CELEX: 62003TJ0023
Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckou republikou
Odpustenie dovozného cla
Koncentráty ovocných štiav z Turecka
Colný kódex Spoločenstva
Sprievodné osvedčenia
Špecifická situácia
Právo na obranu

Právny rámec
A –
Právna úprava preferenčného režimu
Predmetná vec sa týka Dohody o pridružení, ktorá zakladá združenie medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom (EHS) a Tureckou
republikou (ďalej len „dohoda o pridružení“), podpísanej v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi
EHS a Spoločenstvom na druhej strane (ďalej len „strany dohody“). Dohoda o pridružení bola schválená rozhodnutím Rady 64/732/EHS
z 23. decembra 1963 (Ú. v. ES 1964, 217, s. 3685; Mim. vyd. 11/011, s. 10). Účinnosť nadobudla 1. decembra 1964.
Cieľom dohody o pridružení podľa jej článku 2 nachádzajúceho sa v hlave I, ktorý sa týka zásad, je podporovať trvalé a vyrovnané
posilňovanie obchodných a hospodárskych vzťahov medzi stranami dohody.
Zahŕňa prípravné obdobie, ktoré podľa článku 3 umožní Tureckej republike s pomocou Spoločenstva posilniť jej ekonomiku, prechodné
obdobie, v priebehu ktorého je podľa článku 4 zabezpečené postupné zavedenie colnej únie a zbližovanie hospodárskych politík,
a záverečné obdobie, ktoré je podľa článku 5 založené na colnej únii a zahŕňa posilňovanie koordinácie hospodárskych politík.
Strany dohody podľa článku 7 prijmú všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili plnenie záväzkov
vyplývajúcich z dohody o pridružení, a zdržia sa všetkých opatrení, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie jej cieľov.
Články 22 a 23 nachádzajúce sa v hlave III, venovanej všeobecným a záverečným ustanoveniam, upravujú zriadenie asociačnej
rady, zloženej z členov vlád členských štátov, Rady a Komisie na jednej strane a z členov tureckej vlády na druhej strane
(ďalej len „asociačná rada“), ktorá rozhoduje jednomyseľne a má rozhodovaciu právomoc týkajúcu sa dosiahnutia cieľov stanovených
dohodou o pridružení. Článok 25 zveruje tejto rade na návrh každej zo strán dohody právomoc rozhodnúť akýkoľvek spor týkajúci
sa uplatnenia alebo výkladu dohody o pridružení alebo ho predložiť Súdnemu dvoru.
Záverečné obdobie colnej únie nadobudlo účinnosť 31. decembra 1995 [článok 1 a článok 65 ods. 1 rozhodnutia asociačnej rady
č. 1/95 z 22. decembra 1995 o vykonávaní záverečného obdobia colnej únie (Ú. v. ES L 35, 1996, s. 1), ďalej len „rozhodnutie
č. 1/95“ alebo „základné rozhodnutie“].
Podľa článku 11 dohody o pridružení sa režim pridruženia rozširuje na poľnohospodárstvo a obchod s poľnohospodárskymi výrobkami
podľa osobitných postupov, ktoré prihliadajú na spoločnú poľnohospodársku politiku Spoločenstva.
1.
Právna úprava platná počas prechodného obdobia
Rozhodnutím č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji pridruženia rozhodla asociačná rada o znížení cla, ktoré bolo v Spoločenstve
naďalej uplatniteľné pri dovoze na poľnohospodárske výrobky, ktoré pochádzajú z Turecka a zatiaľ neboli v Spoločenstve oslobodené
od cla.
Podľa článku 1 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 4115/86 z 22. decembra 1986 o dovoze poľnohospodárskych výrobkov pochádzajúcich
z Turecka do Spoločenstva (Ú. v. ES L 380, s. 16) výrobky uvedené v prílohe II Zmluvy EHS pochádzajúce z Turecka, s výnimkou
výrobkov uvedených v prílohe tohto nariadenia, boli pustené do voľného obehu v Spoločenstve pri oslobodení od cla. Podľa článku 2
ods. 2 nariadenia č. 4115/86 boli za výrobky pochádzajúce z Turecka považované výrobky spĺňajúce podmienky stanovené v rozhodnutí
asociačnej rady č. 4/72 z 29. decembra 1972 o určení „výrobkov pochádzajúcich“ z Turecka na uplatnenie ustanovení prílohy
č. 6 kapitoly I dodatkového protokolu k dohode o pridružení, pripojenom k nariadeniu Rady (EHS) č. 428/73 z 5. februára 1973,
ktoré sa týkalo uplatnenia rozhodnutí asociačnej rady č. 5/72 a 4/72 (Ú. v. ES L 59, s. 73) a bolo zmenené a doplnené rozhodnutím
asociačnej rady č. 1/75 z 26. mája 1975, pripojeným k nariadeniu Rady (EHS) č. 1431/75, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie
č. 428/73 (Ú. v. ES L 142, s. 1).
Podľa článku 1 rozhodnutia č. 4/72 sa za výrobky pochádzajúce z Turecka považujú:
„a)      rastlinné výrobky vypestované v Turecku,
…
f)      tovar získaný v Turecku vytvorením alebo premenou výrobkov uvedených pod písm. a) až e), aj vtedy, ak sú použité iné výrobky
pri ich výrobe za podmienky, že výrobky, ktoré neboli získané v Turecku alebo v Spoločenstve, sa použijú iba dodatočne pri
tejto výrobe“.
Nariadenie Komisie (EHS) č. 3719/88 zo 16. novembra 1988, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá uplatňovania systému dovozných
a vývozných licencií a certifikátov s vopred stanovenou sadzbou náhrady pre poľnohospodárske výrobky [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 331, s. 1), sa uplatňuje na osvedčenia vydané nariadeniami uvedenými v jeho článku 1. Článok 28 ods. 4 uvedeného
nariadenia stanovuje:
„4. Okrem toho členské štáty odošlú Komisii odtlačky úradných pečiatok a, keď je to potrebné, aj suchých razítok, ktoré používajú
orgány oprávnené konať. Komisia o tom bude okamžite informovať ostatné členské štáty.“
Rozhodnutím č. 5/72 z 29. decembra 1972 o metódach administratívnej spolupráce na uplatnenie článkov 2 a 3 dodatkového protokolu
k dohode o pridružení (Ú. v. ES L 59, 1973, s. 74) stanovila asociačná rada pravidlo, podľa ktorého predloženie dôkazu vydaného
na žiadosť vývozcu colnými orgánmi Tureckej republiky alebo členského štátu bolo na získanie preferenčného režimu nevyhnutné.
Pre tovary prepravované priamo z Turecka do členského štátu ide o sprievodné osvedčenie A.TR.1 (ďalej len „osvedčenie A.TR.1“),
ktorého vzor je pripojený k rozhodnutiu (článok 2). Tento vzor bol nahradený formulárom pripojeným k rozhodnutiu asociačnej
rady č. 1/78 z 18. júla 1978, ktorým sa mení rozhodnutie č. 5/72 (Ú. v. ES L 253, s. 2). Tento vzor bol zase mierne zmenený
rozhodnutím asociačnej rady č. 4/95 z 22. decembra 1995, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie č. 5/72 (Ú. v. ES L 35, 1996,
s. 48).
Článok 11 rozhodnutia č. 5/72 stanovuje, že členské štáty a Turecká republika si prostredníctvom svojich colných správ poskytnú
vzájomnú pomoc pri kontrole pravosti a zákonnosti osvedčení, „s cieľom zabezpečiť správne uplatnenie ustanovení tohto rozhodnutia“.
Článok 12 rozhodnutia č. 5/72 napokon stanovuje:
„Turecká republika, členské štáty a Spoločenstvo prijmú každý v rozsahu, v akom sa ich týka, opatrenia nevyhnutné na vykonanie
ustanovení rozhodnutia.“
Podľa článku 2 ods. 3 nariadenia č. 4115/86 metódy administratívnej spolupráce, ktoré mali zabezpečiť prijímanie výrobkov
uvedených v článku 1 so zníženým clom, boli určené rozhodnutím č. 5/72, ktoré bolo naposledy zmenené rozhodnutím č. 1/78.
2.
Právna úprava platná počas záverečného obdobia
Rozhodnutie č. 1/95 podrobne upravuje uskutočnenie záverečného obdobia colnej únie. Jeho článok 29 stanovuje:
„Vzájomnú pomoc v colnej oblasti medzi správnymi orgánmi strán dohody upravujú ustanovenia prílohy 7, ktoré, čo sa týka Spoločenstva,
pokrývajú oblasti vzťahujúce sa na Spoločenstvo.“
Článok 2 ods. 1 prílohy 7 rozhodnutia č. 1/95, týkajúci sa vzájomnej pomoci v colnej oblasti, stanovuje:
„Strany dohody si navzájom pomáhajú v oblastiach svojej pôsobnosti… s cieľom riadneho uplatňovania colných právnych predpisov,
a to prostredníctvom predchádzania činnostiam porušujúcim tieto právne predpisy, odhaľovania a vyšetrovania takýchto činností.“
Článok 3 ods. 6 rozhodnutia č. 1/95 stanovuje, že výbor pre colnú spoluprácu určuje metódy administratívnej spolupráce.
Článok 5 ods. 2 rozhodnutia č. 1/96 výboru pre colnú spoluprácu z 20. mája 1996, ktorým sa vykonáva rozhodnutie č. 1/95 (Ú. v. ES
L 200, s. 14), stanovuje, že potvrdením dokumentu nevyhnutného na umožnenie voľného pohybu dotknutého tovaru vzniká colný
dlh pri dovoze. Podľa článku 6 tohto rozhodnutia preferenčné zaobchádzanie s poľnohospodárskymi výrobkami dovezenými z Turecka
podlieha predloženiu dôkazu v podobe osvedčenia A.TR.1. Vzor tohto osvedčenia sa nachádza v prílohe I, ale článok 7 ods. 1
tohto rozhodnutia stanovuje, že formuláre upravené rozhodnutím č. 5/72 možno aj naďalej používať až do 30. júna 1997.
Článok 15 rozhodnutia č. 1/96 znie takto:
„S cieľom zabezpečiť správne uplatnenie tohto rozhodnutia členské štáty a Turecká republika si poskytujú, prostredníctvom
svojich colných správ a v rámci vzájomnej pomoci podľa článku 29 a prílohy 7 základného rozhodnutia vzájomnú pomoc pri kontrole
pravosti a zákonnosti osvedčení.“
Článok 13 ods. 2 rozhodnutia č. 1/96 uvádza:
„… Odsek 12 výpisu musí uvádzať číslo registrácie, dátum, oddelenie a krajinu vydania pôvodného osvedčenia…“
Príloha II bod II ods. 12 rozhodnutia č. 1/96 stanovuje, že údaje týkajúce sa odseku 12 sprievodného osvedčenia A.TR.1 vyplní
príslušný orgán.
Nakoniec článok 4 rozhodnutia č. 1/96 stanovuje:
„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia o voľnom obehu uvedené v základnom rozhodnutí, Colný kódex Spoločenstva a jeho vykonávacie
ustanovenia, ktoré sú platné na colnom území Spoločenstva, a Colný kódex Turecka a jeho vykonávacie ustanovenia, ktoré sú
platné na colnom území Tureckej republiky, sa uplatňujú pri obchode s tovarom medzi dvoma časťami colnej únie podľa podmienok
ustanovených v tomto rozhodnutí.“
B –
Colná právna úprava
1.
