CELEX: 62003CJ0060
Článok 49 ES
Obmedzenia slobodného poskytovania služieb
Podniky pôsobiace v odvetví stavebníctva
Subdodávka
Povinnosť podniku ručiť za minimálnu odmenu pracovníkov zamestnaných subdodávateľom

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 49 ES.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Wolff & Müller Gmbh & Co. KG (ďalej len „Wolff & Müller“), stavebným podnikom,
a pánom Pereira Félix, týkajúceho sa ručenia tohto podniku za vyplatenie minimálnej mzdy, ktorú mu dlhuje jeho zamestnávateľ.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Odôvodnenie č. 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 96/71/ES zo 16. decembra 1996 o vysielaní [dočasnom pridelení –
neoficiálny preklad
] pracovníkov v rámci poskytovania služieb (Ú. v. ES L 18, s. 1) znie:
„keďže každá taká podpora nadnárodného poskytovania služieb si vyžaduje primerané konkurenčné prostredie a opatrenia zaručujúce
rešpektovanie práv pracovníkov“.
Podľa znenia článku 1 smernice 96/71 nazvaného „Rozsah“:
„1. Táto smernica sa uplatňuje na podniky zriadené v členskom štáte, ktoré v rámci poskytovania nadnárodných služieb vysielajú
[dočasne prideľujú –
neoficiálny preklad
] pracovníkov, v súlade s odsekom 3, na územie členského štátu.
…
3. Táto smernica platí vtedy, ak podniky uvedené v odseku 1 prijmú niektoré z nasledujúcich nadnárodných opatrení:
a)      vysielanie [dočasné pridelenie –
neoficiálny preklad
] pracovníkov na územie členského štátu v réžii a pod vedením podniku na základe zmluvy uzavretej medzi vysielajúcim podnikom
a stranou pôsobiacou na území daného členského štátu, pre ktorú sú služby určené, za predpokladu, že medzi vysielajúcim podnikom
a jeho pracovníkom existuje počas doby vyslania [dočasného pridelenia –
neoficiálny preklad
] pracovnoprávny vzťah
…“
Článok 3 smernice 96/71 nazvaný „Vzťahy a podmienky zamestnania“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby podniky podľa článku 1 ods. 1, bez ohľadu na rozhodné právo pre pracovnoprávne vzťahy, zaručili
pracovníkom, vyslaným [dočasne prideleným –
neoficiálny preklad
] na územie členských štátov, nasledujúce pracovné podmienky, platné v členskom štáte vykonávania práce a zakotvené:
–        v zákonoch, iných právnych predpisoch alebo správnych opatreniach
a/alebo
–        v kolektívnych zmluvách alebo v arbitrážnych nálezoch vyhlásených za všeobecne uplatniteľné v zmysle odseku 8, pokiaľ sa týkajú
činností uvedených v prílohe:
…
c)      minimálne mzdové tarify vrátane sadzby za nadčasy, toto sa nevzťahuje na zamestnanecké systémy doplnkového dôchodkového poistenia;
…“
Podľa znenia článku 5 smernice 96/71 nazvaného „Opatrenia“:
„Ak sa členským štátom nepodarí zabezpečiť dodržiavanie tejto smernice, prijmú k tomu vhodné opatrenia.
