladata, hogy a megszabott határidőn belül a kinevezésre jogosult hatósághoz forduljon a szóban forgó
aktus elleni panaszával. A második esetben azonban a közigazgatási eljárásnak a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése
szerinti kártérítési kérelemmel kell kezdődnie. Csupán e kérelem kifejezett vagy hallgatólagos elutasítása minősül sérelmet
okozó aktusnak, amellyel szemben panasszal lehet élni, és csak e panasz kifejezett vagy hallgatólagos elutasítását követően
lehet kártérítési keresetet indítani a Közszolgálati Törvényszék előtt (az Elsőfokú Bíróság T‑5/90. sz., Marcato kontra Bizottság
ügyben 1991. szeptember 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑731. o.] 49. és 50. pontja, valamint a T‑500/93. sz., Y kontra
Bíróság ügyben 1996. június 26‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1996., I‑A‑335. o. és II‑977. o.] 64. és 66. pontja).
A jelen esetben a felperes, mielőtt jelen keresetével a Közszolgálati Törvényszékhez fordult, a személyzeti szabályzat 90. cikkének
(1) bekezdése alapján kártérítési kérelmet fogalmazott meg és nyújtott be 2004. március 2‑án, majd a személyzeti szabályzat
90. cikke (2) bekezdésének első albekezdése alapján, 2004. szeptember 22‑én panaszt nyújtott be a kártérítési kérelmet elutasító
2004. július 8‑i határozat ellen. A felperes tehát keresetének a Közszolgálati Törvényszékhez való benyújtása előtt az adminisztráció
határozati jelleget nélkülöző magatartásából származó kár megtérítése iránti kérelemre alkalmazandó, pert megelőző eljáráshoz
folyamodott.
Annak megállapításához, hogy a pert megelőző eljárás szabályszerű volt‑e, meg kell vizsgálni, hogy a megtéríttetni kívánt
kár az adminisztráció határozati jelleget nélkülöző magatartásából származik‑e.
Jelen keresetében a felperes az adminisztráció különböző, a felperest ért kárt okozó aktusait bírálja, vagyis egyrészt a kinevezésre
jogosult hatóság 2002. november 19‑i, a felperes áthelyezésére vonatkozó határozatát, a Bizottság szóvivőjének ugyanazon a
napon tartott sajtótájékoztatóján elhangzott kijelentéseit, végül a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója által
az OLAF számára olyan ténybeli elemek továbbítását, melyek a Bizottság párizsi képviseletén szabálytalanságok elkövetésére
engedtek következtetni. A Bizottság 2002. november 21‑i sajtóközleményére és a Bizottság szóvivőjének ugyanazon a napon tartott
sajtótájékoztatóján elhangzott kijelentéseire, valamint az említett ténybeli elemek OLAF számára történt továbbítására vonatkozó
bírálatában a felperes – keresetének alátámasztására – vitatja többek között az adminisztráció határozati jelleget nélkülöző
magatartását.
Mindezekből az következik, hogy a pert megelőző eljárás jogszerűségének hiányára vonatkozó érvet nem lehet elfogadni.
2.
A keresetindításhoz fűződő érdek hiányáról
a)     A felek érvei
Bizottság kételyeit fejezi ki a felperes keresetindításhoz fűződő érdekének fennállására vonatkozóan, arra hivatkozva, hogy
a 2002. november 19‑i, a felperes áthelyezésére vonatkozó határozatot több mint egy évvel a keresetindítás időpontja előtt
visszavonták.
A felperes nem foglal állást ezen elfogadhatatlansági okra vonatkozóan, hanem általános jelleggel kéri a Közszolgálati Törvényszéket,
hogy ne fogadja el a Bizottság eljárási kifogásait.
b)     A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Meg kell állapítani, hogy pontatlan a Bizottság érvelésének alapjául szolgáló azon állítás, mely szerint a 2002. november
19‑i, a felperes áthelyezésére vonatkozó határozatot több mint egy évvel a keresetindítás időpontja előtt „visszavonták”.
A 2003. január 21‑i, a felperest korábbi, a Bizottság párizsi képviseletének vezetőjeként betöltött posztjára 2002. december
19‑re visszamenőleg visszahelyező határozata ugyanis nem váltotta fel a 2002. november 19‑i határozatot, amely 2002. november
19. és december 19. között hatályban volt.
A felperes keresetindításhoz fűződő érdekét egyébként sem kizárólag a 2002. november 19‑i, a felperes áthelyezéséről szóló
határozatra vonatkozó jogalapra tekintettel kell vizsgálni, hanem a felperesnek a felelősségre vonatkozó kérelmeit is figyelembe
véve.
A felperes keresetindításhoz fűződő érdekének hiányára vonatkozó érvet el kell utasítani.
3.
A kereset idő előtti jellegéről
a)     A felek érvei
Ellenkérelmében a Bizottság azzal érvel, hogy a felperes kárát a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján kapott juttatásokra
való tekintettel kellene felbecsülni, összhangban az Elsőfokú Bíróság által a T‑165/95. sz., Lucaccioni kontra Bizottság ügyben
1998. május 14‑én hozott ítéletében [EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑203. o. és II‑627. o.] kifejtettekkel. Ezen ítéletből a Bizottság
azt vezette le, hogy ha a felperes által a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indított eljárás még folyamatban van,
akkor a Közszolgálati Törvényszéknek még a kár mértékét sem kell meghatároznia, ennélfogva a kereset idő előttinek minősül.
A tárgyaláson a Bizottság visszatért ezen érvelésére, azt állítva, hogy mivel a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult
eljárás akár évekig is elhúzódhat, a kereset idő előttinek nyilvánítása bizonyos esetekben nehézséget okozhat a jogalany számára
a keresetindításra nyitva álló ötéves határidő betartása szempontjából.
Válaszában a felperes azzal érvelt, hogy a betegsége foglalkozási eredetének elismerése iránti kérelem, melyet a személyzeti
szabályzat 73. cikke alapján nyújtott be, nem zárja ki, hogy az őt ért nem vagyoni kár megtérítése iránt keresetet indítson.
A tárgyaláson a felperes változtatott az erre vonatkozó álláspontján, és kérte annak tudomásulvételét, hogy kész visszavonni
a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján benyújtott kérelmét. Hangsúlyozta azon óhaját, hogy a Közszolgálati Törvényszék
a lehető leghamarabb határozzon a jogvita egészéről, és különösen állapítsa meg a Bizottság által elkövetett, neki kárt okozó
kötelességszegések létét, amelynek kimondása az egyetlen módja annak, hogy a felperes becsületét és jó hírnevét helyreállítsa,
és véget vessen a jogvita alapjául szolgáló tényállás bekövetkeztekor létrejött, hosszan tartó bizonytalan helyzetnek. A Közszolgálati
Törvényszék hivatalához 2006. szeptember 26‑án telefaxon eljutatott levelében a felperes tájékoztatta a Közszolgálati Törvényszéket,
hogy visszavonta a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján benyújtott kérelmét.
b)     A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Mivel a tárgyaláson a Bizottság visszavonta a kereset idő előtti jellegére vonatkozó érvét, a Közszolgálati Törvényszék megállapítja,
hogy erről már nem szükséges határozni.
Következésképpen a keresetet elfogadhatónak kell nyilvánítani.
B –
Az eljárás felfüggesztése iránti kérelemről
1.
A felek érvei
Ellenkérelmében a Bizottság azt állítja, hogy a felperes által említett kárt a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján kapott
juttatásokra való tekintettel kellene felbecsülni. A Bizottság azt állítja, hogy ha az e rendelkezés alapján kezdeményezett
eljárás már folyamatban volt a Bizottság említett ellenkérelmének benyújtásakor, akkor a Közszolgálati Törvényszéknek nem
is kell felbecsülnie a kárt. A Bizottság arra következtetett, hogy a Közszolgálati Törvényszék előtti eljárást legalábbis
fel kellett volna függeszteni, megvárva a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indított eljárás kimenetelét, és a felperest
kellett volna felkérni a kinevezésre jogosult hatóságnak a betegség foglalkozási eredetére vonatkozó határozatából levont
következtetések előterjesztésére.
Válaszában a felperes azzal érvelt, hogy a betegsége foglalkozási eredetének elismerése iránti kérelem, melyet a személyzeti
szabályzat 73. cikke alapján nyújtott be, nem zárja ki, hogy az őt ért nem vagyoni kár megtérítése iránt keresetet indítson,
és tiltakozott az eljárás felfüggesztése ellen, melyet a Bizottság halogató taktikájának minősített. A tárgyaláson a felperes
kérte annak tudomásul vételét, hogy kész visszavonni e kérelmet. A Közszolgálati Törvényszék hivatalához 2006. szeptember
26‑án telefaxon eljutatott levelében a felperes tájékoztatta a Közszolgálati Törvényszéket, hogy visszavonta a személyzeti
szabályzat 73. cikke alapján benyújtott kérelmét.
2.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Mivel a felperes visszavonta a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján benyújtott kérelmét, a Bizottságnak az eljárás felfüggesztésére
irányuló kérelme tárgytalanná vált.
Ennélfogva az eljárás felfüggesztésére vonatkozó kérelemről nem szükséges határozni.
Mindenesetre meg kell állapítani, hogy ha a felperes nem vonta volna vissza a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján benyújtott
kérelmét, és a Közszolgálati Törvényszéknek határoznia kellett volna a Bizottságnak az eljárás felfüggesztése iránti kérelméről,
akkor sem tudta volna azt elfogadni. A felperes ugyanis kifogással élt ez említett felfüggesztés iránti kérelemmel szemben.
Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 77. cikkének c) pontja csak a felek együttes kérelme esetén teszi lehetővé az eljárás
felfüggesztését.
C –
Az ügy érdeméről
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Közösség felelősségének megállapítása több feltétel együttes fennállását feltételezi,
nevezetesen az intézmények terhére rótt magatartás jogellenességét, a kár valós bekövetkezését, valamint okozati összefüggés
fennállását a magatartás és a felhozott kár között (az Elsőfokú Bíróság T‑82/91. sz., Latham kontra Bizottság ügyben 1994.
február 9‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑15. o. és II‑61. o.] 72. pontja, és T‑506/93. sz., Moat kontra Bizottság
ügyben 1995. február 21‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1995., I‑A‑43. o. és II‑147. o.] 46. pontja).
Először meg kell határozni, hogy a Bizottság elkövetett‑e olyan jogsértést, amely megalapozza felelősségét, megvizsgálva a
felperes által felhozott jogalapokat, a bennük hivatkozott tények időbeli sorrendjét követve.
1.
A Bizottságnak felrótt kötelességszegésekről
a)     A harmadik jogalapról, amely a felperessel szembeni kifogások következetlenségére és a felettese által elkövetett kötelességszegésekre
vonatkozik
A felek érvei
Harmadik jogalapjában a felperes azt állítja, hogy a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója különösen súlyos kötelességszegést
követett el, amikor a Bizottság párizsi képviseletével elleni „terhelő iratokat” továbbított az OLAF számára, miközben az
1996/396 határozat 2. cikkének második bekezdésének alkalmazási feltételei nem teljesültek.