Právna úprava odpustenia cla
Čo sa týka možnosti odpustenia cla na dovoze, článok 239 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje
Colný kódex Spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „CKS“), znie takto:
„Dovozné clo… môže byť… odpustené aj v… prípadoch…, ak vyplýva z okolností, ktoré nie je možné považovať za podvodné konanie
alebo hrubú nedbanlivosť dotknutej osoby. Prípady, kedy je možné toto ustanovenie uplatniť, a postupy na ich uplatnenie sa
stanovia v súlade s postupom výboru.“
Článok 905 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92, ktorým
sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva (Ú. v. L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3, ďalej len „vykonávacie nariadenie CKS“),
obsahuje v odseku 1 tieto ustanovenia:
„Ak rozhodujúci colný orgán, ktorému bola predložená žiadosť o vrátenie alebo odpustenie podľa článku 239 (2) kódexu, nemôže
prijať rozhodnutia na základe článku 899, pričom je žiadosť podporovaná dôkazmi, ktoré môžu zakladať špeciálnu situáciu vyplývajúcu
z okolností, ktorým nemožno pripísať žiadny podvod alebo zjavné zanedbanie zo strany príslušnej osoby, členský štát, ktorý
má toto oprávnenie, zašle prípad Komisii na vyriešenie podľa postupu ustanoveného v článkoch 906 až 909…“
Článok 904 písm. c) vykonávacieho nariadenia CKS stanovuje:
„Dovozné clo nebude vrátené alebo odpustené, ak jediným dôvodom žiadosti o vrátenie alebo prípadne odpustenie je:
…
c)      predloženie, na účely získania preferenčného sadzobného zaobchádzania s tovarom prihláseným do voľného obehu, dokumentov,
o ktorých sa následne zistí, že boli sfalšované alebo neplatné na tento účel, aj keď boli takéto dokumenty predložené v dobrej
viere.“
Článok 236 CKS stanovuje:
„Dovozné alebo vývozné clo bude vrátené ak sa zistí, že v čase, kedy bolo zaplatené, nebola suma tohto cla dlžná na základe
právnych predpisov, alebo že bola zapísaná do účtovnej evidencie v rozpore s článkom 220 odsek 2.
Dovozné alebo vývozné clo bude odpustené, ak sa zistí, že v čase, keď toto bolo zapísané do účtovnej evidencie, nebolo dlžné
na základe právnych predpisov alebo že bolo zapísané do účtovnej evidencie v rozpore s článkom 220 odsek 2.
Vrátenie alebo odpustenie nebude povolené, ak skutočnosti, ktoré viedli k zaplateniu alebo zapísaniu sumy cla do účtovnej
evidencie, ktorá nebola dlžná na základe právnych predpisov, vyplývajú z úmyselného konania dotknutej osoby.
…“
Článok 220 ods. 2 písm. b) CKS stanovuje, že dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie sa nevykoná, pokiaľ sa suma cla dlžná
podľa zákona nezapísala do účtovných dokladov v dôsledku chyby na strane colných orgánov, ktorú osoba zodpovedná za zaplatenie
cla nemohla zistiť, pričom na svojej strane konala v dobrej viere a dodržala všetky ustanovenia vyplývajúce z platných právnych
predpisov týkajúcich sa colného vyhlásenia.
2.
Právna úprava pravidiel pôvodu
Článok 20 CKS predovšetkým stanovuje:
„1. Ak vznikne colný dlh, sú clo a platby dlžné na základe právnych predpisov založené na Colnom sadzobníku Európskych spoločenstiev.
2. Ostatné opatrenia uvedené v zvláštnych predpisoch spoločenstva, týkajúce sa pohybu tovaru sa uplatnia, ak je to vhodné
na základe tarifného zatriedenia tohto tovaru.
3. Colný sadzobník Európskych spoločenstiev obsahuje:
…
d)      zvýhodnené sadzobné zaobchádzania obsiahnuté v dohodách, ktoré spoločenstvo uzavrelo s niektorými krajinami alebo s niektorými
skupinami krajín a ktoré upravujú poskytovanie zvýhodneného sadzobného zaobchádzania.“
Článok 27 písm. a) CKS znie takto:
„Pravidlá týkajúce sa preferenčného pôvodu stanovia podmienky upravujúce nadobudnutie pôvodu, ktoré musí tovar splniť, aby
sa naň mohli vzťahovať opatrenia podľa článku 20 odsek 3 písmeno d) alebo e). Tieto pravidlá sú ustanovené:
a)      v prípade tovaru zahrnutého v dohodách, ktoré sú zahrnuté v článku 20 odsek 3 písmeno d) v týchto zmluvách.“
Vykonávacie nariadenie CKS v znení uplatniteľnom na predmetný spor [článok 93, článok 92 zmenený a očíslovaný nariadením Komisie
(ES) č. 3254/94 z 19. decembra 1994 (Ú. v. ES L 346, s. 1; Mim. vyd. 02/005, s. 326); ďalej len „článok 93 vykonávacieho nariadenia
CKS“] stanovuje:
„1. Zvýhodnené krajiny oznámia Komisii názvy a adresy vládnych orgánov na ich území, ktoré môžu vydávať osvedčenia o pôvode
na tlačive A, spolu so vzormi pečiatok používaných týmito orgánmi. Komisia zašle tieto informácie colným orgánom členských
štátov.
2. Zvýhodnené krajiny taktiež oznámia Komisii názvy a adresy vládnych orgánov, ktoré môžu vydávať osvedčenia o pravosti uvedené
v článku 86, spolu so vzormi pečiatok, ktoré používajú. Komisia zašle tieto informácie colným orgánom členských štátov.
3. Komisia uverejní v
Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev
(séria C) dátum, kedy nové zvýhodnené krajiny podľa článku 97 splnili povinnosti podľa odsekov 1 a 2.“
C –
Právna úprava dôverného charakteru niektorých dokumentov
Článok 8 ods. 1 nariadenia (ES) č. 1073/1999 Európskeho parlamentu a Rady z 25. mája 1999 o vyšetrovaniach vykonávaných Európskym
úradom pre boj proti podvodom (OLAF) (Ú. v. ES L 136, s. 1; Mim. vyd. 01/003, s. 91) znie takto:
„Utajenie a ochrana údajov
1. Informácie získané v priebehu externých vyšetrovaní v akejkoľvek forme sú chránené príslušnými predpismi.“
Článok 9 ods. 2 toho istého nariadenia stanovuje:
„Vyšetrovacia správa a opatrenia uskutočnené po vyšetrovaniach
…
2. Pri vypracúvaní týchto správ treba zohľadňovať procesné požiadavky zakotvené vo vnútroštátnom práve dotknutého členského
štátu. Správy vypracované na takomto základe predstavujú prípustný dôkaz v správnych alebo súdnych konaniach členského štátu,
v ktorých sa ich použitie ukáže ako nevyhnutné, rovnakým spôsobom a za rovnakých podmienok ako administratívne správy vypracované
národnými administratívnymi inšpektormi. Vzťahujú sa na ne tie isté hodnotiace pravidlá, aké sú uplatňované na administratívne
správy vypracované národnými administratívnymi inšpektormi a majú rovnakú hodnotu ako tieto správy.“
Článok 8 ods. 1 nariadenia Rady (EURATOM, ES) č. 2185/96 z 11. novembra 1996 o kontrolách a inšpekciách na mieste, vykonávaných
Komisiou s cieľom ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev pred spreneverou a inými podvodmi (Ú. v. ES L 292, s. 2;
Mim. vyd. 09/001, s. 303), stanovuje:
„1. Informácie oznámené alebo získané akoukoľvek formou v zmysle tohto nariadenia podliehajú profesionálnemu tajomstvu a sú
chránené tým istým spôsobom, ako sú podobné informácie chránené štátnou legislatívou členského štátu, ktorý ich získal a zodpovedajúcimi
ustanoveniami platnými pre inštitúcie Spoločenstva.“
Článok 4 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho
parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331) stanovuje:
„Výnimky
1. Orgány odmietnu prístup k dokumentu v prípade, ak by sa jeho zverejnením porušila ochrana:
a)      verejného záujmu týkajúceho sa:
–        verejnej bezpečnosti,
–        obrany a vojenských vecí,
–        medzinárodných vzťahov,
–        finančnej, menovej alebo hospodárskej politiky spoločenstva alebo niektorého členského štátu;
b)      súkromia alebo bezúhonnosti jednotlivca, predovšetkým v súlade s právnymi predpismi spoločenstva týkajúcimi sa ochrany osobných
údajov.
2. Orgány odmietnu prístup k dokumentu v prípade, keď by sa jeho zverejnením porušila ochrana:
–        obchodných záujmov fyzickej alebo právnickej osoby vrátane duševného vlastníctva,
–        súdneho konania a právneho poradenstva,
–        účelu inšpekcií, vyšetrovania a kontroly,
pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.“

Skutkové okolnosti
A –
Sporné dovozy
Žalobkyňa CAS SpA je spoločnosť založená podľa talianskeho práva, dcérska spoločnosť s 95,1 %-nou majetkovou účasťou spoločnosti
Steinhauser GmbH (ďalej len „Steinhauser“) so sídlom v Ravensburgu (Nemecko). Podstatný predmet činnosti žalobkyne spočíva
v prepracovaní dovezených koncentrátov ovocných štiav, súčasne vykonáva činnosť dovozcu týchto výrobkov v Taliansku. Spoločnosť
Steinhauser udržuje obchodné vzťahy predovšetkým so zahraničnými dodávateľmi.
Medzi 5. aprílom 1995 a 20. novembrom 1997 žalobkyňa doviezla a uviedla do voľného obehu v Spoločenstve koncentrovanú jablkovú
šťavu a koncentrovanú hruškovú šťavu, prihlásené ako pochádzajúce z Turecka. Tento typ výrobku bol do Spoločenstva dovezený
na základe osvedčení A.TR.1, pričom sa na tieto výrobky uplatnilo oslobodenie od cla podľa dohody o pridružení a dodatkového
protokolu.
Podľa článku 29 rozhodnutia č. 1/95 colná správa v Ravenne (Taliansko) vykonala následnú kontrolu dokladov týkajúcu sa pravosti
osvedčenia A.TR.1 D 141591, predloženého žalobkyňou v priebehu jednej z dovozných operácií v období od 5. apríla 1995 do 20. novembra
1997. V súlade s ustanoveniami uplatniteľnými v tejto oblasti bola žiadosť o overenie pravosti tohto osvedčenia zaslaná tureckým
orgánom.
Listom z 15. mája 1998 turecké orgány oznámili colnej správe v Ravenne záver, podľa ktorého z vykonanej kontroly vyplynulo,
že uvedené osvedčenie nie je pravé, lebo nebolo vydané tureckými colnými orgánmi. Okrem iného uviedli, že uskutočnia ešte
ďalšie kontroly.
V dôsledku toho pristúpili talianske orgány k následnej kontrole 103 osvedčení A.TR.1 predložených žalobkyňou počas rôznych
dovozných operácií.