Najmä zabezpečia, aby pracovníci a/alebo ich zástupcovia mali k dispozícii primerané postupy na presadenie povinností v zmysle
tejto smernice.“

Vnútroštátna právna úprava
Verordnung über zwingende Arbeitsbedingungen im Baugewerbe (nariadenie o pracovných podmienkach, ktoré sa povinne uplatňujú
v stavebníctve) z 25. augusta 1999 (BGBl. 1999 I, s. 1894) vo svojom článku 1 stanovuje:
„Pravidlá kolektívnej zmluvy stanovujúce minimálnu mzdu v stavebníctve na území Spolkovej republiky Nemecko (zmluva o minimálnej
mzde) z 26. mája 1999, pripojené v prílohe 1 k tomuto nariadeniu, sa uplatňujú na všetkých zamestnancov a pracovníkov, na
ktorých sa nevzťahuje táto zmluva, ktorí patria do oblasti jej pôsobnosti k 1. septembru 1999, ak činnosť podniku spočíva
predovšetkým v stavebných prácach v zmysle článku 211 ods. 1 tretieho zväzku Sozialgesetzbuch [nemecký zákonník sociálneho
zabezpečenia, ďalej len „SGB III“]. Pravidlá kolektívnej zmluvy sa uplatňujú tiež na zamestnávateľov, ktorí majú sídlo v zahraničí
a na ich pracovníkov, zamestnaných v oblasti, na ktorú sa uplatňuje toto nariadenie.“
Podľa článku 1a Arbeitnehmer-Entsendegesetz (zákon o vysielaní pracovníkov, ďalej len „AEntG“) zavedeného článkom 10 Gesetz
zu Korrekturen der Sozialversicherung und zur Sicherung der Arbeitnehmerrechte (zákon, ktorým sa mení sociálne zabezpečenie
a zabezpečujú práva pracovníkov) z 19. decembra 1998 (BGBl. 1998 I, s. 3843), ktorý nadobudol účinnosť 1. januára 1999:
„Podnik, ktorý poverí iný podnik výkonom stavebných prác v zmysle článku 211 ods. 1 SGB III ručí, rovnako ako ručiteľ, ktorý
sa vzdal práva podať námietku subsidiarity ručenia, za splnenie povinnosti tohto podniku, subdodávateľa alebo prenajímateľa
pracovnej sily využívanej podnikom alebo subdodávateľom, zaplatiť minimálnu mzdu pracovníkovi alebo príspevky spoločnému orgánu
zmluvných strán kolektívnej zmluvy, v súlade s článkom 1 ods. 1 druhou a treťou vetou, ods. 2a), ods. 3 druhou a treťou vetou
alebo ods. 3a) štvrtou a piatou vetou. Minimálna mzda podľa prvej vety predstavuje sumu dlhovanú pracovníkovi po odpočítaní
daní a príspevkov na sociálne zabezpečenie a na podporu zamestnanosti, alebo zodpovedajúcich príspevkov na sociálne zabezpečenie
(čistá mzda).“

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Pán Pereira Félix je portugalský občan, ktorý od 21. februára do 15. mája 2000 pracoval ako murár na stavenisku v Berlíne
(Nemecko) ako pracovník stavebného podniku, ktorý má sídlo v Portugalsku. Na tomto stavenisku vykonával práce s betónom a armovaným
betónom pre Wolff & Müller.
Vo svojej žalobe podanej 4. septembra 2000 na Arbeitsgericht Berlin (Nemecko) pán Pereira Félix požadoval od svojho zamestnávateľa
a od Wolff & Müller ako solidárnych dlžníkov zaplatenie nevyplatenej mzdy vo výške 4 019,23 DEM. Tvrdil, že Wolff & Müller
v súlade s článkom 1a AEntG ručí za sumy zodpovedajúce mzde, ktorú nedostal.
Wolff & Müller popieral nároky pána Pereiru Félixa, zdôrazňujúc predovšetkým, že jeho zodpovednosť je vylúčená z dôvodov,
že článok 1a AEntG predstavuje nezákonný zásah do jeho slobody výkonu povolania stanovenej v článku 12 Grundgesetz (základný
zákon) a porušuje slobodu poskytovania služieb obsiahnutú v Zmluve ES.
Arbeitsgericht Berlin vyhovel žalobe pána Pereiru Félixa. Landesarbeitsgericht (Nemecko), na ktorý sa obrátil Wolff & Müller,
čiastočne zamietol jeho odvolanie, preto Wolff & Müller podal návrh na začatie konania o „revíziu“ pred Bundesarbeitsgericht.
Bundesarbeitsgericht konštatoval, že sú splnené predbežné podmienky ručenia Wolff & Müller na základe článku 1a AEntG. Takisto
usúdil, že toto ustanovenie je zlučiteľné s článkom 12 Grundgesetz, pretože ide o primerané obmedzenie. Uvedené ustanovenie
AEntG sa mu napriek tomu zdá spôsobilé vytvárať prekážku slobodnému poskytovaniu služieb podľa článku 49 ES.
V tomto ohľade vnútroštátny súd poznamenáva, že ručenie upravené v článku 1a AEntG (ďalej len „ručenie“) si môže vyžiadať
intenzívne kontroly a povinnosti dokazovania, ktoré sa dotýkajú predovšetkým zahraničných subdodávateľov. To si vyžiada výdavky
a dodatočné administratívne náklady nielen pre hlavný podnik, ale aj pre subdodávateľov. Tieto náklady predstavujú prekážku
poskytovaniu stavebných prác v Nemecku pre stavebné podniky iných členských štátov tým, že robia toto poskytovanie menej príťažlivým.