A felperes szerint a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója nem rendelkezett elegendő információval ahhoz, hogy
a hivatkozott rendelkezések alkalmazásával tájékoztassa az OLAF‑ot. A felperes azzal érvel, hogy e rendelkezés tárgyiasult
bizonyítékok létét követeli meg, annak elkerülése érdekében, hogy a csalásban közvetlenül nem, vagy csupán közvetetten érintett
tisztviselőkkel szemben tévedésből alaptalan vádak fogalmazódjanak meg.
A felperes továbbá azt állítja, hogy a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság egyrészt téves információkat továbbított az OLAF
számára az avignoni Info‑Point Europe működésének vélt szabálytalanságaival összefüggésben a Bizottság párizsi képviseletének
felelősségére vonatkozóan, másrészt szándékosan vagy gondatlanságból visszatartott olyan iratokat, melyeket ellene felhasználhattak
volna. Azon körülmények között, ahogyan a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság állításait az OLAF előtt megfogalmazták, ezen
állítások becsületsértő és rágalmazó hangvételűek lettek.
A Bizottság úgy véli, hogy az OLAF tájékoztatásáról hozott határozat az avignoni Info‑Point Europe működésének vélt szabálytalanságairól
jogszerű és szükséges volt. Hangsúlyozza, hogy e határozatot a meghozatala időpontjára tekintettel kell értékelni, és az a
vizsgálat végkimenetelének fényében nem kritizálható.
A Bizottság azt állítja, hogy az 1999/396 határozat 2. cikkének második bekezdése nem bízza a főtitkárra, a főigazgatókra
és a Bizottság szervezeti egységeinek vezetőire a tudomásukra jutott tények bizonyító erejének és relevanciájának mérlegelését,
azok OLAF számára történő továbbítása előtt, hanem éppen ellenkezőleg: e rendelkezés abszolút kötelezettséget fogalmaz meg
számukra. E rendelkezés alkalmazásakor a közszolgálati kötelezettségszegés kártérítést megalapozó egyetlen esete az lenne,
ha az intézmény szándékosan kívánna ártani valamely tisztviselőnek vagy alkalmazottnak. A Bizottság szerint a felperes ilyen
ártó szándék bizonyítékával sosem szolgált, és a Bizottság határozottan cáfolja az ilyen szándék létét.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
A Bizottságnak az OLAF bevonásával kapcsolatos magatartására vonatkozó harmadik jogalap megítéléséhez két kérdést kell tisztázni.
Egyrészt el kell dönteni, hogy a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója közszolgálati kötelezettségszegést követett‑e
el, amikor 2002. november 6‑i feljegyzésében tájékoztatta az OLAF‑ot a tudomására jutott tényekről. Másrészt meg kell vizsgálni,
hogy a Bizottság belső kommunikációs rendszerének bizonyos említett rendellenességei, melyek hozzájárulhattak az OLAF bevonásához
és a vizsgálat megindításához, az intézmény felelősségét megalapozó közszolgálati kötelezettségszegésnek minősülhetnek‑e.
A Közösség szerződésen kívüli felelősségét ugyanis nemcsak alkalmazottainak – mint a főigazgató – cselekményei alapozhatják
meg, hanem szolgálatainak elégtelen szervezése is (lásd ebben az értelemben a Bíróság 23/59. sz., F.E.R.A.M. kontra Főhatóság
ügyben 1959. december 17‑én hozott ítéletét [EBHT 1959., 501., 517. o.]).
–       Az OLAF tájékoztatásáról
A felperes és a Bizottság nézetei eltérőek a főtitkár, a főigazgatók és a Bizottság szolgálatvezetői számára az 1999/396 határozat
2. cikkének első bekezdése által biztosított mérlegelési jogkör terjedelmére vonatkozóan. A felperes szerint ugyanis e hatóságoknak
elegendő tárgyiasult bizonyítékkal kell rendelkezniük ahhoz, hogy az OLAF‑hoz forduljanak. Ennek hiányában a hatóságok magatartása
megalapozhatja az intézmény közszolgálati kötelezettség miatti felelősségét. A Bizottság ezzel szemben azon az állásponton
van, hogy az OLAF tájékoztatása abszolút kötelezettség, és a közszolgálati kötelezettségszegés kártérítést megalapozó egyetlen
esete az lenne, ha az intézmény szándékosan kívánna ártani a tisztviselőnek.
Indokolt tehát előzetesen meghatározni a főtitkár, a főigazgatók és a Bizottság szervezeti egységeinek vezetői számára az
1999/396 határozat 2. cikkének második bekezdése által biztosított mérlegelési jogkör terjedelmét.
Az 1999/396 határozat 2. cikkének második bekezdése – amely e ponton ugyanezen cikk első bekezdésére utal vissza – kötelező
jelleggel előírja, hogy a Bizottság főtitkára, főigazgatói és szervezeti egységeinek vezetői haladéktalanul közölnek az OLAF‑fal
minden, a tudomásukra jutott, „csalás, vesztegetés vagy a Közösségek érdekeit sértő bármely más jogellenes cselekmény elkövetésére
következtetni engedő tényt, vagy a Közösségek tisztviselőit és alkalmazottait terhelő kötelezettségek […] fegyelmi vagy büntetőeljárás
megindítására esetlegesen okot adó megszegésének minősülő, az érintett szakmai tevékenységének gyakorlásával kapcsolatos jelentős
tényt”. A „következtetni enged” kifejezés jogalkotó általi használata mindazonáltal magában foglalja, hogy a rendelkezésben
szereplő hatóságok az esetleges szabálytalanságok tekintetében minimális mértékben értékeljék a tudomásukra jutott tények
relevanciáját, tehát a rendelkezés biztosít számukra bizonyos mérlegelési jogkört.
A Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapítása érdekében meg kell vizsgálni, hogy a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság
főigazgatója, azáltal hogy 2002. november 6‑i feljegyzésében tájékoztatta az OLAF‑ot a tudomására jutott, az 1999/396 határozat
2. cikkének első bekezdése szerinti szabálytalanságok létére utaló tényekről, nem lépte‑e túl nyilvánvalóan és súlyosan mérlegelési
jogköre korlátait (lásd analógia útján az Elsőfokú Bíróság T‑309/03. sz., Camós Grau kontra Bizottság ügyben 2006. április
6‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑1173. o.] 104. pontját).
Meg kell állapítani, hogy a jelen esetben a tényállás bekövetkezésének időpontjában léteztek olyan tényállási elemek, melyek
igazolták a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatójának a tudomására jutott információk OLAF részére való továbbítására
vonatkozó döntését.
Egyrészt a 2000. november 27‑i pénzügyi vizsgálati jelentés és a kiegészítő ellenőrzés az avignoni és vaucluse‑i Európa Ház
működésében fiktív beruházások veszélyére hívta fel a figyelmet.
Másrészt fel kellett tárni a felperes és az avignoni és vaucluse‑i Európa Háznak – az ezen Európa Ház irányítása során tapasztalt
csalások elkövetésével gyanúsított – elnökével fennálló kapcsolatát; e tekintetben ki kell emelni a felperes gyanús válaszát
a Bizottság marseilles‑i képviseletéről érkező figyelmeztetésekre, és különösen az általa megfogalmazott állításokat, melyek
szerint az avignoni és vaucluse‑i Európa Ház, amely „a profizmusáról ismert”, az „egész régióban vitathatatlan hírnévnek örvend,
és képes jól megszervezni olyan jelentős eseményeket, melyeken a múltban néha a Bizottság több tagja is részt vett” (lásd
a 2002. március 4‑i, a felperes által aláírt, C. figyelmébe ajánlott feljegyzést, és a szintén C. figyelmébe ajánlott, 2002.
április 19‑i, alá nem írt feljegyzést, melyet a Bizottság franciaországi képviseletének fejléces papírjára írtak; mindkét
iratot a pervezető intézkedések keretében a Bizottság nyújtotta be a Közszolgálati Törvényszék kérésére).
Végül a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatójához pontos és részletes bejelentés érkezett a főigazgatóság – névtelenségüket
megőrizni kívánó, de a főigazgató által jól ismert – tisztviselőitől, többek között a felperes és az avignoni és vaucluse‑i
Európa Ház igazgatója közti kapcsolatnak, ezen Európa Háznak a fiktív beruházásaihoz nyújtott támogatás odaítélésének, valamint
a Source d'Europe európai gazdasági egyesülés irányításának a szabálytalanságaira és a közbeszerzések során megvalósult előnyben
részesítésre vonatkozóan.
Az összes körülményre tekintettel a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója ésszerűen gondolta úgy, hogy köteles
a tudomására jutott tényekről haladéktalanul tájékoztatni az OLAF‑ot, hogy ez utóbbi lefolytassa vizsgálatát, ami az egyetlen
módja a csalásra vonatkozó állítás megalapozottságának ellenőrzésére.
A Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója tehát nem lépte túl mérlegelési jogkörének korlátait, amikor tájékoztatta
az OLAF‑ot a tudomására jutott, az 1999/396 határozat 2. cikkének első bekezdése szerinti szabálytalanságok létére utaló tényekről.
–       A Bizottság belső kommunikációs rendszerében tapasztalt rendellenességekről
Az OLAF jelentése rendellenességeket tárt fel a Bizottság belső tájékoztatási rendszerében, melyek hátrányos következményekkel
járhattak a felperesre nézve.
Ugyanis a 2000. november 27‑i pénzügyi jelentést kiegészítése céljából végzett ellenőrzésekről szóló 2000. december 6‑i feljegyzést,
amely fiktív beruházások veszélyéről tett említést az avignoni és vaucluse‑i Európa Ház működésében, nem továbbították a Bizottság
párizsi képviseletének a brüsszeli Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóságról. Az OLAF jelentése szerint „az, hogy a központ
nem továbbította a képviseletre a kiegészítő ellenőrzésre vonatkozó 2000. december 6‑i feljegyzést, közvetetten hozzájárult
az OLAF‑nak [a felperessel és annak helyettesével] szemben táplált gyanújának megerősödéséhez”.
Másrészt az Oktatási és Kulturális Főigazgatóság főigazgatója és a Sajtó- és Tájékoztatási Szolgálat vezetője együttesen aláírt
2001. március 21‑i feljegyzésében szerepel, hogy a feljegyzés aláírói az információk OLAF számára való továbbításával egyidejűleg
felkérték a Bizottság franciaországi képviseletének vezetőjét, valamint az Európa Házért és az Info‑Points Europe‑ért felelős
egység vezetőjét, hogy „tegyenek jelentést” az esetleg tudomásukra jutott és az ügy megvilágítására alkalmas információkról.