Listom z 10. júla 1998 stále zastúpenie Tureckej republiky pri Európskej únii (ďalej len „turecké stále zastúpenie“) informovalo
Komisiu, že 22 osvedčení A.TR.1 predložených žalobkyňou a označených v prílohe tohto listu, ktoré sa týkajú vývozov tureckej
spoločnosti Akman do Talianska, boli nepravé (sfalšované). Komisia postúpila tento list talianskym colným orgánom listom z 20. júla
1998.
Európsky úrad pre boj proti podvodom Komisie [(UCLAF), predchodca OLAF-u] vykonal medzi 12. a 15. októbrom 1998, ako aj 30. novembrom
a 2. decembrom 1998 kontroly v Turecku.
Turecké stále zastúpenie informovalo listom z 8. marca 1999 colnú správu v Ravenne, že 32 osvedčení A.TR.1 predložených žalobkyňou
(ďalej len „sporné osvedčenia“) vrátane 18 osvedčení uvedených v prílohe listu z 10. júla 1998 nebolo ani vydaných, ani uznaných
za platné tureckými orgánmi. Tieto osvedčenia sú označené v prílohe uvedeného listu.
Talianske colné orgány sa domnievali, že z korešpondencie medzi nimi, Komisiou, UCLAF-om a tureckými orgánmi vyplýva, že tieto
orgány považujú 48 osvedčení A.TR.1 vrátane sporných osvedčení o vývoze do Talianska, ktorý uskutočnila žalobkyňa prostredníctvom
tureckej spoločnosti Akman, za falošné alebo nezákonné.
V predmetnej veci sa 32 sporných osvedčení [ktoré predstavujú clo v celkovej výške 3 296 190 371 LIT (talianskych lír) alebo
1 702 340,25 eur] považovalo za falošné, keďže neboli ani vydané, ani uznané tureckými colnými orgánmi. Naopak, 16 ďalších
osvedčení (ktoré predstavujú clo v celkovej výške 1 904 763 758 LIT alebo 983 728,38 eur) bolo vyhlásených za neplatné, keďže
napriek tomu, že osvedčenia boli vydané tureckými colnými orgánmi, dotknuté tovary nepochádzali z Turecka.
Vzhľadom na to, že celkovo 48 osvedčení bolo vyhlásených za sfalšované alebo neplatné, na tovary, na ktoré sa tieto osvedčenia
vzťahovali, sa nemohlo uplatniť preferenčné zaobchádzanie priznané dovozom tureckých poľnohospodárskych výrobkov.
V dôsledku toho talianska colná správa vyzvala žalobkyňu, aby zaplatila dlžné clo v celkovej výške 5 200 954 129 LIT, teda
2 686 068,63 eur.
B –
Trestné a správne konanie pred talianskymi orgánmi a orgánmi Spoločenstva
Listom z 28. marca 2000 žalobkyňa zaslala colnej správe v Ravenne žiadosť o nezapočítanie
a posteriori
a o vrátenie vymáhaného dovozného cla, pričom vychádzala z článku 220 ods. 2 písm. b) a z článkov 236 a 239 CKS. Na podporu
svojej žiadosti žalobkyňa poukázala na svoju dobrú vieru, nerozoznateľné chyby príslušných orgánov, ako aj nesplnenie povinností,
ktoré im možno pričítať.
Listom z 15. mája 2000 talianske colné orgány informovali prokuratúru v Ravenne o skutočnostiach týkajúcich sa dovozov vykonaných
žalobkyňou prostredníctvom sfalšovaných osvedčení. Po oboznámení sa s týmito skutočnosťami začala prokuratúra v Ravenne vyšetrovanie.
Rozsudkom z 20. decembra 2000 Tribunale civile e penale (Trestný a občianskoprávny súd) v Ravenne zastavil trestné stíhanie
proti konateľovi žalobkyne B. Steinhauserovi, lebo dospel k záveru, že nebolo dokázané, že sa stal skutok, pre ktorý bol stíhaný.
Listom z 30. novembra 2001, ktorý bol doručený Komisii 12. decembra 2001, Talianska republika žiadala Komisiu, aby rozhodla
o tom, či bolo dôvodné nepristúpiť k započítaniu
a posteriori
vymáhaného dovozného cla vo vzťahu k žalobkyni podľa článku 220 ods. 2 písm. b) CKS alebo o nariadení vrátenia tohto cla
podľa článku 239 CKS.
V súlade s článkami 871 a 905 vykonávacieho nariadenia CKS žalobkyňa uviedla, že nevedela o prípade, ktorý talianske orgány
predložili Komisii. Okrem toho žalobkyňa vyjadrila svoj postoj a svoje pripomienky, ktoré boli talianskymi orgánmi postúpené
Komisii v prílohe ich listu z 30. novembra 2001.
Listom z 3. júna 2002 považovala Komisia za potrebné vyžiadať si niektoré dodatočné informácie od talianskych orgánov, ktoré
odpovedali listom zo 7. júna 2002.
Listom z 25. júla 2002 Komisia oboznámila žalobkyňu so svojím úmyslom nevyhovieť jej žiadosti. Pred prijatím konečného rozhodnutia
však Komisia vyzvala žalobkyňu, aby jej poslala svoje prípadné pripomienky a aby sa nazretím do spisu oboznámila s dokumentmi,
ktoré nie sú dôverné.
Zástupcovia žalobkyne 6. augusta 2002 v priestoroch Komisie nazreli do správneho spisu. Okrem iného podpísali vyhlásenie,
že mali prístup k dokumentom uvedeným v jeho prílohe.
Listom z 15. augusta 2002 žalobkyňa predložila svoje pripomienky Komisii. Uviedla v nich najmä svoj postoj, podľa ktorého
sa príslušné colné orgány dopustili vážnych chýb, ktoré nemohla odhaliť, teda chýb, ktoré tiež považuje za nesplnenie si povinností
spôsobilé založiť špecifickú situáciu v zmysle článku 239 CKS.
Dňa 18. októbra 2002 Komisia prijala rozhodnutie REC 10/01 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktoré bolo žalobkyni doručené
21. novembra 2002.
Komisia v prvom rade dospela k záveru, že bolo dôvodné vziať do úvahy dovozné clo, ktoré bolo predmetom žiadosti.
V druhom rade však Komisia dospela k záveru, že bolo dôvodné vrátiť dovozné clo v časti žiadosti týkajúcej sa 16 neplatných
osvedčení, keďže žalobkyňa sa vo vzťahu k nej nachádzala v špecifickej situácii v zmysle článku 239 CKS.
V treťom rade, pokiaľ ide o 32 sporných osvedčení, Komisia naopak dospela k záveru, že okolnosti uvedené žalobkyňou nemohli
založiť špecifickú situáciu v zmysle článku 239 CKS. V dôsledku toho Komisia rozhodla v článku 2 napadnutého rozhodnutia,
že nebolo dôvodné vrátiť im zodpovedajúce dovozné clo vo výške 1 702 340,25 eur.
Nakoniec listom z 20. júna 2003 žalobkyňa zaslala Komisii žiadosť o prístup k ďalším dokumentom spisu. Komisia vyhovela tejto
žiadosti listom z 10. júla 2003. Žalobkyňa napriek tomu do spisu už nenazrela.
C –
Osvedčenie D 437214
Listom zo 17. decembra 2002 žalobkyňa oznámila Komisii, že osvedčenie A.TR.1 D 437214, zahrnuté medzi sporné osvedčenia, nebolo
tureckými orgánmi vyhlásené za falošné, ale iba za neplatné. Komisia zaslala tento list talianskym colným orgánom 6. januára
2003.
Listom z 24. januára 2003 talianske colné orgány, odkazujúc na list tureckých colných orgánov z 8. marca 1999, ako aj na list
UCLAF-u zo 6. mája 1999, uviedli, že toto osvedčenie bolo falošné.
Listom zo 4. marca 2003 Komisia vyzvala talianske colné orgány, aby informovali žalobkyňu o výsledku vyšetrovania týkajúceho
sa osvedčenia A.TR.1 D 437214. Listom z 18. marca 2003, zaslaným žalobkyni, talianska colná správa potvrdila, že toto osvedčenie
bolo falošné, keďže nebolo vydané tureckými orgánmi.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. januára 2003 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto
konanie.
Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa rozhodol o otvorení ústnej časti konania. V rámci opatrení na zabezpečenie
priebehu konania vyzval účastníkov, aby predložili niektoré dokumenty a odpovedali na súbor písomných otázok Súdu prvého stupňa.
Účastníci konania týmto výzvam vyhoveli.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na verejnom pojednávaní
15. novembra 2005.
Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–        zrušil článok 2 napadnutého rozhodnutia,
–        zaviazal Komisiu nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–         zamietol žalobu,
–         zaviazal žalobkyňu nahradiť trovy konania.

Právny stav
Táto žaloba je v podstate založená na troch žalobných dôvodoch, ktoré vyplývajú po prvé z porušenia práva na obranu, po druhé
z porušenia článku 239 CKS a po tretie z porušenia článku 220 ods. 2 písm. b) CKS.
A –
O prvom žalobnom dôvode, týkajúcom sa porušenia práva na obranu
1.
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa uvádza, že jej právo na obranu bolo v priebehu správneho konania porušené. V podstate tvrdí, že hoci mala prístup
k spisu obsahujúcemu listiny, na ktorých Komisia založila napadnuté rozhodnutie, nemala prístup k dokumentom majúcim rozhodujúci
význam pre celkové posúdenie, ktoré Komisia vyvodila zo situácie. Okrem toho sa podľa nej niektoré dokumenty, do ktorých mohla
nazrieť, ukázali ako neúplné. Nakoniec žalobkyňa uvádza, že preskúmanie spisu jej neumožnilo rozlíšiť medzi dokumentmi považovanými
za dôverné a tými, ktoré dôvernými neboli, ani rozpoznať kritériá používané na tento účel.
Žalobkyňa v prvom rade tvrdí, že jej neboli doručené tieto listiny zo spisu: 1. úplné zápisnice z kontrol UCLAF-u v Turecku;
2. úplná korešpondencia UCLAF-u a Komisie so stálym tureckým zastúpením a s príslušnými orgánmi v Turecku; 3. úplná korešpondencia
medzi Komisiou a/alebo UCLAF-om a vnútroštátnymi colnými orgánmi, osobitne talianskymi colnými orgánmi, a 4. zápisnice zo
zasadnutí výboru pre colnú spoluprácu týkajúce sa osvedčení A.TR.1 považovaných za nezákonné alebo falošné pri vývoze koncentrátov
ovocných štiav a ďalšieho tovaru pochádzajúceho z Turecka.
Vo svojej replike žalobkyňa okrem iného uvádza, že nemohla získať informácie o kontrole UCLAF-u v Turecku počas októbra 1998,
na ktorý sa odvoláva Komisia v odôvodnení č. 32 napadnutého rozhodnutia. Podľa žalobkyne z nazretia do spisu jednoducho vyplýva,
že stretnutie medzi UCLAF-om a tureckým stálym zastúpením sa uskutočnilo 13. a 14. októbra 1998, čo vyplýva z listu UCLAF-u
z 21. októbra 1998. Žalobkyňa tvrdí, že nemala vedomosť ani o listoch UCLAF-u zaslaných tureckému stálemu zastúpeniu z 1. a 9. decembra
1998, o ktorých sa Komisia zmienila vo svojom vyjadrení k žalobe.