Okrem toho si vnútroštátny súd kladie otázku, či obmedzenie slobody poskytovať služby, ktoré vyplýva z článku 1a AEntG je
dôvodné.
Na jednej strane podľa tohto súdu ručenie poskytuje pracovníkovi skutočnú výhodu, ktorá prispieva k jeho ochrane. Pracovníci
tak majú popri svojom zamestnávateľov ďalšieho dlžníka, aby uplatnili svoje právo na čistú mzdu upravenú vnútroštátnou právnou
úpravou.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že táto výhoda je každopádne obmedzená. Pre zahraničného dočasne prideleného pracovníka je v praxi
často ťažké uplatniť svoje právo na mzdu pred nemeckými súdmi proti podnikateľovi, ktorý je ručiteľom. Dočasné pridelenie
trvá často iba niekoľko mesiacov a týka sa presne určenej stavby, pracovníci vo všeobecnosti neovládajú nemecký jazyk a nepoznajú
právny poriadok v Nemecku. Obrátenie sa na nemecký súd za účelom uplatnenia nárokov založených na ručení predstavuje veľké
ťažkosti. Okrem toho, táto ochrana stráca ekonomickú hodnotu, pokiaľ sa reálna možnosť byť zamestnaný v Nemecku za odmenu
citeľným spôsobom znižuje.
Na druhej strane podľa vnútroštátneho súdu treba zohľadniť skutočnosť, že v zmysle odôvodnenia k AEntG je cieľom ručenia sťažiť
uzatváranie zmlúv so subdodávateľmi z krajín „s nízkou mzdou“ a teda oživiť nemecký pracovný trh, chrániť ekonomickú existenciu
malých a stredných podnikov v Nemecku, ako aj bojovať s nezamestnanosťou v tomto členskom štáte. Tieto úvahy predstavujú základ
právnej úpravy nielen podľa odôvodnenia k tomuto zákonu, ale ešte viac v prípade jeho objektívneho posúdenia. Záruka takto
poskytnutá zahraničným pracovníkom zo sociálnych dôvodov, dvojnásobná alebo často trojnásobná mzda, keď pracujú na stavbách
v Nemecku, nie sú medzi cieľmi výslovne uvedenými v článku 1a AEntG.
Domnievajúc sa, že riešenie sporu, ktorý mu bol predložený, závisí od výkladu článku 49 ES, Bundesarbeitsgericht rozhodol
prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Odporujú článku 49 ES (predtým článok 59 Zmluvy ES) vnútroštátne predpisy, podľa ktorých stavebný podnik, ktorý poverí iný
podnik výkonom stavebných prác ručí, rovnako ako ručiteľ, ktorý sa vzdal práva podať námietku subsidiarity ručenia, za splnenie
povinnosti tohto podniku alebo subdodávateľa zaplatiť minimálnu mzdu pracovníkovi alebo príspevky spoločnému orgánu zmluvných
strán kolektívnej zmluvy, pričom minimálna mzda predstavuje sumu, ktorú treba zaplatiť po odpočítaní daní a príspevkov na
sociálne zabezpečenie a podporu zamestnanosti alebo zodpovedajúcich príspevkov na sociálne zabezpečenie, ktorá musí byť vyplatená
pracovníkovi (čistá mzda) aj v prípade, ak prvoradým cieľom týchto vnútroštátnych predpisov nie je ochrana odmeny pracovníka
alebo keď je táto ochrana iba ich druhoradým cieľom?“

O prejudiciálnej otázke

O prípustnosti
Komisia Európskych spoločenstiev tvrdí, že problém ručenia za príspevky spoločnému orgánu zmluvných strán kolektívnej zmluvy
nie je predmetom sporu vo veci samej a teda musí byť vylúčený z návrhu na začatie prejudiciálneho konania podaného vnútroštátnym
súdom.
V tomto smere treba pripomenúť, že prejudiciálna otázka položená vnútroštátnym súdom je neprípustná iba v prípade, ak sa zjavne
netýka výkladu práva Spoločenstva alebo je hypotetická (rozsudok zo 7. januára 2004, Wells, C‑201/02, zatiaľ neuverejnený
v Zbierke, bod 35 a citovaná judikatúra). To však nie je tento prípad.