A Bizottság által megmagyarázatlan okból ez a megkeresés soha nem érkezett meg a felpereshez. Az OLAF vizsgálatot lezáró jelentése
kiemeli, hogy „e közös jelentés helyett, mely az OLAF számára a külső vizsgálata folytatásához lett volna fontos, a Sajtó
és Tájékoztatási Főigazgatóság 2001 novemberében két bizalmas feljegyzés küldött [az OLAF számára], melyeket a Bizottság párizsi
képviselője írt alá, de amely az [említett főigazgatóság] sajtóosztályának álláspontját is tükrözte”.
Mindazonáltal, még ha a Bizottság belső kommunikációs rendszerének rendellenességei hozzá is járulhattak az OLAF felperessel
szembeni gyanújának alaptalan súlyosabbá válásához, a tényállás bekövetkezésének időpontjában akkor is elmondható, hogy létezett
a terhelő és egy irányba mutató bizonyítékoknak egy olyan csoportja, melyek önmagukban elegendők voltak a vizsgálat megindításához.
Egyrészt a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója a csalás gyanújára vonatkozó pontos és részletes bejelentést
kapott bizonyos tisztviselőktől. Másrészt a 2000. november 27‑i pénzügyi jelentés és a kiegészítő ellenőrzésről szóló december
6‑i feljegyzés könyvelési hiányosságokat és fiktív beruházások veszélyét tárta fel az avignoni és vaucluse‑i Európa Háznál.
A Bizottság belső kommunikációs rendszerének rendellenességei tehát nincsenek meghatározó hatású okozati összefüggésben az
OLAF vizsgálatának megkezdésével. Ennélfogva e rendellenességek nem alkalmasak a Bizottság közszolgálati kötelezettségszegés
miatti, szerződésen kívüli felelősségének megalapozására.
Következésképpen a harmadik jogalapot el kell utasítani, mint megalapozatlant.
b)     Az első jogalapról, amely a Brüsszelbe történő áthelyezés visszaélésszerű és indokolatlan jellegére vonatkozik
A felek érvei
E jogalapjában a felperes a Brüsszelbe történő azonnali áthelyezéséről szóló 2002. november 19‑i határozat elfogadását és
végrehajtásának módját bírálja. Szerinte a Bizottság súlyos kötelességszegést követett el e határozat elfogadásával, amely
több okból is szabálytalan: a határozat nem megfelelően indokolt, nem szolgálati érdekből hozták, az ellene felhozott tényekhez
képest aránytalan, és olyan büntetésnek minősül, amely sérti az ártatlanság vélelmét. Másfelől a felperes kiemeli a Bizottság
vele szembeni gondoskodásának hiányát az őt a párizsi képviseletre visszahelyező 2003. január 21‑i határozat meghozatala során.
Válaszul a Bizottság azon érvelésére, mely szerint a közszolgálati kötelezettségszegés kártérítést megalapozó egyetlen esete
az lenne, ha az intézmény szándékosan kívánna ártani a tisztviselőnek, amit jelen esetben a Bizottság tagad, a felperes kiemeli,
hogy az ügy iratai a Bizottság ártó szándékára mutattak, és azt támasztják alá. A tárgyaláson a felperes visszavonta e szándék
fennállására vonatkozó állítását, azonban fenntartotta, hogy a visszahelyezéséről szóló határozat elfogadásakor súlyos kötelességszegés
történt.
Elsősorban a felperes azzal érvel, hogy a Brüsszelbe történő áthelyezéséről szóló határozat sérelmet okozó aktusnak minősül,
így annak a személyzeti szabályzat 25. cikke második bekezdésének megfelelően indokolással ellátottnak kellett volna lennie.
Az áthelyezésről szóló határozatot kísérő 2002. november 19‑i feljegyzésben szereplő egyetlen megjegyzés, mely szerint az
áthelyezésre a „vizsgálat megfelelő lefolytatásának elősegítése érdekében” került sor, nem minősül megfelelő indokolásnak.
A Bizottság azon érvelése, mely szerint a határozat elfogadására a felperes által ismert körülmények között került sor, nem
helytálló a jelen esetben, mivel az OLAF a vizsgálatot lezáró jelentése tanúsítja, hogy a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság
brüsszeli szervezeti egységei az avignoni Info‑Point Europe‑nál tapasztalt bizonyos tényekről nem tájékoztatták az érintettet.
Másodsorban a felperes hangsúlyozza, hogy áthelyezése teljes mértékben eltér a munkahelyi rotáció szokásos szabályaitól, így
azt nem lehet a szolgálati érdekből történő egyszerű áthelyezéshez hasonlítani.
Harmadsorban a felperes azzal érvel, hogy áthelyezése aránytalan az ellene felhozott tényekhez képest. Hangsúlyozza többek
között, hogy az általa a Bizottságnak tett javaslat, miszerint az OLAF vizsgálatának időtartamára szabadságra megy, ugyanúgy
megfelelt volna a szolgálati érdeknek, ugyanakkor az ő érdekeinek jobban megfelelt volna.
Negyedsorban a felperes rámutat arra, hogy a kizárólag a csalásban való érintettség alapján történő áthelyezés nem egyeztethető
össze sem az ártatlanság vélelmével, sem az 1073/1999 rendelettel, melynek tizedik preambulumbekezdése kimondja, hogy „a vizsgálatokat
a […] személyzeti szabályzat rendelkezéseivel összhangban kell lefolytatni, és teljes mértékben tiszteletben kell tartani
az alapvető szabadságjogokat, különösen a méltányosság elvét, az érintett személyek jogát arra, hogy a velük kapcsolatos ügyekben
elmondhassák álláspontjukat”. A felperes azt állítja, hogy ez a kíméletlen áthelyezés a felhozott tényekkel aránytalan büntetésként
értékelhető, mivel azt csak késedelmesen tüntették fel biztosítási intézkedésként.
Végezetül a felperes bírálja a Bizottság vele szembeni gondoskodásának hiányát a felperes párizsi képviseletre történő visszahelyezésekor
és az OLAF vizsgálatot lezáró jelentésének átvételekor. A felperes azzal érvel, hogy az őt a Bizottság párizsi képviseletére
visszahelyező határozatot, amelyet 2002. december 20‑i sajtótájékoztatóján a Bizottság szóvivője nyilvánosan bejelentett,
a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója csak 2003. január 20‑án írta alá. Másrészt e visszahelyezésnek nem biztosítottak
kellő nyilvánosságot, mivel az említett sajtótájékoztatón a Bizottság szóvivője kiemelte, hogy a vizsgálat még nem zárult
le, óvatosságra intve az újságírókat. Végül a felperes azt állítja, hogy a Bizottság szóvivőjének rövid együttérzés‑nyilvánítása
– melyre a 2003. június 17‑i sajtótájékoztatón véletlenül, egy újságírói kérdésre válaszolva került sor – nem ellensúlyozza
azt a sajtóközleményt, melyet az OLAF vizsgálatot lezáró jelentését követően kellett volna közzétenni, és amely a 2002. november
21‑i sajtóközlemény méltányos ellentételezése lett volna.
A Bizottság vitatja bármiféle kötelességszegés elkövetését, és úgy véli, hogy a felperest Brüsszelbe áthelyező határozat megfelelően
indokolt volt, azt szolgálati érdekből fogadták el, arányban állt a felhozott tényekkel, az eljárás megfelelő lefolytatásának
biztosítására hivatott biztosítási intézkedés volt, és nem sértette az ártatlanság vélelmét.
A Bizottság rámutat, hogy e határozatot a személyzeti szabályzat 7. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a tényállás időpontjában
hatályos szövege alapján hozták, mely lehetővé teszi a kinevezésre jogosult hatóság számára, hogy kinevezéssel vagy áthelyezéssel,
kizárólag a szolgálati érdek szerint eljárva beossza a tisztviselőket a besorolási fokozatuknak megfelelő beosztásba. A felperes
azon érvére, mely szerint áthelyezése teljes mértékben eltér a munkahelyi rotáció szokásos szabályaitól, a Bizottság azt a
választ adja, hogy a helyzet nem volt alkalmas a szokásos munkahelyi rotáció alkalmazására. Az adott eset ugyanis kivételes
volt, így kivételes intézkedéseket igényelt.
Arra a kifogásra vonatkozóan, mely szerint a felperes Brüsszelbe történő áthelyezése sérti az arányosság elvét, a Bizottság
azzal érvelt a tárgyaláson, hogy adott esetben nem volt lehetőség semmiféle más intézkedés meghozatalára. A felperes azon
állítására vonatkozóan, mely szerint azon javaslat elfogadása, hogy a felperes „fizetés nélküli szabadságra menjen” a vizsgálat
időtartamára, szintén megfelelt volna a szolgálati érdeknek, miközben az érintett érdekeinek jobban megfelelt volna, a Bizottság
a tárgyaláson megjegyezte, hogy a személyzeti szabályzat 62. cikke megtiltja a tisztviselőnek, hogy lemondjon a besorolási
fokozatának és fizetési fokozatának megfelelő díjazásról. A Bizottság azt is hozzáteszi, hogy a felperes brüsszeli kiküldetésére
adott esetben ugyancsak nem volt lehetőség. Ugyanis a kiküldetés jellemzően rövid időtartamú. A felperes Brüsszelbe történő
áthelyezéséről hozott határozat időpontjában viszont nem lehetett megállapítani az OLAF vizsgálatának időtartamát. Ráadásul
kiküldetés esetén az intézménynek többletköltségeket kellett volna vállalnia.
Az ártatlanság vélelmének megsértésére vonatkozó kifogással kapcsolatban a Bizottság azzal érvel, hogy a felperes téved a
tényeket illetően, mivel a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója és a Bizottság szóvivője többször fölhívta az
érdekelt figyelmét, hogy javára ezen elv folyamatosan fennáll. A Bizottság továbbá azt állítja, hogy a felperes állítása jogilag
is téves, ugyanis a személyzeti szabályzat IX. mellékletének 23. cikke tartalmazza a tisztviselő felfüggesztésének lehetőségét
az ellene indult fegyelmi eljárás befejezéséig. E felfüggesztés nem büntetés, hanem biztosítási intézkedés, amely nem sérti
az ártatlanság vélelmét. Ami pedig igaz a felfüggesztésre, az
a fortiori
érvényes az egyszerű – felfüggesztés nélküli, a vizsgálat egy rövid szakaszának időtartamáig tartó– áthelyezésre is. A Bizottság
szerint az ártatlanság vélelme nem lehet akadálya a vizsgálat zavartalan, objektív és hatékony lefolytatásának biztosítására
hivatott biztosítási intézkedés elrendelésének.