Žalobkyňa zastáva názor, že ňou označené dokumenty predstavujú súvislosť, ktorá je nie iba eventuálna, ale naopak priamo a veľmi
úzko spätá s otázkou, či sú sporné osvedčenia skutočne sfalšované, alebo len nezákonné.
V druhom rade žalobkyňa popiera tvrdenie Komisie, podľa ktorého skutočnosť, že jej mandatár podpísal potvrdenie o oboznámení
sa so všetkými dokumentmi majúcimi vzťah s predmetnou vecou, potvrdzuje, že mala prístup k všetkým listinám v spise. V tejto
súvislosti žalobkyňa zdôrazňuje, že toto potvrdenie je predtlačeným formulárom a že bez poznania všetkých dokumentov v spise
sa nemôže účastník, ktorý pristúpi k nazretiu, úplne uspokojiť. Žalobkyňa tak tvrdí, že sa o potvrdení obsahujúcom zoznam
dokumentov REC 10/01 a pripojenom k vyjadreniu Komisie k žalobe dozvedela až po oboznámení sa s touto prílohou.
V treťom rade žalobkyňa tvrdí, že niektoré dokumenty, ku ktorým mala prístup, boli neúplné, a teda nemala prístup k všetkým
dokumentom pripojeným k tomuto potvrdeniu. V tejto súvislosti odmieta tvrdenie Komisie, podľa ktorého mohla nazrieť do všetkých
správ o kontrole UCLAF-u v Turecku, a tvrdí, že mohla nazrieť iba do dokumentov týkajúcich sa správ o kontrole z 9. a 23. decembra
1998, pozostávajúcich z dvoch alebo troch strán.
V štvrtom rade žalobkyňa vo svojej replike popiera tvrdenie Komisie, že v každom prípade nemá právo na prístup k niektorým
dokumentom, medzi ktorými sú správy z kontroly UCLAF-u, pretože sú dôverné. Žalobkyňa tvrdí, že tieto správy nielenže nie
sú dôverné, keďže ich dôvernosť nebola Komisiou preukázaná, ale navyše podobné správy boli v priebehu porovnateľných konaní
pred Súdom prvého stupňa sprístupnené na nazretie.
Nedôverná povaha vyšetrovacích správ vyplýva z ustanovení nariadenia č. 1073/1999. Podľa žalobkyne v zmysle článku 9 ods. 2
tohto nariadenia vyšetrovacie správy predstavujú prípustný dôkaz v správnych alebo súdnych konaniach členského štátu, v ktorých
sa ich použitie ukáže ako nevyhnutné, rovnakým spôsobom a za rovnakých podmienok ako administratívne správy vypracované národnými
administratívnymi inšpektormi, a musí to tak byť
a fortiori
aj vtedy, keď ide o konania začaté pred európskymi súdmi.
Žalobkyňa nakoniec tvrdí, že listom z 20. júna 2003 predložila novú žiadosť o prístup k spisu podľa článku 255 ES po začatí
tohto konania. Napriek tomu v dôsledku písomnej odpovede Komisie z 10. júla 2003 nenazrela do spisu, keďže Komisia uviedla,
že toto nazretie sa týka výlučne dokumentov, ku ktorým už žalobkyňa mala prístup, medzi inými najmä dokumentov týkajúcich
sa správ o kontrole UCLAF-u.
Komisia v zásade odmieta tvrdenia žalobkyne.
V prvom rade Komisia tvrdí, že napadnuté rozhodnutie vychádza výlučne z dôkazov, ku ktorým mala žalobkyňa prístup a ktoré
sú už uvedené v predbežnom stanovisku Komisie vyjadrenom v jej liste z 25. júla 2002. Okrem toho tvrdí, že žalobkyňa mala
6. augusta 2002 prístup k spisu, ktorý bol podkladom pre napadnuté rozhodnutie, a že prostredníctvom písomného potvrdenia
výslovne uznala, že mohla nazrieť do všetkých dokumentov majúcich priamy alebo nepriamy vzťah so spisom. Komisia tvrdí, že
zoznam dokumentov, ku ktorým mala žalobkyňa prístup, zahŕňa správy o kontrole UCLAF-u, bohatú korešpondenciu medzi UCLAF-om
a rôznymi tureckými orgánmi, ako aj listy zasielané medzi Komisiou a/alebo UCLAF-om a vnútroštátnymi colnými orgánmi.
V druhej replike Komisia popiera tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého spis, do ktorého nazrela 6. augusta 2002, neobsahoval správy
o kontrole UCLAF-u, ale len dokumenty týkajúce sa správ o kontrole. Komisia uvádza, že dotknuté dokumenty sú v skutočnosti
stručnými pôvodnými správami z 9. decembra 1998 (č. 8279) a z 23. decembra 1998 (č. 8673), spísanými UCLAF-om, a nie iba jednoduchými
zhrnutiami.
V druhom rade Komisia pripomína, že sa nepožaduje, aby ona sama z vlastného podnetu poskytla prístup k všetkým kontextovým
dokumentom, ktoré majú iba eventuálny vzťah k predmetnému prípadu, ale naopak je úlohou dotknutej osoby prípadne žiadať prístup
k takýmto dokumentom podľa článku 255 ES.
V predmetnej veci sú dokumenty, do ktorých žalobkyňa nemohla nazrieť, kontextovými dokumentmi. Komisia zdôrazňuje, že nová
žiadosť o nazretie do spisu, predložená žalobkyňou 20. júna 2003, teda po prijatí napadnutého rozhodnutia, a odsúhlasená listom
z 10. júla 2003, z právneho hľadiska nemôže mať nijaký vplyv. Žalobkyňa totiž nielenže nepostupovala v zmysle tejto žiadosti,
ale navyše žiadosť predložená po skončení správneho konania a počas prekážky začatého konania vo veci a priori nemôže predstavovať
zásah do procesných práv, ku ktorému došlo počas správneho konania predchádzajúceho tejto žiadosti.
V treťom rade Komisia zastáva názor, že na dotknuté dokumenty sa v nijakom prípade nevzťahuje právo na prístup k spisu, keďže
majú dôverný charakter. V tejto súvislosti pripomína, že právo na prístup k spisu nezahŕňa právo na prístup k dokumentom dôverného
charakteru, ako sú správy UCLAF-u alebo OLAF-u, korešpondencia Komisie s tretími štátmi a zápisnice zo stretnutí, na ktorých
sa zúčastnili tretie štáty, ako aj korešpondencia medzi Komisiou a orgánmi členských štátov.
Okrem toho Komisia namieta relevantnosť výkladu článku 9 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999, ktorý podáva žalobkyňa. Podľa Komisie
uvedené ustanovenie odkazuje na konečnú správu vydanú UCLAF-om podľa článku 9 ods. 1 nariadenia, zatiaľ čo článok 8 tohto
nariadenia sa týka utajenia a ochrany údajov v dokumentoch vydaných OLAF-om.
2.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Na úvod treba pripomenúť, že dodržiavanie práva byť vypočutý musí byť zabezpečené v rámci konania o vrátenie dovozného cla
najmä vzhľadom na právomoc voľnej úvahy Komisie, keď prijíma rozhodnutie za použitia všeobecného ustanovenia o spravodlivom
zaobchádzaní, uvedeného v článku 239 CKS (rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. mája 2001, Kaufring a i./Komisia, nazývaný „Turecké
televízory“, T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97 až T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97 až T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97
a T‑147/99, Zb. s. II‑1337, bod 152, a z 27. februára 2003, Bonn Fleisch Ex- und Import/Komisia, T‑329/00, Zb. s. II‑287,
bod 45).
Je totiž opodstatnené zdôrazniť, že v tejto oblasti zásada ochrany práv na obranu iba vyžaduje, aby dotknutý subjekt mohol
riadne vyjadriť stanovisko k bodom, o ktoré sa Komisia ťažiskovo opiera vo svojom rozhodnutí o odpustení, ale Komisia nemusí
z vlastnej iniciatívy zabezpečiť prístup k dokumentom, ktoré eventuálne súvisia s konkrétnym prípadom, o ktorom rozhoduje
v rámci žiadosti o odpustenie. Ak sa dotknutá osoba domnieva, že takéto dokumenty sú potrebné na preukázanie existencie špecifickej
situácie a/alebo neexistencie hrubého zanedbania alebo podvodu u nej, je jej povinnosťou žiadať prístup k týmto dokumentom
podľa ustanovení, ktoré boli prijaté inštitúciami na základe článku 255 ES (rozsudky Súdu prvého stupňa z 11. júla 2002, Hyper/Komisia,
T‑205/99, Zb. s. II‑3141, bod 63, a Bonn Fleisch Ex- und Import/Komisia, už citovaný, bod 46).
Okrem iného treba pripomenúť, že čo sa týka správneho konania vo veci vrátenia cla, Súd prvého stupňa jasne uviedol, že žalovaná
je povinná na žiadosť dotknutého účastníka konania umožniť prístup k všetkým administratívnym dokumentom, ktoré nemajú dôverný
charakter a týkajú sa napadnutého rozhodnutia. V prípade, že takáto žiadosť nie je podaná, prístup k dokumentom, ktorými disponuje
Komisia, nie je automatický (rozsudky Súdu prvého stupňa z 19. februára 1998, Eyckeler & Malt/Komisia, T‑42/96, Zb. s. II‑401,
bod 81; zo 17. septembra 1998, Primex Produkte Import-Export a i./Komisia, T‑50/96, Zb. s. II‑3773, bod 64, a Bonn Fleisch
Ex- und Import/Komisia, už citovaný, bod 46).
Z hľadiska týchto zásad je potrebné preskúmať žalobný dôvod vychádzajúci z porušenia práva na obranu.
Najprv treba konštatovať, že žalobkyňa vo svojej žalobe výslovne pripúšťa, že mala prístup k všetkým dokumentom, ktoré mala
Komisia a z ktorých vychádzala pri svojom rozhodnutí. Napriek tomu nemala prístup k dokumentom majúcim rozhodujúci význam
pre celkové posúdenie, ktoré Komisia vyvodila z tejto situácie. V tejto súvislosti tvrdí, že dokumenty, ktoré jej boli predložené
v rámci sprístupnenia spisu, sú neúplné. Uvádza, že nemohla nazrieť do dvoch správ o kontrole UCLAF-u z 9. a 23. decembra
1998 v ich celosti, ale iba do „správ týkajúcich sa správ o kontrole“. Takisto uvádza, že nemohla nazrieť do zápisnice o kontrole
Spoločenstva z októbra 1998, uvedenej v odôvodnení č. 32 napadnutého rozhodnutia, ako aj do listov UCLAF-u z 1. a 9. decembra
1998, zaslaných tureckému stálemu zastúpeniu, o ktorých sa zmieňuje Komisia v jej vyjadrení k žalobe.
V tejto súvislosti treba konštatovať, že dokumenty, na ktoré sa žalobkyňa odvoláva, nie sú výslovne uvedené v napadnutom rozhodnutí.
To nevylučuje, aby niektoré z nich nemohli byť podkladom na napadnuté rozhodnutie. Nemožno však prijať, že to platí aj pre
celý súbor rozsiahlej korešpondencie, na ktorú sa žalobkyňa odvoláva. Prinajmenšom určitý počet z týchto dokumentov iba súvisí
s predmetnou vecou.