Zo znenia položenej otázky, ktorá parafrázuje článok 1a AEntG, ktorý je sporným ustanovením vo veci samej totiž vyplýva, že
otázka platby príspevkov spoločnému orgánu zmluvných strán kolektívnej zmluvy je úzko spojená s otázkou platby minimálnej
mzdy.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania je teda v celom rozsahu prípustný.

O veci samej
Treba pripomenúť, že Súdny dvor môže za účelom poskytnutia potrebnej odpovede súdu, ktorý mu položil prejudiciálnu otázku,
vziať do úvahy normy práva Spoločenstva, na ktoré sa sudca vnútroštátneho súdu v položenej otázke neodvoláva (rozsudok z 22.
januára 2004, COPPI, C‑271/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 27 a citovaná judikatúra).
Tak ako to dôvodne zdôrazňujú rakúska vláda a Komisia v písomných pripomienkach, skutkový stav vo veci samej, tak ako je opísaný
v uznesení vnútroštátneho súdu, treba považovať za patriaci do oblasti pôsobnosti smernice 96/71. Zodpovedá totiž prípadu
upravenému v článku 1 ods. 3 písm. a) tejto smernice.
Okrem toho je isté, že skutkové okolnosti vo veci samej sa odohrali v priebehu roka 2000, teda po uplynutí lehoty stanovenej
členským štátom na prebratie smernice 96/71, ktorého termín bol stanovený na 16. decembra 1999.
V rámci skúmania prejudiciálnej otázky je teda potrebné vziať do úvahy ustanovenia vyššie uvedenej smernice.
Podľa článku 5 smernice 96/71 členské štáty prijmú vhodné opatrenia v prípade jej nerešpektovania. Najmä zabezpečia, aby pracovníci
a/alebo ich zástupcovia mali k dispozícii primerané postupy na presadenie povinností v zmysle tejto smernice. Medzi týmito
povinnosťami je uvedená, tak ako to vyplýva z článku 3 ods. 1 druhej zarážky písm. c) vyššie uvedenej smernice, povinnosť
dbať na to, aby podniky zaručili dočasne prideleným pracovníkom na ich území vyplatenie minimálnej mzdy.
Z toho vyplýva, že členské štáty musia dbať predovšetkým na to, aby dočasne pridelení pracovníci mali k dispozícii primerané
postupy na efektívne získanie minimálnej mzdy.
Zo znenia článku 5 smernice 96/71 vyplýva, že členské štáty disponujú rozsiahlou mierou správnej úvahy pri definovaní formy
a spôsobov primeraných postupov v zmysle druhého odseku tohto ustanovenia. Pri výkone tejto úvahy však musia vždy rešpektovať
základné slobody garantované Zmluvou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. januára 2002, Canal Satélite Digital, C‑390/99,
Zb. s. I – 607, body 27 a 28, ako aj z 25. marca 2004, Karner, C‑71/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, body 33 a 34), a teda
pokiaľ ide spor vo veci samej, slobodu poskytovania služieb.
V tomto smere treba najskôr pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry článok 49 ES vyžaduje nielen vylúčenie každej diskriminácie
vo vzťahu k poskytovateľovi služieb usadenému v inom členskom štáte z dôvodu jeho štátnej príslušnosti, ale aj zrušenie každého
obmedzenia, aj keď sa uplatňuje rovnako na vnútroštátnych poskytovateľov a na poskytovateľov z iných členských štátov v prípade,
keď je schopné zakázať, obmedziť, alebo urobiť menej príťažlivými činnosti poskytovateľa usadeného v inom členskom štáte,
kde legálne poskytuje obdobné služby (rozsudok z 24. januára 2002, Portugaia Construções, C‑164/99, Zb. s. I‑787, bod 16 a citovaná
judikatúra).
Tak ako už Súdny dvor rozhodol, uplatnenie vnútroštátnej právnej úpravy prijímajúceho členského štátu na poskytovateľov služieb
môže zakázať, obmedziť, alebo urobiť menej príťažlivými poskytovanie služieb osobami alebo podnikmi usadenými v iných členských
štátoch z dôvodu, že spôsobuje dodatočné výdavky, ako aj administratívne a ekonomické náklady (rozsudok Portugaia Construções,
už citovaný, bod 18 a citovaná judikatúra).
Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či je to prípad, ktorý nastal v spore vo veci samej pokiaľ ide o ručenie. Je pritom
potrebné vziať do úvahy účinok vyššie uvedeného opatrenia na poskytovanie služieb vykonávané nielen subdodávateľmi usadenými
v inom členskom štáte, ale eventuálne aj všeobecnými podnikmi pochádzajúcimi z tohto štátu.
Z ustálenej judikatúry potom vyplýva, že keď sa taká právna úprava ako článok 1a AEntG, za predpokladu, že predstavuje obmedzenie
slobodnému poskytovaniu služieb, uplatňuje na každú osobu alebo podnik, ktorý vykonáva činnosť na území prijímajúceho členského
štátu, môže byť odôvodnená naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu v rozsahu, v akom tento záujem nie je chránený pravidlami,
ktorým je poskytovateľ podriadený v členskom štáte, kde je usadený, a keď je schopná zabezpečiť dosiahnutie cieľa, ktorý sleduje,
a neprekračuje to, čo je potrebné na jeho dosiahnutie (pozri v tomto zmysle rozsudok Portugaia Construções, už citovaný, bod
19 a citovaná judikatúra).
Medzi naliehavé dôvody všeobecného záujmu, ktoré už Súdny dvor uznal, patrí ochrana pracovníkov (rozsudok Portugaia Construções,
už citovaný, bod 20 a citovaná judikatúra).
Okrem toho ak možno v zásade pripustiť, že uplatňovanie vlastnej právnej úpravy minimálnej mzdy prijímajúcim členským štátom
na poskytovateľov služieb usadených v inom členskom štáte sleduje všeobecný záujem, a to ochranu zamestnancov (rozsudok Portugaia
Construções, už citovaný, bod 22), potom platí v zásade aj to, že opatrenia prijaté v prvom členskom štáte a určené na to,
aby posilnili spôsoby postupov umožňujúce dočasne prideleným pracovníkom uplatniť s úspechom svoje právo na minimálnu mzdu.
Ak totiž právo na minimálnu mzdu predstavuje prvok ochrany pracovníkov, procesné postupy umožňujúce zabezpečiť rešpektovanie
tohto práva ako napríklad ručenie, o ktoré ide vo veci samej, sa musia rovnako považovať za spôsobilé zabezpečiť túto ochranu.
Pokiaľ ide o pripomienku vnútroštátneho súdu, podľa ktorej bola prvoradým cieľom sledovaným vnútroštátnym zákonodarcom počas
prijímania článku 1a AEntG skôr ochrana vnútroštátneho trhu práce, ako odmena pracovníka, treba pripomenúť, že je na tomto
súde, aby overil, či právna úprava, o ktorú ide v spore vo veci samej, posudzovaná objektívne, zabezpečuje ochranu dočasne
pridelených pracovníkov. Je dôležité overiť, že táto právna úprava predstavuje pre dotknutých pracovníkov skutočnú výhodu,
ktorá významným spôsobom prispieva k ich sociálnej ochrane. V tejto súvislosti deklarovaný úmysel zákonodarcu môže viesť ku
konkrétnejšiemu preskúmaniu výhod údajne poskytnutých pracovníkom opatreniami, ktoré prijali (rozsudok Portugaia Construções,
už citovaný, body 28 a 29, ako aj citovaná judikatúra).
Vnútroštátny súd vyjadruje určité pochybnosti, pokiaľ ide o skutočné výhody, ktoré prináša pre dočasne pridelených pracovníkov
ručenie z dôvodu tak praktických ťažkostí, ktorým musia títo pracovníci čeliť, aby uplatnili pred nemeckými súdmi svoje právo
na mzdu voči podniku všeobecne, ako aj skutočnosti, že táto ochrana stráca ekonomickú hodnotu, keď sa reálna možnosť byť zamestnaný
v Nemecku za odmenu citeľným spôsobom znižuje.
Každopádne tak ako zdôrazňujú pán Pereira Félix, nemecká, rakúska a francúzska vláda, ako aj Komisia, skutočnosťou zostáva,
že pravidlo obsiahnuté v článku 1a AEntG zabezpečuje výhody dočasne prideleným pracovníkom z dôvodu, že pridáva k prvému dlžníkovi
minimálnej mzdy, ktorým je zamestnávateľ, druhého dlžníka, ktorý je solidárne zaviazaný s prvým a ktorý je vo všeobecnosti
solventnejší ako tento dlžník. Objektívne vzaté, takéto pravidlo je teda schopné zabezpečiť ochranu dočasne pridelených pracovníkov.