Általánosabban szólva a Bizottság megjegyezte, hogy a közigazgatási határozatot kizárólag a meghozatala időpontjában ismert
körülményeket figyelembe véve lehet értékelni. A tényállás bekövetkezésének időpontjában a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság
főigazgatójának semmi oka sem volt arra, hogy ne kövesse az OLAF ajánlását, amely a felperesnek a Bizottság párizsi képviseletéről
a vizsgálati szakasz időtartamára való eltávolításáról szólt.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Az első jogalapra vonatkozó érvelésében a felperes lényegében három jogalapra hivatkozik. Az első kettő az áthelyezésről szóló
2002. november 19‑i határozat ellen irányul, és egyrészt az indokolás elégtelenségére, másrészt a szolgálati érdeknek, az
arányosság elvének és az ártatlanság vélelmének a határozat általi megsértésére vonatkozik. Harmadik kifogásában a felperes
azt állítja, hogy a Bizottság megsértette gondoskodási kötelezettségét, egyrészt a felperes Párizsba történő visszahelyezésekor,
másrészt az OLAF vizsgálatot lezáró jelentésének átvételekor. A gondoskodási kötelezettség az OLAF vizsgálatot lezáró jelentésének
átvételekor történt megsértésére vonatkozó kifogásról a második jogalap vizsgálatakor lesz szó.
–       A Brüsszelbe történő áthelyezésről szóló határozat indokolásának elégtelenségére vonatkozó kifogásról
A Bizottságnak a kereset egészének elfogadhatóságára vonatkozó kételyeit, melyeket arra vonatkozóan fogalmazott meg, hogy
a felperes nem vitatta az áthelyezésére vonatkozó határozatot a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkében előírt eljárás
szerint, úgy kell értelmezni, mint az említett áthelyezésről szóló határozat elleni kifogások elfogadhatóságának vitatását.
Ennek ellenére a jelen esetben nem szükséges az említett határozat indokolásának elégtelenségére vonatkozó kifogás elfogadhatóságáról
határozni, mivel e kifogás megalapozatlan.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a személyzeti szabályzat 25. cikkének második bekezdésében előírt indokolási
kötelezettség – amely csupán az EK 253 cikkben megfogalmazott általános kötelezettség megismétlése – célja egyrészt az, hogy
az adminisztráció által hozott, sérelmet okozó határozat megalapozottságának megítélését és a Közszolgálati Törvényszék előtt
kereset indítását lehetővé tévő kellő tájékoztatást nyújtson az érintett számára, másrészt pedig az, hogy biztosítsa a Közszolgálati
Törvényszék számára az aktus jogszerűségének felülvizsgálatára vonatkozó jogköre gyakorlását. Az így megfogalmazott indokolási
kötelezettség a közösségi jog egyik lényeges alapelve, amelytől csak kényszerítő okon alapuló megfontolásból lehet eltérni
(az Elsőfokú Bíróság T‑1/90. sz., Pérez‑Mínguez Casariego kontra Bizottság ügyben 1991. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1991.,
II‑143. o.] 73. pontja, és a T‑281/01. sz., Huygens kontra Bizottság ügyben 2004. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2004.,
I‑A‑203. o. és II‑903. o.] 105. pontja).
Az indokolási kötelezettség terjedelmét minden esetben a konkrét körülményektől – különösen az aktus tartalmától, a hivatkozott
indokok természetétől és a címzettnek a magyarázat adásához fűződő igényétől – függően kell mérlegelni (az Elsőfokú Bíróság
T‑135/00. sz., Morello kontra Bizottság ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélete [EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑265. o. és II‑1313. o.]
28. pontja). Ezenkívül a határozat kellően indokolt akkor, ha a kereset tárgyát képező aktust az érintett tisztviselő számára
ismert és a vele szemben hozott intézkedés megértését lehetővé tevő összefüggésben hozták (az Elsőfokú Bíróság T‑36/93. sz.,
Ojha kontra Bizottság ügyben 1995. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1995., I‑A‑161. o. és II‑497. o.] 60. pontja, és
a T‑198/02. sz., N kontra Bizottság ügyben 2004. április 1‑jén hozott ítélet [EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑115. o. és II‑507. o.] 70. pontja).
Az ítélkezési gyakorlat azt is pontosítja, hogy a tisztviselő akarata ellenére történő áthelyezéséről szóló határozat a személyzeti
szabályzat 25. cikke második bekezdésének értelmében sérelmet okozó aktusnak minősül, amelyet ezért indokolni kell (a fent
hivatkozott Ojha kontra Bizottság ügyben hozott ítélet, és az Elsőfokú Bíróság T‑129/98. sz., Sabbioni kontra Bizottság ügyben
1999. november 23‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑223. o. és II‑1139. o.] 28. pontja).
A jelen esetben a felperest a Brüsszelbe történő áthelyezéséről tájékoztató 2002. november 19‑i feljegyzés tartalmazta, hogy
e határozatra szolgálati érdekből és az OLAF által megindított, a Bizottság párizsi működésével kapcsolatos vizsgálat megkönnyítése
érdekében került sor. Az említett feljegyzés azt is tartalmazta, hogy a felperes pontos beosztását a napokban fogják vele
közölni.
A Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója határozatának 2002. november 19‑i továbbítása előtt, 2002. november 15‑én
feljegyzésben tájékoztatta a felperest az OLAF vizsgálatának megindításáról, és november 18‑án Brüsszelben a felperes és a
főigazgató megbeszélést tartott.
Ebből következően azáltal, hogy a felperes számára ismert körülmények között – melyeket vele megbeszélésen megvitattak – a
kinevezésre jogosult hatóság 2002. november 19‑i feljegyzésében pontosította, hogy határozata meghozatalára a vizsgálat megfelelő
lefolytatásának megkönnyítése érdekében került sor, a felperes számára kellő tájékoztatást nyújtott a felperes számára egyrészt
a határozat megalapozottságának megítéléséhez, másrészt a közösségi bíró számára az aktus jogszerűségének felülvizsgálatára
vonatkozó jogköre gyakorlásához.
Az áthelyezésről szóló 2002. november 19‑i határozat indokolásának elégtelenségére vonatkozó jogalap tehát nem megalapozott.
–       A szolgálati érdek, az arányosság elve és az ártatlanság vélelme megsértésére vonatkozó kifogásról
Akárcsak a 2002. november 19‑i határozat indokolásának elégtelenségére vonatkozó kifogás esetében, úgy a Bizottságnak e kifogások
elfogadhatatlanságának hallgatólagos vitatását sem szükséges vizsgálni, mivel e kifogások sem megalapozottak.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy noha az adminisztráció érdeke az, hogy a tisztviselőket képességeiknek és személyes
kívánalmaiknak megfelelően ossza be, ez nem jelenti a tisztviselő ahhoz való jogának elismerését, hogy bizonyos feladatokat
gyakoroljon vagy megtartson (az Elsőfokú Bíróság T‑100/00. sz., Campoli kontra Bizottság ügyben 2001. március 6‑án hozott
ítéletének [EBHT‑KSZ 2000., I‑A‑71. o. és II‑347. o.] 71. pontja). Ennélfogva noha a személyzeti szabályzat – közelebbről
annak 7. cikke – nem írja elő kifejezetten a tisztviselő „áthelyezésének” lehetőségét, az állandó ítélkezési gyakorlatból
következik, hogy a közösségi intézmények széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkeznek abban a tekintetben, hogy saját szervezeti
egységeiket speciális feladataiknak megfelelően alakítják ki, valamint a rendelkezésükre álló személyi állományt ennek megfelelően
osztják be, azzal a feltétellel, hogy a beosztás a szolgálat érdekében és az állások egyenértékűségének tiszteletben tartásával
történik (a Bíróság 19/87. sz., Hecq kontra Bizottság ügyben 1988. március 23‑án hozott ítélete [EBHT 1988., 1681. o.] és
C‑294/95. sz., Ojha kontra Bizottság ügyben 19996. november 12‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑5863. o.]).
Figyelemmel az intézményeknek a szolgálati érdek megítélésével kapcsolatos mérlegelési jogkörének terjedelmére, a Közszolgálati
Törvényszék vizsgálatának arra a kérdésre kell korlátozódnia, hogy a kinevezésre jogosult hatóság a nem kifogásolható kereteken
belül maradt‑e, és mérlegelési jogkörével nem élt‑e nyilvánvalóan hibásan (az Elsőfokú Bíróság T‑223/99. sz., Dejaiffe kontra
OHMI ügyben 2000. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2000., I‑A‑277. o. és II‑1267. o.] 53. pontja, és T‑325/02. sz.,
Soubies kontra Bizottság ügyben 2004. szeptember 21‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑241. o. és II‑1067. o.] 50. pontja).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az adminisztráció gondoskodási kötelezettsége tükrözi a kölcsönös jogok és kötelezettségek
közötti egyensúlyt, amelyet a személyzeti szabályzat hozott létre a hatóság és annak alkalmazottai közötti viszonyokban, azonban
e kötelezettség nem akadályozhatja meg a kinevezésre jogosult hatóságot a szolgálat érdekében szükségesnek ítélt intézkedések
meghozatalában, mivel minden állás betöltésének elsősorban a szolgálati érdeken kell alapulnia (az Elsőfokú Bíróság T‑80/92. sz.,
Turner kontra Bizottság ügyben 1993. december 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1993., II‑1456. o.] 77. pontja és T‑236/02. sz.,
Marcuccio kontra Bizottság ügyben 2005. november 24‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑365. o. és II‑1621. o.] 129. pontja).
A Közszolgálati Törvényszék ezen elvek fényében és korlátozott vizsgálati jogköre keretében vizsgálja meg a felperesnek a
szolgálati érdek, az arányosság elve és az ártatlanság vélelme megsértésére vonatkozó kifogásait.
Azon kifogásra vonatkozóan, miszerint az áthelyezésről szóló 2002. november 19‑i határozat ellentétes a szolgálati érdekkel,
a jelen ügy ténybeli körülményeit illetően emlékeztetni kell arra, hogy az OLAF vizsgálata a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóságnál,
pontosabban a Bizottság párizsi képviseleténél felmerült lehetséges szabálytalanságok kivizsgálására irányult, valamint arra,
hogy a felperes e képviseleten vezetői állást töltött be. Ráadásul a felperesnek a vizsgálat időtartamára történő áthelyezése
az OLAF főigazgatójának ajánlására történt, e vizsgálat megfelelő lefolytatása érdekében lehetetlenné téve ezáltal a felperes
és annak helyettese számára a kérdéses időszakban a képviselet helyiségeibe való belépést.
Megállapítást nyert, hogy az effajta vizsgálat zavartalansága és megfelelő lefolytatása igazolhatják, a vizsgálat eredményére
várva, az áthelyezésről szóló határozatot (az Elsőfokú Bíróság T‑339/03. sz., Clotuche kontra Bizottság ügyben 2007. február
7‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 69. pontja, valamint a T‑118/04. és T‑134/04. sz., Caló kontra Bizottság
egyesített ügyekben hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 113. pontja).
A felperes által vitatott intézkedés célja tehát megfelel a szolgálati érdeknek. Hátra van azonban annak meghatározása, hogy
e jogszerű cél eléréséhez alkalmazott eszközök megfeleltek‑e az arányosság elvének.