Zvlášť nemožno pripustiť, a nijaká časť napadnutého rozhodnutia ani neumožňuje domnievať sa, že zápisnice zo stretnutí výboru
pre colnú spoluprácu týkajúce sa osvedčení A.TR.1 vyhlásených za nezákonné alebo sfalšované boli pri vývoze koncentrátov ovocných
štiav a ďalšieho tovaru pochádzajúceho z Turecka potrebné na odôvodnenie rozhodnutia. Rovnaký záver sa núka vo vzťahu k stanovisku
colnej správy v Ravenne z 12. júna 1998, o ktorom sa Komisia zmienila v jej vyjadrení k žalobe a o ktorom žalobkyňa tvrdí,
že doň nenazrela.
V každom prípade, ak dokumenty, ktoré neboli podkladom na napadnuté rozhodnutie, neboli oznámené, toto ich prípadné neoznámenie
nie je podstatné, keďže v nijakom prípade nemôžu mať vplyv na napadnuté rozhodnutie. V dôsledku toho predmetný žalobný dôvod,
pokiaľ sa týka neoznámenia týchto dokumentov, musí byť odmietnutý ako neúčinný.
To sa naopak nevzťahuje na neoznámenie dokumentov držaných Komisiou na účely odôvodnenia napadnutého rozhodnutia.
V rámci preskúmania týchto dokumentov treba pripomenúť, že v predmetnej veci Komisia informovala žalobkyňu listom z 25. júla
2002 o svojej predbežnej analýze, podľa ktorej podmienky na vrátenie dovozného cla neboli splnené. Preto je nepochybné, že
na základe tohto listu Komisie bola žalobkyňa schopná pred prijatím napadnutého rozhodnutia zaujať postoj a oboznámiť Komisiu
so svojím stanoviskom o skutočnostiach, ktoré podľa Komisie odôvodňovali zamietnutie žiadosti o vrátenie.
Žalobkyňa nakoniec nespochybňuje uvedené zistenie, ale uvádza, že zásada dodržiavania práva na obranu bola porušená, keďže
jej bol odmietnutý prístup k niektorým dokumentom, z ktorých Komisia vychádzala pri odôvodnení svojho rozhodnutia, alebo prinajmenšom
preto, lebo tieto dokumenty neboli úplné.
Napriek tomu je nutné konštatovať, že v nadväznosti na list Komisie z 25. júla 2002 zástupca žalobkyne 6. augusta 2002 v priestoroch
Komisie nazrel do spisu vzťahujúceho sa na napadnuté rozhodnutie. V priebehu tohto nazretia podpísal písomné vyhlásenie, v ktorom
výslovne potvrdzuje, že mal prístup k všetkým dokumentom majúcim priamy aj nepriamy vzťah so sporným spisom. K tomuto vyhláseniu
bol navyše pripojený zoznam všetkých dokumentov, ku ktorým mal uvedený zástupca prístup.
Treba tiež zdôrazniť, že tento zoznam spomína správy o kontrole UCLAF-u z 9. a 23. decembra 1998 s číslami 8279 a 8673. V rámci
odpovede na písomnú otázku Súdu prvého stupňa Komisia predložila dve správy majúce uvedené čísla. Na pojednávaní oznámila
Súdu prvého stupňa, že v skutočnosti sú to úplné stručné správy na jednej strane z 9. decembra 1998, ktorá sa týka kontroly
vykonanej od 12.do 15. októbra 1998 (č. 8279), a na druhej strane z 23. decembra 1998, ktorá sa týka vyšetrovania vedeného
od 30. novembra do 2. decembra 1998 (č. 8673), a že v súvislosti s dvomi kontrolami UCLAF-u nebola vypracovaná nijaká ďalšia
správa. Súd prvého stupňa sa domnieva, že vzťah medzi číslami uvedenými na prvej strane správy a číslami, ktoré boli uvedené
na zozname pripojenom k vyhláseniu zástupcu žalobkyne zo 6. augusta 2002, preukazuje, že žalobkyňa v rozpore s tým, čo uvádza,
mala prístup k správam o kontrole. Čo sa týka žiadosti žalobkyne o prístup k zápisnici z kontroly Spoločenstva z októbra 1998,
postačí konštatovať, že takáto zápisnica neexistuje. Ako spresnila Komisia na pojednávaní, na jednej strane je totiž správa
č. 8279 jedinou správou vypracovanou z kontroly vykonanej od 12. do 15. októbra 1998 a na druhej strane v napadnutom rozhodnutí
nebol uvedený nijaký odkaz na takúto zápisnicu.
Ďalej, pokiaľ ide o listy UCLAF-u z 1. decembra a 9. decembra 1998, na ktoré žalobkyňa poukázala, na jednej strane treba konštatovať,
že zoznam zo 6. augusta 2002, uvádzajúci dokumenty, ku ktorým mala žalobkyňa prístup, odkazuje na list UCLAF-u č. 8281 z 9. decembra
1998, zaslaný tureckému stálemu zastúpeniu, z čoho vyplýva, že žalobkyňa mala k tomuto dokumentu riadny prístup. Na druhej
strane, čo sa týka listu s dátumom 1. december 1998, Komisia v rámci písomnej otázky Súdu prvého stupňa spresnila, že tento
list neexistoval a že odkaz v jej vyjadrení k žalobe na list UCLAF-u z 1. decembra 1998 bol omyl. Treba uviesť, že toto spresnenie
je potvrdené listom zo 6. augusta 2002, ktorý s dátumom 1.december 1998 spomína len list tureckého ministra spravodlivosti
zaslaný UCLAF-u.
Pokiaľ ide o oznámenia, ktoré si zasielali Komisia a UCLAF s tureckými orgánmi a s vnútroštátnymi colnými orgánmi členských
štátov, stačí zdôrazniť, že nijaká skutočnosť neumožňuje domnievať sa, že Komisia založila napadnuté rozhodnutie na iných
dokumentoch ako na tých, ktoré sú uvedené v spise, ku ktorému mala žalobkyňa prístup počas nazretia 6. augusta 2002.
Žalobkyňa v priebehu správneho konania nepredložila nijakú žiadosť o prístup k iným častiam spisu. Čo sa týka žiadosti, ktorú
predložila po prijatí napadnutého rozhodnutia a po začatí tohto konania, je nutné konštatovať, že nie je relevantná na posúdenie
prípadného dotknutia sa práva žalobkyne na obranu v priebehu správneho konania a nemôže mať vplyv na zákonnosť uvedeného rozhodnutia.
V každom prípade je opodstatnené uviesť, že Komisia listom z 10. júla 2003 oznámila žalobkyni, že je jej dovolené nazrieť
do dotknutých dokumentov v súlade so žiadosťou podanou podľa článku 255 ES. Žalobkyňa však na túto výzvu nereagovala.
V dôsledku toho musí byť prvý žalobný dôvod odmietnutý.
B –
O druhom žalobnom dôvode, vychádzajúcom z porušenia článku 239 CKS
Predmetný žalobný dôvod sa opiera o štyri časti. Prvá časť sa týka nesprávneho posúdenia sprievodného osvedčenia A.TR.1 D 437214.
Druhá a tretia časť sa zaoberajú vážnym nesplnením si povinností zo strany tureckých orgánov a nadväzne Komisiou. Posledná,
štvrtá časť sa týka neexistencie hrubej nedbanlivosti zo strany žalobkyne a posúdenia podnikateľských rizík.
1.
O sprievodnom osvedčení A.TR.1 D 437214
a)     Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia pochybila v spornej časti napadnutého rozhodnutia, keď zahrnula osvedčenie A.TR.1 D 437214 medzi
osvedčenia vyhlásené za nepravé. Podľa žalobkyne z jednotlivých častí spisu vyplýva, že toto osvedčenie malo byť považované
iba za neplatné a v dôsledku toho malo byť zodpovedajúce clo vrátené. Viaceré časti spisu preukazujú, že turecké orgány nevyhlásili
osvedčenie D 437214 za nepravé. Žalobkyňa upozornila Komisiu na túto chybu listom zo 17. decembra 2002.
V prvom rade žalobkyňa tvrdí, že jedine list tureckej colnej správy (Prime Minister, Undersecretariate for Customs) z 8. marca
1999, zaslaný talianskej colnej správe, by mohol svedčiť v prospech nepravosti tohto osvedčenia. Napriek tomu v ňom nie je
špecifikované, či je nezákonné alebo nepravé, len jednoducho uvedené, že „nebolo vydané a osvedčené tureckým colným úradom“
(was not issued and endorsed by our customs office).
V druhom rade žalobkyňa zastáva názor, že tento list bol zrušený tureckými orgánmi, pričom najmä v liste tureckého stáleho
zastúpenia z 22. apríla 1999 je jasne uvedené, že dotknuté osvedčenie „[nebolo] správne a [nebolo] vydané podľa pravidiel“
([was] not correct and [was] not issued according to the rules), čo znamená, že bolo vydané nesprávne.
Žalobkyňa vo svojej replike poukazuje na to, že termín „not correct“ zrozumiteľne vyjadruje, že dotknuté osvedčenie bolo nesprávne.
Dodatok „not issued according to the rules“ umožňuje iba jediný výklad, že turecký colný orgán spracoval a vydal toto osvedčenie
v rozpore s pravidlami o pôvode tovaru v Turecku. Uvedené tvrdenie posilňuje veta „predpokladalo sa, že tieto dokumenty boli
vydané v rámci režimu tranzit“ (it has been understood that these documents had been issued for transit trade), použitá v tom
istom liste. Turecký colný orgán teda pripustil, že tiež vydal sprievodné osvedčenia v režime tranzit, inak povedané, pre
koncentráty jablkových štiav pochádzajúce z Iránu, pozmenené v rámci režimu aktívny zušľachťovací styk v Turecku.
V treťom rade žalobkyňa zdôrazňuje, že list tureckého stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999 spomína spolu s osvedčením A.TR.1
D 437214 ďalšie dve sprievodné osvedčenia, označené C 982920 a C 982938. Turecké stále zastúpenie sa domnievalo, že tieto
osvedčenia „[neboli] správne a neboli vydané podľa pravidiel“ ([were] not correct and were not issued according to the rules),
a to bez toho, aby medzi nimi rozlišovalo. Žalobkyňa však žiadala vrátenie dovozného cla týkajúceho sa týchto dvoch osvedčení.
Talianske colné orgány ich vyhlásili za neplatné a boli zahrnuté medzi tie osvedčenia, vo vzťahu ku ktorým napadnuté rozhodnutie
priznáva vrátenie cla. Žalobkyňa teda tvrdí, že nevidí nijaký dôvod na to, aby osvedčenie D 437214 bolo z faktického aj právneho
hľadiska predmetom iného posúdenia ako toho, ktoré sa týka osvedčení C 982920 a C982938. V rozpore s tým, čo tvrdí Komisia,
list z 22. apríla 1999 nepriniesol nijakú výslovnú opravu listu z 8. marca 1999, keďže naň výslovne neodkazoval a obmedzil
sa na predchádzajúce oznámenia.