Okrem toho, spor vo veci samej potvrdzuje toto ochranné poslanie článku 1a AEntG.
Pretože jeden z cieľov sledovaných vnútroštátnym zákonodarcom spočíva v predchádzaní nekalej súťaže zo strany podnikov, ktoré
poskytujú pracovníkom nižšiu mzdu ako je minimálna mzda, prináleží vnútroštátnemu sudcovi overiť, či sa taký cieľ môže zohľadniť
ako naliehavá požiadavka, ktorá môže ospravedlniť obmedzenie slobodného poskytovania služieb, ak podmienky uvedené v bode
34 tohto rozsudku sú splnené.
Okrem toho, ako dôvodne uvádza rakúska vláda vo svojich písomných pripomienkach, neexistuje nevyhnutne rozpor medzi cieľom
zabrániť nekalej súťaži na jednej strane a cieľom zabezpečiť ochranu pracovníkov na strane druhej. Odôvodnenie č. 5 smernice
96/71 preukazuje, že tieto dva ciele môžu byť sledované súčasne.
Pokiaľ ide o pripomienky Wolff & Müller, podľa ktorých je ručenie neprimerané sledovanému cieľu, z judikatúry citovanej v bode
34 tohto rozsudku vyplýva, že na to, aby bolo opatrenie odôvodnené, musí primerane zabezpečovať dosiahnutie cieľa, ktorý sleduje,
a nemá prekračovať to, čo je potrebné na jeho dosiahnutie.
Je úlohou vnútroštátneho súdu overiť, či tieto podmienky na dosiahnutie stanoveného cieľa, ktorým je zabezpečenie ochrany
dotknutého pracovníka, sú splnené.
Za týchto okolností treba odpovedať na položenú otázku tak, že článku 5 smernice 96/71 vykladanému s prihliadnutím na článok
49 ES neodporujú v prípade, ako je ten vo veci samej, vnútroštátne predpisy, podľa ktorých stavebný podnik, ktorý poverí iný
podnik výkonom stavebných prác ručí, rovnako ako ručiteľ, ktorý sa vzdal práva podať námietku subsidiarity ručenia, za splnenie
povinnosti tohto podniku alebo subdodávateľa zaplatiť minimálnu mzdu pracovníkovi alebo príspevky spoločnému orgánu zmluvných
strán kolektívnej zmluvy, pričom minimálna mzda predstavuje sumu, ktorú treba zaplatiť po odpočítaní daní a príspevkov na
sociálne zabezpečenie a podporu zamestnanosti alebo zodpovedajúcich príspevkov na sociálne zabezpečenie, ktorá musí byť vyplatená
pracovníkovi (čistá mzda) aj v prípade, ak prvoradým cieľom týchto vnútroštátnych predpisov nie je ochrana odmeny pracovníka
alebo keď je táto ochrana iba ich druhoradým cieľom.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
Článku 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 96/71/ES zo 16. decembra 1996 o vysielaní [dočasnom pridelení –
neoficiálny preklad
] pracovníkov v rámci poskytovania služieb vykladanému s prihliadnutím na článok 49 ES neodporujú v prípade, ako je ten vo
veci samej, vnútroštátne predpisy, podľa ktorých stavebný podnik, ktorý poverí iný podnik výkonom stavebných prác ručí, rovnako
ako ručiteľ, ktorý sa vzdal práva podať námietku subsidiarity ručenia, za splnenie povinnosti tohto podniku alebo subdodávateľa
zaplatiť minimálnu mzdu pracovníkovi alebo príspevky spoločnému orgánu zmluvných strán kolektívnej zmluvy, pričom minimálna
mzda predstavuje sumu, ktorú treba zaplatiť po odpočítaní daní a príspevkov na sociálne zabezpečenie a podporu zamestnanosti
alebo zodpovedajúcich príspevkov na sociálne zabezpečenie, ktorá musí byť vyplatená pracovníkovi (čistá mzda) aj v prípade,
ak prvoradým cieľom týchto vnútroštátnych predpisov nie je ochrana odmeny pracovníka alebo keď je táto ochrana iba ich druhoradým
cieľom.
Podpisy
*
Jazyk konania: nemčina.