E tekintetben, figyelembe véve az intézménynek a szolgálati érdek megítélésével kapcsolatos széles körű mérlegelési jogkörét,
meg kell állapítani, hogy a felperesnek az OLAF által a Bizottság párizsi képviseletén folytatott vizsgálat időtartamára,
Brüsszelbe való áthelyezése nem nyilvánvalóan aránytalan az intézkedéssel által elérni kívánt céllal, vagyis a mindenfajta
érdek‑összeütközés elkerülésével és a vizsgálat megfelelő lefolytatásának biztosításával. Az a tény, hogy más lehetőségek,
mint amilyen a felperes szabadságolása vagy kiküldetésre küldése, ugyancsak összhangban álltak volna a szolgálati érdekkel,
miközben a felperes érdekeinek jobban megfeleltek volna, önmagában nem teszi az áthelyezést aránytalan intézkedéssé.
Az ártatlanság vélelmének megsértésére vonatkozó kifogással kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a felperes Brüsszelbe történő
áthelyezése nem a felperes megbüntetésére irányult, hanem az OLAF által a Bizottság párizsi képviseletének helyiségeiben folytatott
vizsgálata időtartamára szóló biztosítási intézkedés volt.
Másrészt emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint amikor a belső vagy külső szolgálati kapcsolatokban
jelentkező nehézségek a szervezeti egység jó működésére nézve káros feszültséget keltenek, akkor e nehézségek igazolhatják
a tisztviselő szolgálati érdekből történő áthelyezését (lásd analógia útján a Bíróság 124/78. sz., List kontra Bizottság ügyben
1979. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1979., 2499. o.] 13. pontját és a fent hivatkozott Ojha kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 41. pontját). Meg kell állapítani, hogy ha a szolgálati érdek igazolja a tisztviselő áthelyezését a szervezeti
egység jó működését megzavaró valamely tisztán belső konfliktus megszüntetése érdekében, anélkül hogy ehhez a tisztviselőt
terhelő bárminemű felelősség megállapítására szükség volna, akkor a szolgálati érdek ugyancsak igazolja a vizsgálat zavartalan
lefolytatásának biztosítására hivatott intézkedés meghozatalát, az áthelyezett tisztviselő vizsgálat tárgyával kapcsolatos
felelősségének megállapítása nélkül (a fent hivatkozott Clotuche kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 71. pontja és a fent
hivatkozott Caló kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 109. pontja).
Végül hangsúlyozni kell, hogy az egyedi aktus jogszerűségét a meghozatalának időpontjában fennálló ténybeli és jogi helyzet
alapján kell megítélni (az Elsőfokú Bíróság T‑124/01. és T‑320/01. sz., Del Vaglio kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003.
június 4‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2003., I‑A‑157. o. és II‑767. o.] 77. pontja). Ennélfogva a vizsgálat során az áthelyezésről
szóló határozat meghozatala után feltárt tények, melyek tisztázták a felperest, nem befolyásolják az említett határozat jogszerűségét,
mivel magának a vizsgálatnak, akárcsak a vizsgálat zavartalansága és megfelelő lefolytatása biztosításának érdekében hozott
intézkedéseknek a célja a kezdetben felmerült gyanú megalapozottságának megállapítása volt.
Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem lépte túl a rendelkezésére álló széles mérlegelési jogkör
korlátait, amikor úgy vélte, hogy az OLAF vizsgálatának zavartalan és megfelelő lefolytatása, közelebbről a Bizottság párizsi
képviseletének dolgozói meghallgatása érdekében jobb, ha a vizsgálat időtartama alatt a felperes nem látja el feladatait az
említett képviseleten. Mivel a Bizottság megállapította, hogy a fennálló helyzet káros lehet az OLAF vizsgálatának megfelelő
lefolytatása szempontjából, széles körű mérlegelési jogkörével élve jogszerűen értékelte úgy, hogy a felperes áthelyezése
szolgálati érdek (lásd ilyen értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑51/01. sz., Fronia kontra bizottság ügyben 2002. április 16‑án
hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑43. o. és II‑187. o.] 55. pontját, a fent hivatkozott Clotuche kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 76. pontját és a fent hivatkozott Caló kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 114. pontját).
Azon kifogások tehát, melyek szerint az áthelyezésről szóló határozat megsérti a szolgálati érdeket, az arányosság elvét és
az ártatlanság vélelmét, megalapozatlanok.
–       A gondoskodási kötelezettségnek a felperes párizsi munkakörébe való visszahelyezése során történt megsértésére vonatkozó kifogásról
A Bizottságnak a felperes párizsi képviseletre történő visszahelyezésével kapcsolatos nem határozati jellegű magatartására
vonatkozóan meg kell állapítani, hogy a felperes először a sajtóból értesült az áthelyezésével járó biztosítási intézkedés
megszüntetéséről. Ugyanis J. F. a Bizottság szóvivőjeként a 2002. december 20‑i sajtótájékoztatón nyilvánosan bejelentette,
hogy semmi akadálya az említett biztosítási intézkedés megszüntetésének, még azelőtt, hogy a Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság
főigazgatójaként 2003. január 6‑án erről személyesen tájékoztatta volna a felperest. Időközben a francia sajtó beszámolt a
biztosítási intézkedés megszüntetéséről. A Sajtó és Tájékoztatási Főigazgatóság főigazgatója csak 2003. január 20‑án írta
alá a felperest 2002. december 19‑re visszamenőleg a Bizottság párizsi képviseletére visszahelyező határozatot. A Bizottság
által előterjesztett bizonyíték annak állításával egyenlő, hogy a felperesnek mindössze a sajtó híradásait kellett követnie
ahhoz, hogy tudomást szerezzen a biztosítási intézkedésnek a kinevezésre jogosult hatóság általi megszüntetéséről.
Ezáltal a Bizottság megsértette a felperes ahhoz fűződő jogos érdekét, hogy szakmai helyzetének döntő megváltozásáról közvetlenül
a kinevezésre jogosult hatóságtól értesüljön, ne pedig a sajtóból. E magatartás nem tartotta tiszteletben a személyzeti szabályzat
által a hatóság és annak alkalmazottai között létrehozott kölcsönös jogok és kötelezettségek egyensúlyát, ezáltal a Bizottság
megszegte a felperessel szemben fennálló gondoskodási kötelezettségét.
Mindezek alapján az első jogalapot a gondoskodási kötelezettségnek a felperes Párizsba való visszahelyezése során történt
megsértésére vonatkozó részében el kell fogadni, ezt meghaladó részében pedig – mint megalapozatlant – el kell utasítani.
c)     A második, a vizsgálat bizalmas jellegének megsértésére vonatkozó jogalapról
A felek érvei
A felperes szerint a Bizottság megsértette az OLAF vizsgálataira vonatkozó titoktartási kötelezettséget, és 2002. november
21‑i sajtóközleményével és szóvivőjének aznap tartott kijelentéseivel nem biztosított megfelelő nyilvánosságot a felperes
visszahelyezésének. Másrészt azt állítja, hogy az említett szóvivő ugyanezen sajtótájékoztató alkalmával nyilvánosan a felperes
jó hírnevének ártó megjegyzéseket tett.
A felperes szerint a több száz újságíróhoz eljuttatott 2002. november 21‑i sajtóközleménynek nem voltak előzményei, és lehetővé
tették a címzettek számára, hogy rövid idő alatt azonosítsák az érintett tisztviselőket, munkakörük megjelenítése miatt. A
nyilvánosság tájékoztatásának e szokatlan módja sérti az OLAF vizsgálatai bizalmas jellegének elvét, mely az 1073/1999 rendelet
8. cikkének (2) bekezdésében szerepel.
A felperes továbbá azzal érvel, hogy a Bizottság szóvivőjének a 2002. november 21‑i sajtótájékoztatóján elhangzott téves állítása
– mely szerint az Európa Házak vitatott támogatásainak kezeléséért a képviseletek feleltek – becsületsértő és rágalmazó, és
alkalmas arra, hogy a felperest mint a Bizottság párizsi képviseletének vezetőjét jelölje meg felelősként az ügyben, vagy
akár elhitesse bűnrészességét a csalásban.
A felperes szerint e különböző információk vezettek a számára megsemmisítő, a
Le Monde
című lapban 2002. november 23‑án megjelent cikk közléséhez.
A Bizottság vitatja, hogy megszegte volna az OLAF vizsgálataira vonatkozó titoktartási kötelezettséget, és azzal érvel, hogy
képviselői sosem említették a felperes nevét, hanem az újságírók vették kezükbe a kezdeményezést. A Bizottság pontosítja,
hogy a 2002. november 21‑i sajtóközlemény pontosan a felperes érdekében született, hogy elejét vegye az esetleges találgatásoknak
és szóbeszédnek, melyeket az újságíróknak az ügy iránt táplált érdeklődése kelthet.
A Bizottság másrészt tagadja, hogy bármely állítás ártana a felperes jó hírnevének, és pontosítja, hogy szóvivője a 2002.
november 21‑i sajtótájékoztatón sosem állította tévesen azt, hogy a felperes volna felelős az összes Franciaország számára
nyújtott támogatásért, többek között azért, amelyet az avignoni és vaucluse‑i Európa Ház kapott.
Általánosabban, a Bizottság azt állítja, hogy képviselőinek a nyilvános tényekkel kapcsolatos kérdésekre adott válaszaiért
az intézmény nem tehető felelőssé mindaddig, amíg e nyilatkozatokat a szükséges fenntartásokkal teszik, ahogyan az a 2002
novemberében és decemberében tartott sajtótájékoztatókon is történt.
Végül a Bizottság hangsúlyozza, hogy a felperes számára kellő nyilvánosságot biztosítottak mind a Párizsba történő visszahelyezésekor,
mind az OLAF vizsgálatot lezáró jelentésének átvételét követően, méghozzá a 2002. december 20‑i és a 2003. június 17‑i sajtótájékoztatón.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Második jogalapjában a felperes lényegében három kifogást fejt ki: az OLAF vizsgálata bizalmas jellegének megsértését, a visszahelyezésének
adott nyilvánosság elégtelenségét és a Bizottság szóvivőjének vele szemben a 2002. november 21‑i sajtótájékoztatón tett nyilatkozatainak
becsületsértő és rágalmazó voltát. Első jogalapjában a felperes továbbá azt állítja, hogy a Bizottság megsértette gondoskodási
kötelezettségét az OLAF vizsgálatot lezáró jelentésének átvételekor.
Helyénvaló együttesen megvizsgálni az OLAF vizsgálataira vonatkozó titoktartási kötelezettség megszegésére, a felperes visszahelyezése
számára biztosított nyilvánosság elégtelenségére, valamint az OLAF vizsgálatot lezáró jelentésének átvételekor a gondoskodási
kötelezettség megsértésére vonatkozó kifogásokat, mivel ezek szorosan összefüggnek.