V štvrtom rade žalobkyňa tvrdí, že správnosť jej tvrdenia rovnako potvrdzuje list tureckého stáleho zastúpenia z 10. augusta
1999. Na strane 3 pod X tohto listu je znova potvrdené, že sprievodné osvedčenia uvedené v liste z 22. apríla 1999 vrátane
osvedčenia D 437214 boli vydané v režime tranzit pre jablkovú šťavu nepochádzajúcu z Turecka. Tento list ďalej neuvádza, že
uvedené osvedčenia boli nepravé alebo sfalšované. List UCLAF-u tureckému stálemu zastúpeniu z 9. decembra 1998 obsahuje rovnaké
posúdenie, pričom osvedčenie A.TR.1 D 437214 považuje za „nesprávne“ (not correct).
Žalobkyňa nakoniec vo svojej replike spochybňuje tvrdenie Komisie, podľa ktorého list talianskej colnej správy z 24. marca
2003 potvrdzuje nepravosť dotknutého osvedčenia. Podľa žalobkyne naň talianske orgány odkazujú iba v liste tureckej colnej
správy z 8. marca 1999, avšak bez toho, aby spomínali aj pripojený list tureckého stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999. Navyše
list talianskeho ministra financií z 18. mája 1999, nachádzajúci sa v prílohe spisu, sa pravdepodobne týka listu tureckého
stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999 a osvedčenia D 437214, keď uvádza, že išlo o nepravé osvedčenie. Talianske colné orgány
tiež zaslali novú žiadosť o spresnenie tureckej colnej správe vo veci posúdenia osvedčenia D 437214, avšak tá dosiaľ neodpovedala.
Komisia najskôr zdôrazňuje, že podľa právnej úpravy uplatniteľnej v predmetnej veci v rámci dohody o pridružení prislúcha
určenie, či sú osvedčenia pochádzajúce z Turecka pravé, alebo nie, príslušným tureckým orgánom. V tejto súvislosti Komisia
pripomína, že Súd prvého stupňa rozhodol v už citovanom rozsudku Bonn Fleisch Ex- und Import/Komisia (bod 77), že Komisia
mohla prijať vyhlásenia španielskych orgánov o pravosti výpisov z osvedčení o dovoze a že nijaké dodatočné vyšetrovanie nebolo
z jej strany nevyhnutné. Podľa Komisie, ak môže dôverovať vyhláseniam orgánov členských štátov týkajúcim sa pravosti takýchto
dokumentov, to isté
a

fortiori
platí, pokiaľ ide o orgány tretieho štátu, ktorý nie je viazaný Zmluvou ES a ktorý v tejto oblasti nepodlieha právomoci Komisie.
Komisia ďalej spochybňuje výklad niektorých uvedených listov, ktorý podáva žalobkyňa, a tvrdí, že keďže bolo dotknuté osvedčenie
vyhlásené za falošné tureckými orgánmi, nemožno jej pričítať nijaké pochybenie.
Komisia fakticky tvrdí, že list tureckej colnej správy z 8. marca 1999 musí byť chápaný v tom zmysle, že predmetné osvedčenie
bolo vyhlásené za falošné, pretože nebolo vydané tureckými colnými orgánmi. Podľa Komisie turecké orgány sa už nikdy a v nijakom
dokumente nezaoberali ich zistením z 8. marca 1999, podľa ktorého dotknuté sprievodné osvedčenie nebolo vydané ich správami.
V prvom rade Komisia tvrdí, že v liste z 22. apríla 1999 sa turecké stále zastúpenie nezaoberalo predchádzajúcim zistením,
podľa ktorého bolo osvedčenie falošné, ale iba určilo, že nebolo správne a nebolo vydané v súlade s uplatniteľnou právnou
úpravou.
V druhom rade sfalšovanie tohto osvedčenia potvrdil UCLAF listom zo 6. mája 1999, ako aj talianska ústredná colná správa listom
z 18. mája 1999 a na tieto dva listy sa odvolávajú talianske colné orgány v liste z 24. januára 2003, zaslanom Komisii. Žalobkyňa
bola o týchto zisteniach oboznámená listom z 18. marca 2003.
V treťom rade talianske colné orgány v listoch zo 7. júna 2002 a z 10. septembra 2003 Komisii takisto potvrdili, že turecká
colná správa dospela k záveru o sfalšovaní osvedčenia.
V štvrtom rade Komisia zastáva názor, že listom z 22. augusta 2003, zaslaným talianskej colnej správe, turecká colná správa
opäť potvrdila svoje zistenie z 8. marca 1999 a uviedla, že predmetné osvedčenie bolo sfalšované. Okrem iného v ňom bolo spresnené,
že zodpovedný inšpektor tureckej colnej správy znova preskúmal tento prípad a dospel k záveru o sfalšovaní tohto osvedčenia.
Komisia nakoniec zdôrazňuje skutočnosť, že tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého turecká colná správa tiež vydala sprievodné osvedčenia
pre tranzitný obchod, je nepodstatné. Podľa Komisie žalobkyňa odkazuje na nepresné sprievodné osvedčenia, ktoré nie sú predmetom
tohto konania. Na druhej strane nepresné osvedčenia, na ktoré sa žalobkyňa odvoláva, neboli vydané tureckými orgánmi pre tranzitný
obchod, ale naopak sa týkali tovaru pochádzajúceho z tranzitného obchodu.
b)     Posúdenie Súdom prvého stupňa
Podľa ustálenej judikatúry určenie pôvodu tovaru je založené na rozdelení úloh medzi orgánmi vyvážajúceho štátu a orgánmi
dovážajúceho štátu v tom zmysle, že pôvod je stanovený orgánmi vyvážajúceho štátu, pričom kontrola činnosti tohto režimu je
zabezpečená vďaka spolupráci medzi dotknutými správami. Tento systém je odôvodnený tým, že orgány vyvážajúceho štátu majú
lepšiu možnosť priamo overiť okolnosti, ktoré podmieňujú pôvod (rozsudok Súdneho dvora zo 14. mája 1996, Faroe Seafood a i.,
C‑153/94 a C‑204/94, Zb. s. I‑2465, bod 19).
Tento systém môže fungovať iba vtedy, ak colná správa dovážajúceho štátu uzná posúdenie oprávnene vykonané orgánmi vyvážajúceho
štátu (rozsudok Faroe Seafood a i., už citovaný, bod 20). Uznanie týchto rozhodnutí colnými správami členských štátov je nevyhnutné
na to, aby Spoločenstvo tiež mohlo žiadať od orgánov iných pripojených štátov v rámci pravidiel o voľnom obchode dodržiavanie
rozhodnutí vydaných colnými orgánmi členských štátov o pôvode tovaru vyvezeného zo Spoločenstva do týchto štátov (rozsudok
Súdneho dvora z 12. júla 1984, Les Rapides Savoyards, 218/83, Zb. s. 3105, bod 27).
V prípade, ako je tento, je na určenie, či Komisia správne dospela k záveru o sfalšovaní osvedčení D 437214, nevyhnutné preskúmať
korešpondenciu medzi ňou, talianskymi colnými orgánmi a príslušnými tureckými orgánmi. V tejto súvislosti treba zdôrazniť,
že pokiaľ ide o časť napadnutého rozhodnutia týkajúcu sa sfalšovaných osvedčení, Komisia vychádzala predovšetkým z listu tureckých
orgánov z 8. marca 1999, zaslaného colnej správe v Ravenne.
Tento list obsahuje v prílohe zoznam 32 osvedčení považovaných tureckými orgánmi za falzifikáty, medzi ktorými je aj osvedčenie
D 437214. V tomto ohľade je opodstatnené konštatovať, že termíny, ktoré použili turecké orgány v tejto písomnosti, a to „osvedčenia,
ktoré sú uvedené v prílohe, nie sú správne a neboli vydané ani osvedčené naším colným úradom“ (the certificates that have
been listed in annex are not correct and were not issued and endorsed by our customs office), jasne naznačujú, že uvedené
orgány dospeli k záveru o sfalšovaní týchto osvedčení.
Je však nutné konštatovať, že z porovnania medzi obsahom listu z 8. marca 1999 a obsahom nasledujúcich oznámení tureckých
orgánov vyplývajú nejasnosti, pokiaľ ide o posúdenie osvedčenia D 437214. List tureckého stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999,
zaslaný UCLAF-u a napísaný v angličtine, odkazuje na šesť osvedčení vrátane sporného osvedčenia a považuje ich za „nesprávne
a nezodpovedajúce pravidlám pôvodu“ (not correct and… not issued according to the rules). Podľa toho istého listu bolo šesť
uvedených osvedčení vydaných pre tranzitný obchod.
Zdá sa preto, že rozdiel medzi zisteniami vysvetlenými v liste z 8. marca 1999 a tými, ktoré sú uvedené v liste z 22. apríla
1999, vyplýva z výkladu výrazu „not correct… and not issued according to the rules“. Aj keď vyjadrenie „nesprávny“, prevzaté
v listoch UCLAF-u z 9. decembra 1998, nerieši otázku prípadného falšovania, nič to nemení na skutočnosti, že tento výraz bolo
možné vykladať tak, že sporné osvedčenia neboli sfalšované.
Vzhľadom na uvedené nejasnosti nemohli byť sfalšovanie, alebo jednoducho nezákonnosť osvedčenia D 437214 s istotou vyvodené
z informácií, ktorými Komisia disponovala pred prijatím napadnutého rozhodnutia. Tvrdenia Komisie založené na obsahu listov
talianskych orgánov s dátumom 24. január 2003 a 7. jún 2002 tento záver nijako nevyvracajú.
Predovšetkým list z 24. januára 2003 odkazuje na dva listy, konkrétne list UCLAF-u zo 6. mája 1999 a list ústredného colného
riaditeľstva v Ríme z 18. mája 1999. Je nutné konštatovať, že tieto listy vychádzajú zo zistení obsiahnutých v liste tureckých
orgánov z 22. apríla 1999. A pokiaľ ide o list zo 7. júna 2002, zdá sa, že ten sa obmedzuje na označenie osvedčení považovaných
za sfalšované, opierajúc sa najmä o list tureckých orgánov z 8. marca 1999 bez doplnenia nových informácií. Žalobkyňa upozornila
Komisiu listom z 12. novembra 2001, že z listu tureckého stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999 vyplývalo, že osvedčenie D 437214
malo byť vyhlásené za nesprávne a nie za sfalšované.
Z uvedeného vyplýva, že vzhľadom na poukázané rozdiely Komisia nemohla. platne dospieť k záveru o sfalšovaní osvedčenia D 437214
pred prijatím napadnutého rozhodnutia.
Treba však zdôrazniť, že v dôsledku žiadosti podanej žalobkyňou listom zo 17. decembra 2002, to znamená po prijatí napadnutého
aktu, Komisia opäť žiadala od talianskych orgánov informácie o posúdení dotknutého osvedčenia. Tie považovali za nevyhnutné
požiadať turecké orgány o dodatočné objasnenia. Listom z 22. augusta 2003 turecké orgány nielenže potvrdili závery uvedené
v ich liste z 8. marca 1999, ale tiež uviedli, že ich colný inšpektor dospel k záveru, že išlo o falzifikáty, čím rozptýlili
všetky pochybnosti týkajúce sa falošného charakteru osvedčenia D 437214.
Treba preto konštatovať, že až od potvrdenia obsiahnutého v tomto poslednom oznámení umožnili informácie zo správneho spisu
Komisii s istotou tvrdiť, že predmetné osvedčenie bolo nepravé. V dôsledku toho a s ohľadom na už uvedené skutočnosti nemohla
Komisia platne odmietnuť vrátenie cla týkajúceho sa tovaru, na ktorý sa vzťahuje osvedčenie D 437214, v čase prijatia napadnutého
rozhodnutia, ale vzhľadom na uvedené skutočnosti sa mala obmedziť na odloženie tohto vrátenia.
Jednako však toto zistenie nepostačuje na to, aby bolo napadnuté rozhodnutie zrušené.
Žalobkyňa napokon nemá nijaký právny záujem na zrušení z dôvodu formálnej chyby rozhodnutia v prípade, ak zrušenie rozhodnutia
môže viesť iba k vydaniu nového rozhodnutia, vo svojej podstate zhodného so zrušeným rozhodnutím [pozri rozsudok Súdu prvého
stupňa z 3. decembra 2003, Audi/ÚHVT (TDI), T‑16/02, Zb. s. II‑5167, body 97 a 98 a tam citovanú judikatúru]. V predmetnej
veci teda z bodu 129 vyplýva, že osvedčenie D 437214 musí byť považované za falošné.
Treba sa preto domnievať, že žalobkyňa nemá nijaký legitímny záujem na čiastočnom zrušení napadnutého rozhodnutia, keďže môže
viesť iba k vydaniu nového rozhodnutia, vo svojej podstate zhodného. Predmetná časť druhého žalobného dôvodu musí byť preto
odmietnutá ako neúčinná.
2.
O nesplnení povinnosti pripísateľnom tureckým orgánom
Žalobkyňa v podstate tvrdí, že turecké orgány hrubo porušili povinnosti, ktoré im vyplývajú z dohody o pridružení a z jej
dodatkových ustanovení. Nielenže zakrývali pravdu tým, že považovali 32 osvedčení za falošné, ale aj systematicky nezákonne
postupovali vydávaním sprievodných osvedčení pre tovary nepochádzajúce z Turecka. Podľa žalobkyne preferenčný režim upravený
dohodou o pridružení bol porušený s cieľom vyviezť do Európskej únie s preferenčnými sadzbami značné množstvá tovaru pochádzajúceho
z tretích krajín, označujúc ich za turecké výrobky za pomoci vyhotovenia sprievodných osvedčení. Táto politika je zrejmá z veľmi
vysokého tempa, na základe ktorého turecké dovozy a vývozy vzrástli v rokoch 1993 – 1996. V predmetnej veci sporné osvedčenia
predstavujú pravé dokumenty, ktoré boli zaregistrované a vydané colným úradom v Mersine (Turecko).
Komisia v zásade odmieta tvrdenia žalobkyne a uvádza, že celá žaloba spočíva na tvrdení, podľa ktorého 32 sporných osvedčení
nepredstavuje falzifikáty, ale bolo naopak vydaných tureckými colnými orgánmi v Mersine, ktoré vo vzťahu k nej prijali klamlivé
rozhodnutia. Podľa Komisie však žalobkyňa nie je schopná predložiť najmenší dôkaz na podporu tohto tvrdenia, vyvráteného okrem
iného jasnými a presnými vyhláseniami tureckých orgánov.
a)     O vzoroch pečiatok a podpisov
Tvrdenia účastníkov konania
V prvom rade žalobkyňa tvrdí, že odtlačky pečiatok a podpisy na sporných osvedčeniach svedčia o tom, že pravdepodobne boli
vydané a osvedčené tureckými orgánmi.
Podľa žalobkyne turecká ústredná colná správa potvrdila, že Komisii zaslala vzory odtlačkov pečiatok, ktoré boli odovzdané
všetkým vnútroštátnym colným orgánom Spoločenstva pred rokom 1995. Na podporu tohto tvrdenia žalobkyňa uvádza, že taliansky
minister financií jej dal súhlas na vyhotovenie fotokópií piatich dokumentov, ktorými disponovala aj Komisia, potvrdzujúcich
skutočnosť, že turecké orgány odovzdali talianskym orgánom a Komisii kópie predmetných vzorov.
Talianske colné orgány, ktoré mali k dispozícii kópie originálnych pečiatok, pristúpili k ich porovnaniu s pečiatkami a podpismi
na sporných osvedčeniach a napriek tomu ich prijali. Okrem toho kópie sporných osvedčení, považovaných za nepravé alebo sfalšované,
sa neodlišujú od iných osvedčení, považovaných za zákonné. Navyše pečiatky používané na osvedčeniach, alebo prinajmenšom na
kópiách, sú sčasti zle odtlačené a ťažko čitateľné. Colníci v Mersine žalobkyni potvrdili, že pečiatky, ktoré používali, boli
ťažko čitateľné.
V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že povinnosť tureckých orgánov zaslať Komisii vzory odtlačkov pečiatok a podpisov používaných
ich colnými úradmi na overenie osvedčení o preprave tovaru vyplýva tak z preferenčného režimu stanoveného Tureckou republikou,
ako aj z článku 93 vykonávacieho nariadenia CKS. Na rozdiel od toho, čo sa domnieva Komisia, článok 4 rozhodnutia č. 1/96
odkazuje na článok 93 vykonávacieho nariadenia CKS a prispôsobuje ho v rozsahu, v akom tam prevzaté termíny „vzor A“ musia
byť nahradené termínmi „A.TR.1“. Nie je preto nevyhnutné výslovne zapísať povinnosť zaslania vzorov do rozhodnutí asociačnej
rady. Komisia sa nesprávne domnieva, že pokiaľ ide o pravidlá pôvodu, odkaz na dohodu o pridružení a na relevantné ustanovenia
asociačnej rady, vykonaný článkom 27 písm. a) a článkom 20 ods. 3 písm. d) CKS vylučuje povinnosť zaslať tieto vzory.
Okrem toho povinnosť zaslať vzory sa vzťahuje nielen na osvedčenia vydané podľa zjednodušeného postupu podľa článku 12 ods. 5
rozhodnutia č. 1/96, ale je uložená všeobecne a predstavuje základ kontroly pravosti a správnosti týchto osvedčení. Táto povinnosť
vyplýva aj z článku 26 rozhodnutia č. 1/95, keďže má za cieľ postupné zlepšovanie preferenčného režimu pre obchody s poľnohospodárskymi
výrobkami.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého Turecká republika nie je členom Spoločenstva, a má teda zvrchovanú právomoc uložiť
alebo neuložiť takúto povinnosť zaslania, žalobkyňa uvádza, že existujú aj iné zvrchované štáty, s ktorými bolo dohodnuté
zaslanie pečiatok a podpisov v rámci spolupráce medzi správami. Žalobkyňa poukazuje napríklad na Euro-stredomorskú dohodu
uzavretú so štátom Izrael 21. júna 2000 (Ú. v. ES L 147, s. 1; Mim. vyd. 11/033, s. 287).
Žalobkyňa nakoniec zdôrazňuje, že ak povinnosť zaslať Komisii pečiatky a podpisy vnútroštátnych colných orgánov v rámci osvedčení,
ktoré boli vydané podľa Všeobecnej dohody o clách a obchode (GATT) z roku 1994, existuje aj vnútri Európskej únie, s jej colnou
úniou a jednotným poľnohospodárskym trhom, musí to
a

fortiori
rovnako platiť na základe už citovaných ustanovení o vzťahoch medzi Spoločenstvom a Tureckou republikou.
Komisia predovšetkým tvrdí, že turecké orgány nemali povinnosť zaslať vzory pečiatok a podpisov používaných ich colnými úradmi.
Podľa Komisie článok 93 vykonávacieho nariadenia CKS nemožno na danú vec uplatniť, keďže sa na jednej strane týka iba formulárov
APR a osvedčení o pôvode „vzor A“, ktoré sa vzťahujú iba na dovoz tovaru pochádzajúceho z rozvojových krajín, a na druhej
strane článok 20 CKS ho nevyhlasuje za analogicky uplatniteľný v rámci dohody o pridružení.
Komisia ďalej zastáva názor, že ani článok 28 ods. 4 nariadenia (EHS) č. 3719/88 zo 16. novembra 1988, ktorým sa stanovujú
podrobné pravidlá uplatňovania systému dovozných a vývozných licencií a certifikátov s vopred stanovenou sadzbou náhrady pre
poľnohospodárske výrobky [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 331, s. 1) tak, ako je vykladaný v už citovanom rozsudku Bonn Fleisch Ex- und Import/Komisia, neukladá takúto
povinnosť zaslania, pretože článok 1 tohto nariadenia obmedzuje jeho pôsobnosť. Colná únia a/alebo dohoda o pridružení v ňom
nie sú uvedené, zatiaľ čo rozhodnutia asociačnej rady a/alebo nariadenia Spoločenstva, ktoré ich schvaľujú, nevyslovujú, že
nariadenie č. 3719/88 sa v tomto kontexte uplatní analogicky.
Komisia sa okrem toho domnieva, že analógia s Euro-stredomorskou dohodou zaväzujúcou Európsku úniu a štát Izrael, neumožňuje
dospieť k záveru o uplatniteľnosti článku 93 vykonávacieho nariadenia CKS. Bráni tomu totiž výslovné znenie dohody o pridružení
a rozhodnutí asociačnej rady.
Okrem toho sa Komisia domnieva, že žalobkyňa popiera fakt, že podľa režimu stanoveného dohodou o pridružení prípadná kontrola
a zistenie nepravosti sprievodných osvedčení A.TR.1 je úlohou príslušných tureckých orgánov a nie inštitúcií Spoločenstva.
Podľa Komisie turecké orgány opakovane jasne vyhlásili, najmä v liste z 8. marca 1999, už uvedenom, že 32 sporných osvedčení
nebolo pravých, ale sfalšovaných. Dohady žalobkyne týkajúce sa pravosti sporných osvedčení sú preto nepodstatné.
Nakoniec, čo sa týka tvrdení žalobkyne, podľa ktorých odtlačky pečiatok sú málo čitateľné alebo že sú ošúchané, Komisia tvrdí,
že keďže sa žalobkyňa odvoláva na kópie, neznamená to nevyhnutne, že pečiatky použité tureckými orgánmi na origináli boli
ošúchané alebo nečitateľné. Na druhej strane zastaranosť pečiatok a čitateľnosť ich odtlačku nijako nenaznačuje, či dotknuté
osvedčenia boli vydané tureckými orgánmi.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
–       Úvodné pripomienky
V rámci úvodných pripomienok je potrebné zdôrazniť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že na účely posúdenia nesplnenia povinností
zo strany orgánov tretích krajín a/alebo Komisie, ktoré sú spôsobilé založiť špecifické situácie v zmysle článku 239 CKS,
treba v každom prípade preskúmať skutočnú povahu povinností uložených týmto orgánom a Komisii uplatniteľnou právnou úpravou
(rozsudok Hyper/Komisia, už citovaný, bod 117).
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že argumentácia žalobkyne spočíva predovšetkým v tvrdení, podľa ktorého turecké
orgány skutočne vydali a osvedčili sporné osvedčenia. Rôzne nesplnenia si povinností, ktoré žalobkyňa vyčíta tureckým orgánom,
poukazujú na odôvodnenosť tohto tvrdenia. Žalobkyňa tvrdí, že jej špecifická situácia vyplýva zo súhrnu okolností danej veci,
najmä tých, ktoré sa týkajú zlyhania, ktoré vyčíta tureckým orgánom.