–       Az OLAF vizsgálataira vonatkozó titoktartási kötelezettség megszegésére, a felperes visszahelyezése számára biztosított nyilvánosság
elégtelenségére, valamint az OLAF vizsgálatot lezáró jelentésének átvételekor a gondoskodási kötelezettség megsértésére vonatkozó
kifogásokról
Az 1073/1999 rendelet 8. cikkének (2) bekezdése szélesen határozza meg az OLAF vizsgálatainak bizalmas jellegét. E szabályt
a szövegkörnyezetében, közelebbről e rendelet tizedik preambulumbekezdésének fényében kell értelmezni, amely kimondja, hogy
az OLAF vizsgálata során teljes mértékben tiszteletben kell tartani az alapvető szabadságjogokat. Ennélfogva e szabály nem
értelmezhető úgy, mint amely kizárólag az információk bizalmas jellegének megőrzését írja elő az igazság kiderítése érdekében,
hanem úgy kell tekinteni, mint amelynek ugyanúgy célja az ártatlanság vélelmének, valamint a vizsgálattal érintett tisztviselők
vagy alkalmazottak jó hírnevének megóvása.
Hangsúlyozni kell, hogy a vizsgálat megfelelő lefolytatása magában foglalhatja, hogy annak módszerei titokban maradnak, és
a vizsgálat léte maguk az érintettek számára sem ismert. Az 1999/396 határozat 4. cikkének első bekezdése kimondja, hogy mellőzhető
a tisztviselő tájékoztatása a vizsgálat tárgyát képező tényekben való esetleges érintettségére vonatkozóan, ha e tájékoztatás
veszélyeztetné a vizsgálatot. Az 1073/1999 rendelet 8. cikkének (2) bekezdésében szereplő speciális garancián kívül mind a
gondos ügyintézés elve és a gondoskodási kötelezettség, mind a valamely független szerv – amilyen az OLAF – számára a vizsgálatai
lefolytatásához biztosított kiváltságok tiszteletben tartása megkövetelik, hogy azon intézmény, melynek az érintett tisztviselő
a tagja, a legnagyobb gondosságot járjon el, és visszafogottan nyilatkozzon a csalásra vonatkozó állításokkal vagy gyanúsításokkal
kapcsolatban. E megfontolások különösen érvényesek bármely személynek az ártatlanság vélelméhez fűződő jogával kapcsolatban,
amikor az OLAF vizsgálatából még semmilyen következtetést nem vontak le.
A gondoskodási kötelezettség magában foglalja, hogy amikor a hatóság a tisztviselője helyzetéről dönt, tekintettel van az
összes, a döntést befolyásoló körülményre, és így nemcsak a szolgálati érdeket, hanem az érintett tisztviselő érdekeit is
figyelembe veszi (az Elsőfokú Bíróság T‑133/02. sz., Chawdhry kontra Bizottság ügyben 2003. december 17‑én hozott ítéletének
[EBHT‑KSZ 2003., I‑A‑329. o. és II‑1617. o.] 107. pontja és T‑48/01. sz., Vainker kontra Parlament ügyben 2004. március 3‑án
hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑51. o. és II‑197. o.] 125. pontja).
Az ítélkezési gyakorlat pontosítja, hogy a tisztviselő tisztességét megkérdőjelező súlyos vádak esetén az adminisztráció köteles
elkerülni azon vádak nyilvánosságra hozatalát, melyek esetében ez nem elengedhetetlen (a Bíróság 53/72. sz., Guillot kontra
Bizottság ügyben 1974. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1974., 791. o.] 3–5. pontja). Az ítélkezési gyakorlat alapján
a szóban forgó intézmény a gondoskodási kötelezettség és a gondos ügyintézés elve értelmében köteles megakadályozni, hogy
a tisztviselő a becsülete csorbítására alkalmas nyilatkozatoknak legyen kitéve. Ebből az következik, hogy főszabály szerint
az intézmény köteles egyrészt tartózkodni olyan információknak a sajtó számára való továbbításától, melyek a tisztviselőre
nézve károsak lehetnek, másrészt köteles az intézményen belül megtenni a szükséges intézkedéseket annak megelőzése érdekében,
hogy a tisztviselővel kapcsolatban olyan információk kerüljenek nyilvánosságra, melyek rágalmazó jellegűek lehetnek (lásd
az Elsőfokú Bíróság elnöke által a T‑203/95. R. sz., Connolly kontra Bizottság ügyben 1995. december 12‑én hozott végzés [EBHT 1995.,
II‑2919. o.] 35. pontját).
Meg kell állapítani, hogy a közösségi intézményeken belül kialakult a felelősségvállalás bizonyos kultúrája, válaszul többek
között a nyilvánosság azon igényére, hogy tájékoztassák, valamint biztosítsák afelől, hogy a rendellenességeket és csalásokat
feltárják, adott esetben azokat megszüntessék, és a felelősöket példásan megbüntessék. Ezen igény következménye, hogy az olyan
intézményeknél, mint amilyen a Bizottság is, a felelősségteljes feladatot ellátó tisztviselőknek és alkalmazottaknak számolniuk
kell bizonyos információknak a nyilvánosság számára történő továbbítására vonatkozó megalapozott igény létezésével.
Hangsúlyozni kell, hogy a csalás gyanújával indult vizsgálat esetleg a jó hírnév sérelmével járhat, különösen, ha e vizsgálat
az intézményen kívül nyilvánosságot kap. Ebben az esetben a vizsgálat során az érintett tisztázása ritkán elegendő az érintett
jó hírnevét ért sérelem teljes megszüntetéséhez. A Közösség szerződésen kívüli felelőssége körében a vizsgálat megindításával
és lefolytatásával okozott kár csak akkor téríthető meg, ha a szóban forgó intézmény olyan kötelességszegést követett el,
mely megalapozza az intézmény felelősségét, bármilyen sajnálatos legyen is ez a vizsgálat lezárásakor esetlegesen tisztázott
egyén számára. Másfelől, ha e nem vagyoni káron kívül a vizsgálat a személyzeti szabályzat 73. cikke értelmében vett foglalkozási
megbetegedéshez is vezet, ez utóbbi rendelkezés alapján a tisztviselő átalányösszeg formájában kártérítésben részesülhet,
anélkül hogy ehhez bárminemű kötelességszegésnek az intézmény részéről történt elkövetését bizonyítania kellene.
Tekintettel arra, hogy megalapozott igény mutatkozhat bizonyos információk nyilvánosságra hozatalára, az adminisztrációra
a tisztviselőivel szemben háruló gondoskodási kötelezettség mértékének is növekednie kell. A gondoskodási kötelezettségnek
az egyedi vizsgálat keretében való megerősödése azért is szükséges, mert a sajtó hajlamos nyilvánosan megkérdőjelezni az egyének
becsületét vagy szakmai hírnevét, tovább súlyosítva az egyéneket ért addigi károkat, mely akár jóvátehetetlenné is válhatnak.
A fenti megfontolások fényében kell megvizsgálni a Bizottság által az OLAF vizsgálata megindításával és a felperes visszahelyezésével
kapcsolatban a nyilvánosság tájékoztatása céljából hozott intézkedéseket.
A jelen esetben, mivel a kinevezésre jogosult hatóság mérlegelési jogkörének jogszerű gyakorlásával határozott a felperes
Brüsszelbe történő áthelyezéséről a vizsgálat időtartamára, az intézmény joggal tekintette úgy, hogy a szolgálati érdek igazolja
az üggyel kapcsolatos információk nyilvánosságra hozatalát. Tekintettel ugyanis egyrészt arra, hogy a felperes – mint a Bizottság
párizsi képviseletének vezetője – feladatai ellátása során rendszeres kapcsolatban állt a sajtóval, másrészt mivel az újságírók
az avignoni és vaucluse‑i Európa Háznál történt szabálytalanságok gyanúja miatt máris érdeklődést tanúsítottak az ügy iránt,
az újságírók valamelyike akkor is elkerülhetetlenül észrevette volna, hogy a felperes nem tartózkodik a képviseleten, ha az
intézmény semmiféle tájékoztatást nem nyújt. A felperes távolléte a sajtó különböző találgatásainak lett volna táptalaja,
amely egyaránt árthatott volna a felperes és a Bizottság érdekének.
Az információ bizalmas jellegének ezen elkerülhetetlen félretétele nem csupán az áthelyezésről szóló intézkedés meghozatalára
vonatkozott, hanem az intézkedéssel érintett felperes személyazonosságára is, az általa betöltött állás jellege, és nem pedig
a Bizottság erre irányuló szándéka miatt; és maga után vonta azt is, hogy a nyilvánvaló szolgálati érdek a nyilvánosság megfelelő
tájékoztatását kívánta meg, elkerülendő a két tisztviselőre, valamint az intézményre vonatkozó káros szóbeszédet. A jelen
ügy különleges körülményei között sem az OLAF vizsgálata létének, sem az érintett két tisztviselő áthelyezésének nyilvánosság
előtti feltárása nem tekinthető önmagában a bizalmas kezelésnek az OLAF vizsgálataira nézve előírt követelményét sértőnek.
Meg kell azonban vizsgálni, hogy a Bizottság által nyújtott tájékoztatás a szolgálati érdek által indokolt kereteken belül
maradt‑e.
Meg kell állapítani, hogy a Bizottság által az OLAF vizsgálata alatt a sajtó számára nyújtott tájékoztatás nem tartotta tiszteletben
a felperes és az intézmény érdekei közötti egyensúlyt. Noha jogos volt a Bizottság eredeti célja, hogy elejét vegye az esetleges
találgatásoknak és szóbeszédnek, melyek a felperes áthelyezésére vonatkozó tájékoztatás hiányában keletkeztek volna, az általa
az OLAF vizsgálatának kezdetétől a vizsgálatot lezáró jelentés bemutatásáig adott tájékoztatás több szempontból kifogásolható.
Egyrészt, ahogyan azt a Bizottság a Közszolgálati Törvényszék kérdésére válaszolva a tárgyaláson előadta
,
ritkán fordul elő, hogy a Bizottság saját sajtóközlemény kiadását kezdeményezi az OLAF‑nak a vizsgálat megindítását bejelentő
közleményén túl. E szokatlan választás, amely csupán ráirányította a figyelmet a vitatott tényekre, kötelezte a Bizottságot,
hogy kiemelt figyelmet fordítson a felperes érdekeire, és azok védelme érdekében különleges garanciákhoz folyamodjon.
Másrészt a Bizottság sajtóközleményének megfogalmazásából arra lehetett következtetni, hogy a Brüsszelbe áthelyezett két tisztviselő
személyesen érintett volt az OLAF vizsgálatának tárgyát képező esetleges szabálytalanságokban. A szóban forgó tisztviselők
neve nem szerepelt az említett sajtóközleményben, azonban azokat a körülmények alapján bármely átlagosan tájékozott újságíró
könnyedén ki tudta következtetni. Így a Bizottság arra történő hivatkozása, hogy a szóban forgó tisztviselőket nem nevezte
néven, e tekintetben teljesen irreleváns.
Végül a sajtóközlemény pontatlanságot tartalmaz. Abban ugyanis az szerepel, hogy a Bizottság felkérte az OLAF‑ot, vizsgálja
meg a vizsgálat megindításának lehetőségét; miközben az említett 2002. november 21‑i sajtóközlemény közzétételekor a Bizottság
pontosan tudta, hogy a vizsgálat már folyamatban van, hiszen az 2002. november 15‑én indult.
Igaz, a 2002. november 21‑i sajtótájékoztatón a Bizottság szóvivője bizonyos fenntartások mellett nyilatkozott. Elővigyázatosan
hangsúlyozta ugyanis, hogy senkit sem gyanúsítanak, és az ugyanazon a főigazgatóságon belül más szervezeti egységhez történő
áthelyezésre a vizsgálat megfelelő lefolytatása és mindenfajta esetleges érdek‑összeütközés elkerülése érdekében került sor.
Azonban az a viszonylagos körültekintés, amellyel a szóvivő e sajtótájékoztatón nyilatkozott, nem volt elegendő ahhoz, hogy
meg nem történtté tegye a felperesnek a 2002. november 21‑én közzétett, a két tisztviselőt hírbe hozó és az újságírók további
kérdéseit kiváltó sajtóközleménnyel okozott sérelmet.
Meg kell azt is állapítani, hogy a Bizottság saját kezdeményezésre semmiféle nyilvánosságot nem biztosított az OLAF 2003.
május 6‑i, a vizsgálatot lezáró jelentésének, melynek végső következtetései tisztázták a felperest a vizsgálat megindításához
vezető állítások alól. A Bizottság e jelentést követő egyetlen nyilvános állásfoglalására 2003. június 17‑én, a Bizottság
szóvivőjének rendes sajtótájékoztatója alkalmával, egy újságírói kérdésre válaszolva került sor, melyen a szóvivő a saját
és a Bizottság felperessel való együttérzésének adott hangot.
E viszonylag késői állásfoglalás sem formailag, sem jelentőségét tekintve nem hasonlítható össze azzal a nyilvánossággal,
melyet a felperes áthelyezése az eljárás megindulásakor kapott. Nyilvánvaló aránytalanság van tehát a nyilvánosságnak – az
eljárás megindulása során – a felperes áthelyezésekor biztosított mértéke és annak az OLAF vizsgálatot lezáró jelentése számára
garantált mértéke között. A felperes áthelyezésének biztosított, a felperes hírnevére nyilvánvalóan végzetes hatással bíró,
jelentős nyilvánosságot az OLAF vizsgálatot lezáró jelentésének közzétételekor nem ellensúlyozta semmiféle enyhítő intézkedés
a Bizottság részéről.
Nem változtat ezen a következtetésen a Bizottság azon állítása sem, mely szerint a felperest rehabilitálta a 2002. december
20‑i sajtótájékoztató, melyen a Bizottság szóvivője nyilvánosan bejelentette a felperessel szemben alkalmazott biztosítási
intézkedés megszüntetését. A vizsgálat ugyanis ekkor még folytatódott, és a csalás gyanúja, melyről a sajtó a 2002. november
21‑i sajtóközleményből értesült, továbbra is fennállt. A Bizottság állításával ellentétben a biztosítási intézkedés megszüntetése
nem tekinthető a felperes rehabilitációjával egyenértékűnek.
Azon sajtóközlemény közzétételének kezdeményezésével, amely arra engedett következtetni, hogy a Brüsszelbe áthelyezett két
tisztviselő személyesen érintett volt az OLAF vizsgálatának tárgyát képező esetleges szabálytalanságokban, és az e sajtóközlemény
közzétételével okozott rendellenes, hátrányos hírkeltést ellensúlyozó, enyhítő intézkedés meghozatalának elmulasztásával a
Bizottság nem vette kellően figyelembe a felperes érdekeit a saját érdekeihez képest, és nem csökkentette a lehető legkisebb
mértékűre a felperesnek a vizsgálat megindulása által okozott kárt. Ennélfogva a Bizottság megsértette az alkalmazottaival
szemben fennálló gondoskodási kötelezettségét.
–       Az állítások becsületsértő és rágalmazó hangvételére vonatkozó kifogásról
Azon kifogást illetően, amely szerint a Bizottság szóvivőjének a 2002. november 21‑i sajtótájékoztatón elhangzott, arra vonatkozó
állítása, hogy az Európa Házak számára a Bizottság által biztosított támogatások kezeléséért a képviseletek feleltek, becsületsértő
és rágalmazó, emlékeztetni kell arra, hogy noha ezen állítás bizonyos tekintetben pontatlan volt, a sajtószóvivő viszonylagos
körültekintéssel nyilatkozott, megemlítve többek között, hogy e támogatások kezelése többekre tartozott. Ráadásul számításba
kell venni azt is, hogy e nyilatkozatok szóban hangzottak el, melynek során nem várható el ugyanaz a szintű pontosság és árnyaltság,
mit az írásbeli nyilatkozatok esetében. Ezen állítások tehát nem olyan jelentőségűek, mint ahogy azt a felperes állítja.
Mindezekből következik, hogy a Bizottság szóvivője állításainak becsületsértő és rágalmazó hangvételére vonatkozó kifogás
megalapozatlan.
d)     A Közszolgálati Törvényszék álláspontja a Bizottság által elkövetett kötelességszegés létére vonatkozóan
A Közszolgálati Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság – egyrészt megsértve a felperes ahhoz fűződő jogos
érdekét, hogy Párizsba történő visszahelyezéséről közvetlenül a kinevezésre jogosult hatóságtól értesüljön, ne pedig a sajtóból,
másrészt túlzott nyilvánosságot biztosítva a felperes OLAF vizsgálata miatti áthelyezésének, anélkül hogy az e rendellenes
hírkeltéssel a felperesnek okozott kárt megfelelő módon helyrehozta volna – megsértette az alkalmazottaival szemben fennálló
gondoskodási kötelezettségét, és a felelősségét megalapozó közszolgálati kötelezettségszegést követett el.
Ennélfogva meg kell vizsgálni a felhozott kár valós bekövetkezését, valamint a Közszolgálati Törvényszék által megállapított
kötelességszegés és az okozott kár közötti okozati összefüggés fennállását.
2.
A károkról
a)     A felek érvei
A felperes szerint a Bizottság által elkövetett kötelezettségszegés súlyos traumát okozott neki, amely tartós és mély depressziót
vont maga után, és amelynek következtében 2004. május 1‑jén rokkantnyugdíjba helyezték. A rokkantnyugdíjba helyezés miatt
a felperest vagyoni kár érte, melynek mértéke az alapilletménye és a rokkantnyugdíja közti különbözet, a rokkantnyugdíjba
helyezésétől számítva egészen addig az időpontig terjedően, amikor öregségi nyugdíjra jogosulttá válna, vagyis 55 hónap időtartamra.
A felperes kárának mértéke így 264 000 euró.
A Bizottság által elkövetett kötelezettségszegés súlyosan ártott a felperes becsületének és hírnevének, és megtörte pályafutásának
végét. A felperest ezáltal nem vagyoni kár érte, melyet jelentősen növel az is, hogy a kinevezésre jogosult hatóság megtagadja
az általa elkövetett kötelességszegések beismerését, így a nem vagyoni kár mértékét helyénvaló volna 500 000 euróban megállapítani.
Az eljárás írásbeli szakaszában a Bizottság megjegyezte, hogy a felperes kárát és az állítólagos kötelességszegés és az okozott
kár közötti okozati összefüggés fennállását nem lehet vizsgálni addig, amíg a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult
eljárás le nem zárul. A Bizottság hangsúlyozta többek között, hogy a felperest ért kárt az e rendelkezés alapján számára folyósított
járulék figyelembevételével kellene megállapítani, a fent hivatkozott Lucaccioni kontra Bizottság ügyben hozott ítélettel
összhangban.
A Közszolgálati Törvényszék hivatalához a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti eljárástól történt felperes általi elállást
követően, 2006. november 10‑én telefaxon eljutatott észrevételeiben (az eredeti példány benyújtására november 13‑án került
sor) a Bizottság arra az álláspontra helyezkedett, hogy ez utóbbi körülmény nem befolyásolja a jogvitát. Szerinte a kár mértékét
objektíven kell megállapítani, arról a felek nem rendelkezhetnek. A felperes tehát ezen elállással nem növelheti az általa
kért kártérítés mértékét. A Bizottság másrészt jelzi, hogy a felperesnek érdekében áll megfontolni az eljárástól való elállásra
vonatkozó döntését, és kérni a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult eljárás újbóli megnyitását.
Ellenkérelmében a Bizottság másodlagosan azt állítja, hogy a felperes által nem vagyoni kár megtérítése címén követelt összeg
túlzott.
b)     A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Elöljáróban pontosítani kell, hogy nem vehetők figyelembe azok a kötelezettségszegésből eredő vagyoni, illetve nem vagyoni
károk, melyekre a felperes hivatkozik, azonban melyek létezését a Közszolgálati Törvényszék nem állapította meg; különösen
ami az OLAF‑nak a Bizottság általi, az avignoni Info‑Point Europe működésének vélt szabálytalanságairól és a felperes Brüsszelbe
történő áthelyezéséről történt tájékoztatását illeti.
Az ezt meghaladó részben helyénvaló különbséget tenni a felperest ért vagyoni és nem vagyoni kár között.
A vagyoni kárról
A felperes jövedelemkiesésből származó kár megállapítását kéri, melynek oka a felperes betegsége miatti rokkantnyugdíjba helyezése;
betegségének foglalkozási eredetét a felperes a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult eljárás során kívánta igazolni.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Közszolgálati Törvényszéknek nincs hatásköre arra, hogy a tisztviselő foglalkoztatási feltételei
és a tisztviselő által felhozott betegség közötti okozati összefüggés fennállására vonatkozóan nyilatkozzon. Az Európai Közösségek
tisztviselői foglalkozási megbetegedési és baleseti kockázatának fedezésére vonatkozó szabályozás 19. cikke ugyanis kimondja,
hogy a betegség foglalkozási eredetének megállapításáról a kinevezésre jogosult hatóság dönt, az intézmény által kijelölt
orvos szakértő(k) jelentése alapján, és ha a felperes ezt kéri, a szabályozás 23. cikke szerinti orvosi bizottsággal történt
konzultációt követően. A szabályozás 12. cikkének 1. §‑a kimondja, hogy a tisztviselő balesetből vagy foglalkozási megbetegedésből
származó teljes végleges rokkantsága esetén számára a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének b) pontjában előírt
– vagyis a balesetet megelőző 12 hónap alatti illetményének havi összegei alapján kiszámított éves alapilletmény nyolcszorosával
egyenlő – átalányösszeget kell folyósítani.
A személyzeti szabályzat 73. cikkének végrehajtására létrehozott rendszer tehát átalányösszeg folyósítását írja elő baleset
vagy foglalkozási megbetegedés esetére, anélkül hogy ehhez az érintettnek az intézmény részéről bárminemű kötelességszegés
elkövetését kellene bizonyítania. Az ítélkezési gyakorlat pontosítja, hogy a tisztviselő csak abban az esetben kérhet kiegészítő
kártérítést, ha a személyzeti szabályzat rendszere nem teszi lehetővé az őt ért kár megfelelő megtérítését (lásd ilyen értelemben
a Bíróság 169/83. és 136/84. sz., Leussink és társai kontra Bizottság ügyben 1986. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1986.,
2801. o.] 13. pontját, valamint C‑257/98. sz., Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 9‑én hozott ítéletének
[EBHT 1999., I‑5251. o.] 22. pontját; az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott Lucaccioni kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének
74. pontját, és T‑300/97. sz., Latino kontra Bizottság ügyben 1999. december 15‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑259. o.
és II‑1263. o.] 95. pontját).
Ebből következik, hogy a felperesnek a betegségével és az emiatti rokkantnyugdíjba helyezésével kapcsolatban állítólag őt
ért vagyoni kár megtérítésére vonatkozó kérelmét el kell utasítani.
E következtetésen az sem változtat, hogy a felperes elállt a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult eljárástól. Az
eljárástól való elállás ugyanis nincs befolyással azon jogszabály alkalmazására, mely szerint a betegség foglalkozási eredetének
elismerése a kinevezésre jogosult hatóság hatáskörébe tartozik.
A nem vagyoni kárról
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság kötelezettségszegése nem vagyoni kárt okozott neki, többek között a felperes becsületének
és jó hírnevének megsértésével, valamint egészsége tartós megromlásának előidézésével.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti eljárás célja a foglalkozási megbetegedésből
származó vagyoni és nem vagyoni károk átalányösszegben történő megtérítése.
Ebből következik, hogy a felperesnek a betegségével és az emiatti rokkantnyugdíjba helyezésével kapcsolatban állítólag őt
ért nem vagyoni kár megtérítésére vonatkozó kérelmét el kell utasítani.
Különösen azon kár alapján nem ítélhető meg kártérítés a jelenlegi, felelősség megállapítása iránti perben, melyet a Bizottság
a felperes Párizsba történő visszahelyezésekor gondoskodási kötelezettségének – a Közszolgálati Törvényszék által a jelen
ítélet 163. pontjában megállapított – megsértésével okozott. A gondoskodási kötelezettség megsértése ugyanis természeténél
fogva csupán aggodalmat és szorongást válthatott ki a felperesből, ezáltal előidézve vagy súlyosítva a felperes betegségével
összefüggő kárt. Az ilyen természetű kár megtérítésére pedig a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti eljárás keretében
kerülhet sor.
Azonban a felhozott nem vagyoni kár azon vonatkozása, amely a felperes hírnevének és becsületének megsértéséhez kapcsolódik,
nincs összefüggésben a felperes betegségével, ennélfogva e kár megtérítésére nem kerülhet sor a személyzeti szabályzat 73. cikke
szerinti eljárás keretében átalányösszeg kifizetésével.
Következésképpen vizsgálni kell a felperest ért nem vagyoni kár e részének tényleges bekövetkezését.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az OLAF vizsgálatának megindulását követően közzétett sajtóközlemény arra engedett
következtetni, hogy a felperes személyesen érintett volt az e vizsgálat tárgyát képező esetleges szabálytalanságokban. A felperes
jó hírneve és becsülete nem csupán az intézményen belül szenvedett csorbát, hanem a szélesebb nyilvánosság előtt is, mivel
a francia sajtóban megjelent több cikk is – a felperes megnevezésével – beszámolt a felperes e vizsgálat miatti áthelyezéséről,
és ezzel összefüggésben az avignoni és vaucluse‑i Európa Háznál felmerült csalás gyanújáról. Ezt a kárt nem tette jóvá sem
a biztosítási intézkedés megszüntetésének Bizottság általi bejelentése, sem a 2003. június 17‑i sajtótájékoztatón a Bizottság
szóvivője együttérzésének kifejezése.
Következésképpen a Közszolgálati Törvényszéknek meg kell vizsgálnia, hogy fennáll‑e okozati összefüggés az általa megállapított
közszolgálati kötelezettségszegés és a felperest ért nem vagyoni kár e vonatkozása között.
3.
Az okozati összefüggésről
Ahhoz, hogy az okozati összefüggés megállapítható legyen, a felperesnek bizonyítania kell, hogy az érintett közösségi intézmény
kötelességszegése és a hivatkozott kár között közvetlen és biztos okozati összefüggés áll fenn (az Elsőfokú Bíróság T‑140/97. sz.,
Hautem kontra EBB ügyben 1999. szeptember 28‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑171. o. és II‑897. o.] 85. pontja).
A jelen esetben a Bizottság által a felperes Brüsszelbe történő áthelyezésének biztosított nyilvánosság, különösen a 2002.
november 21‑i sajtóközlemény, nem csupán megkönnyítette a felperes azonosítását bármely átlagosan tájékozott újságíró számára,
hanem ráadásul arra engedett következtetni, hogy a felperes érintett volt a vizsgálat tárgyát képező szabálytalanságokban.
E kezdeményezés közvetlen és előre látható következményeként a francia sajtóban – többek között a
Le Monde
című lapban – a felperest terhelő sikkasztás gyanújával kapcsolatos hírek láttak napvilágot, több kárt okozva ezzel a felperes
jó hírnevének és becsületének, mint amely az OLAF vizsgálatával érintett tisztviselőt elkerülhetetlenül éri. A felperes hírnevét
és becsületét ért károkat a Bizottság ezután nem tette jóvá. A Bizottság többek között nem biztosított ugyanolyan nyilvánosságot
az OLAF vizsgálatot lezáró – a felperest a vizsgálat megindításához vezető állítások alól tisztázó – jelentése számára, mint
amilyet a vizsgálat megindításakor a felperes áthelyezése kapott. Közvetlen és biztos okozati összefüggés áll tehát fenn a
intézmény – a jelen ítélet 183. pontjában megállapított – kötelességszegése, és a felperes hírnevét és becsületét ért kár
között.
Mindezek alapján kötelezni kell a Bizottságot, hogy a Közszolgálati Törvényszék által megállapított szolgálati kötelezettségszegés
miatt fizessen kártérítést a felperesnek az őt ért nem vagyoni kár e vetületének megtérítéseként. A jelen ügy körülményeire
tekintettel a Közszolgálati Törvényszék a kártérítés összegét
ex aequo et bono
15 000 euróban állapítja meg.

A költségekről
Amint azt a Közszolgálati Törvényszék az F‑16/05. sz., Falcione kontra Bizottság ügyben 2006. április 26‑án hozott ítéletének
[az EBHT‑ban még nem tették közzé] 77–86. pontjában kimondta, amíg a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzata és különösen
annak költségekre vonatkozó rendelkezései nem lépnek hatályba, addig az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatát kell alkalmazni.
Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 87. cikke 3. §‑ának első bekezdése értelmében részleges pernyertesség esetén a Közszolgálati
Törvényszék elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását, azzal, hogy ugyanezen eljárási szabályzat 88. cikke értelmében
a Közösségek és azok alkalmazottai közötti jogvitákban az intézmények maguk viselik saját költségeiket.
Mivel a jelen ügyben a Közszolgálati Törvényszék a keresetnek részben helyt adott, az ügy körülményeinek igazságos mérlegelésével
úgy határoz, hogy a Bizottság viseli a saját költségeit és a felperes részéről felmerült költségek kétharmadát.
A fenti indokok alapján
A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
Az Európai Közösségek Bizottsága köteles a J.‑L. Giraudyt a jó hírnevén és a becsületén esett sérelem folytán ért nem vagyoni
kárért 15 000 euró kártérítésnek a felperes részére történő megfizetésére.
2)
A Közszolgálati Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
A Bizottság köteles saját költségeinek és J.‑L. Giraudy költségei kétharmadának viselésére.
4)
J.‑L. Giraudy viseli saját költségeinek egyharmadát.
Mahoney
Kanninen
Gervasoni
Kihirdetve Luxembourgban, a 2007. május 2‑i nyilvános ülésen.
hivatalvezető

elnök
W. Hakenberg

P. Mahoney
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
A –  A csalás elleni küzdelem keretében lefolytatott vizsgálatokra vonatkozó rendelkezések
B –  A foglalkozási megbetegedés kockázatának fedezésére vonatkozó szabályok
C –  A rokkantsági nyugdíjra vonatkozó rendelkezések
D –  A személyzeti szabályzat általános rendelkezései
A jogvita alapjául szolgáló tényállás
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
A –  Az elfogadhatóságról
1.  A pert megelőző eljárás jogszerűségének hiányáról
a)  A felek érvei
b)  A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
2.  A keresetindításhoz fűződő érdek hiányáról
a)  A felek érvei
b)  A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
3.  A kereset idő előtti jellegéről
a)  A felek érvei
b)  A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
B –  Az eljárás felfüggesztése iránti kérelemről
1.  A felek érvei
2.  A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
C –  Az ügy érdeméről
1.  A Bizottságnak felrótt kötelességszegésekről
a)  A harmadik jogalapról, amely a felperessel szembeni kifogások következetlenségére és a felettese által elkövetett kötelességszegésekre
vonatkozik
A felek érvei
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
–  Az OLAF tájékoztatásáról
–  A Bizottság belső kommunikációs rendszerében tapasztalt rendellenességekről
b)  Az első jogalapról, amely a Brüsszelbe történő áthelyezés visszaélésszerű és indokolatlan jellegére vonatkozik
A felek érvei
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
–  A Brüsszelbe történő áthelyezésről szóló határozat indokolásának elégtelenségére vonatkozó kifogásról
–  A szolgálati érdek, az arányosság elve és az ártatlanság vélelme megsértésére vonatkozó kifogásról
–  A gondoskodási kötelezettségnek a felperes párizsi munkakörébe való visszahelyezése során történt megsértésére vonatkozó
kifogásról
c)  A második, a vizsgálat bizalmas jellegének megsértésére vonatkozó jogalapról
A felek érvei
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
–  Az OLAF vizsgálataira vonatkozó titoktartási kötelezettség megszegésére, a felperes visszahelyezése számára biztosított
nyilvánosság elégtelenségére, valamint az OLAF vizsgálatot lezáró jelentésének átvételekor a gondoskodási kötelezettség megsértésére
vonatkozó kifogásokról
–  Az állítások becsületsértő és rágalmazó hangvételére vonatkozó kifogásról
d)  A Közszolgálati Törvényszék álláspontja a Bizottság által elkövetett kötelességszegés létére vonatkozóan
2.  A károkról
a)  A felek érvei
b)  A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
A vagyoni kárról
A nem vagyoni kárról
3.  Az okozati összefüggésről
A költségekről
E határozat, valamint a közösségi bíróságok hivatkozott, de az Európai Bírósági Határozatok Tárában még közzé nem tett határozatainak
szövege elérhető a Bíróság internetes honlapján, amelynek címe: www.curia.europa.eu
*
Az eljárás nyelve: francia.