–       O podstate
Pokiaľ ide o nesplnenie si povinností týkajúcich sa pečiatok a podpisov, vyčítané tureckým orgánom, treba poznamenať, že tvrdenia
žalobkyne vychádzajúce z údajného pôvodného charakteru pečiatok a podpisov umiestnených na sporných osvedčeniach sú nepodstatné.
Zistenie o pôvodnom alebo sfalšovanom charaktere dokumentov je totiž vo výlučnej právomoci orgánov, ktoré ich vydali, ako
je uvedené už v bodoch 120 a 121. V predmetnej veci turecké orgány dospeli k záveru o sfalšovaní sporných osvedčení. Aj keby
sme pripustili, že originálne pečiatky, ktoré mali k dispozícii colníci v Mersine, boli slabo čitateľné, skutočnosť, že odtlačky
pečiatok umiestnené na sporných osvedčeniach sú tiež slabo čitateľné, je nepodstatná. Rovnaký záver sa ponúka vzhľadom na
tvrdenia žalobkyne o podobnosti medzi kópiami sporných osvedčení v jej držbe a nesfalšovanými osvedčeniami.
Nakoniec treba takisto odmietnuť tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého skutočnosť, že talianske colné orgány porovnali vzory odtlačkov,
ktoré mali k dispozícii, so spornými osvedčeniami predtým, než ich uznali, umožňuje dospieť k záveru o ich pravosti. Z ustálenej
judikatúry totiž vyplýva, že osoba zodpovedná za zaplatenie cla nemôže zakladať legitímnu dôveru v platnosť osvedčení na skutočnosti
ich prvotného prijatia colnými orgánmi členského štátu, lebo úloha týchto orgánov v rámci prvotného prijatia vyhlásení vôbec
nebráni vykonaniu následných kontrol (pozri rozsudok Faroe Seafood a i., už citovaný, bod 93 a tam citovanú judikatúru).
Tvrdenia žalobkyne, ktoré uvádza v tejto súvislosti, jej bránia v preukázaní existencie dôkazov spôsobilých založiť špecifickú
situáciu, a preto musia byť odmietnuté.
b)     O registrácii osvedčení tureckými orgánmi
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že pravosť sporných osvedčení potvrdzuje skutočnosť, že boli úradne zaregistrované. V tejto súvislosti zastáva
názor, že colný úrad v Mersine spravuje register obsahujúci registračné čísla 32 sporných osvedčení. Na podporu tohto tvrdenia
uvádza, že jej mandatári videli tieto registre na colnici v Mersine a žiadali od tamojšieho tureckého úradníka, aby im z neho
vyhotovil kópie. Tento úradník, ktorý chcel pôvodne vyhovieť žiadosti, to neskôr po hrozbách odmietol.
Pokiaľ ide o povinnosť tureckých orgánov zapísať čísla osvedčení A.TR.1 do colných registrov, žalobkyňa odmieta tvrdenie Komisie,
podľa ktorého jej ju žiadne rozhodnutie asociačnej rady neukladalo. Podľa žalobkyne takáto registrácia predstavuje vnútornú
otázku tureckého právneho poriadku. Táto registrácia je taká preukázateľná, že nevyžaduje nijaké rozhodnutie asociačnej rady.
Dobrá vzájomná pomoc však vyžaduje nielen registráciu osvedčení A.TR.1, ale aj ich archivovanie v Turecku. Žalobkyňa v tejto
súvislosti odkazuje na článok 7 ods. 2 prílohy 7 rozhodnutia č. 1/95, podľa ktorého žiadosti o pomoc sa vybavujú v súlade
s právnymi predpismi dožadujúcej zmluvnej strany. Toto ustanovenie núti aj turecké colné orgány zaregistrovať osvedčenia,
ktoré vydáva spolu s prevzatím prinajmenšom údajov, ktoré musia byť uvedené v odseku 12 osvedčení A.TR.1. Registrácia osvedčení,
bez ktorej by vôbec nebolo možné poskytnúť informácie o ich pravosti a správnosti, je určujúcim základom spolupráce medzi
tureckou správou a správou Spoločenstva, týkajúcej sa preferenčných režimov.
Okrem toho podľa žalobkyne článok 8 ods. 1 rozhodnutia č. 1/96 stanovuje, že sprievodné osvedčenie A.TR.1 osvedčí colný orgán
vyvážajúceho štátu. Príloha II bod II ods. 12 rozhodnutia č. 1/96 stanovuje, že odsek 12 vyplní príslušný orgán. Za týchto
okolností odsek 12 každého z 32 sporných A.TR.1 obsahuje nielen odtlačok pečiatky spolu s podpisom, ale aj osobitné registračné
číslo s presným dátumom, ktoré musí byť zaznamenané v registri príslušného colného orgánu.
Nakoniec žalobkyňa uvádza, že preskúmanie 32 sporných osvedčení ukazuje, že zodpovedajú platným zákonným vzorom (článok 10
ods. 2 druhý pododsek a príloha 1 rozhodnutia č. 1/96). V predmetnej veci obsahujú na ľavom vnútornom okraji schválenú predtlač
a ďalej obsahujú meno, adresu, ako aj rozlišujúcu známku a sériové číslo umožňujúce ich identifikáciu. Čo sa týka tvrdenia
Komisie, podľa ktorého sa falšovatelia mohli snažiť o čo najpresnejšie vyznačenie čísel originálnych osvedčení, žalobkyňa
uvádza, že ide o čistú špekuláciu.
Komisia zastáva v prvom rade názor, že ani dohoda o pridružení, ani rozhodnutia asociačnej rady neupravujú vedenie registrov,
do ktorých by boli colné osvedčenia zapísané.
Okrem toho aj za pripustenia, že tieto registre existujú, bolo by možné sa nazdávať, že turecké orgány vydali žalobkyni 32
osvedčení A.TR.1 pre iné tovary ako sporné dodávky. Je teda možné, že falšovatelia vyhotovili kópie 32 pravých osvedčení,
ktoré sa netýkali sporných dodávok uskutočnených žalobkyňou, aby ich potom použili pre tieto osvedčenia.
Komisia napokon uvádza, že tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého sfalšované osvedčenia zodpovedajú zákonným vzorom, je nepodstatné,
pretože tie sú verejnosti všeobecne známe. Pokiaľ ide tvrdenie, podľa ktorého sporné osvedčenia obsahovali aj meno, adresu,
znaky a sériové číslo predtlače schválenej v Turecku, Komisia tvrdí, že iba niektoré z 32 sporných osvedčení obsahujú tieto
údaje a je ťažké jasne určiť, či tieto vytlačené údaje sú skutočne znakmi tlačiarne, alebo ide iba o vymyslené údaje. Komisia
v tejto súvislosti zastáva názor, že aj za predpokladu, že ide o schválené údaje tlačiarne, mohli by sme predpokladať, že
v obehu bol dostatočne veľký počet pravých osvedčení pochádzajúcich zo schválenej tlače, čo by falšovateľovi umožnilo zabezpečiť
si z nich jeden výtlačok alebo kópiu na účely výroby falošného osvedčenia.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Pokiaľ ide o registráciu osvedčení tureckými orgánmi, treba zdôrazniť, že ani dohoda o pridružení, ani jej vykonávacie ustanovenia
výslovne neupravujú vedenie týchto registrov. Príloha II bod II ods. 12 rozhodnutia č. 1/96 jednako upravuje zápis čísla dokumentu
do odseku 12 osvedčení A.TR.1. Okrem toho článok 13 toho istého rozhodnutia stanovuje, že v prípade oddelenia osvedčení odsek 12
výpisu osobitne uvádza registračné číslo pôvodného osvedčenia. Je teda možné, že osvedčenia A.TR.1 sú zaregistrované orgánmi,
ktoré ich vydali, hoci žalobkyňa nepredložila nijaký dôkaz spôsobilý preukázať existenciu týchto registrov.
Je však opodstatnené konštatovať, že aj keď pripustíme, že čísla uvedené v odseku 12 sporných osvedčení sú prevzaté do registrov
tureckých colných úradov, neznamená to, že ide o pravé osvedčenia. Ako totiž v tejto súvislosti uvádza Komisia, je v záujme
falšovateľov používať pre sfalšované osvedčenia registračné číslo zodpovedajúce pravému osvedčeniu.
Žalobkyňa teda nepredložila nijaký dôkaz umožňujúci určiť, že čísla uvedené v týchto registroch zodpovedajú sporným osvedčeniam.
Obmedzuje sa na tvrdenie, že jej zástupcovia konštatovali, že tieto registre existovali, a navrhuje ich výsluch.
Z toho vyplýva, že tvrdenia žalobkyne sú nepodstatné, takže ich treba odmietnuť.
c)     O súčinnosti tureckých colných orgánov
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že bez súčinnosti tureckých colných orgánov nebolo možné získať osvedčenie A.TR.1, sprevádzajúce dotknuté
tovary. Príslušné právne predpisy v značnom rozsahu predchádzajú nesprávnemu používaniu osvedčení A.TR.1, ktoré sú osvedčované
nielen colnými orgánmi vyvážajúceho štátu so súčasnou registráciou, ale sú aj predmetom kontroly tovaru, na ktorý sa vzťahujú,
aby zabezpečili, že bude skutočne vyvezený. Osvedčenia A.TR.1 sú k dispozícii vývozcu, len čo je vývoz uskutočnený, a iba
výnimočne by mohlo byť osvedčenie osvedčené po vývoze (pozri článok 8 ods. 1 rozhodnutia č. 1/96 a článok 4 ods. 1 rozhodnutia
č. 5/72). Tieto ustanovenia zabezpečujú, aby príslušný colný orgán mal aj vtedy, keď je už osvedčenie A.TR.1 odovzdané vývozcovi,
ešte možnosť preskúmať, či zodpovedá pôvodu tovaru.
Komisia namieta, že tvrdenia žalobkyne týkajúce sa súčinnosti tureckých orgánov pri vydaní sporných osvedčení sú nepodstatné.
Zdôrazňuje nespornosť skutočnosti, že zákonná právna úprava musí vylúčiť predloženie osvedčení A.TR.1 pre výrobky, ktoré nepochádzajú
z Turecka. Za týchto okolností predloženie osvedčení A.TR.1 pre sporné vývozy nenaznačuje, že došlo k tajnej dohode s tureckými
colnými orgánmi.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa súčinnosti tureckých orgánov, stačí pripomenúť, že sporné osvedčenia sa ukázali ako falzifikáty.
Predloženie dokumentov, ktoré sa ukážu ako falošné, neumožňuje samo osebe dospieť k záveru o akejkoľvek tajnej dohode medzi
vývozcami a colnými orgánmi, ktoré ich vydali.
Toto tvrdenie je preto nedôvodné a v dôsledku toho musí byť odmietnuté.
d)     O porušení pravidiel v oblasti administratívnej pomoci
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa najprv uvádza, že turecké colné orgány podliehajú povinnosti správnej pomoci podľa ustanovení na uplatnenie dohody
o pridružení. V tejto súvislosti poukazuje na článok 15 rozhodnutia č. 1/96 a článok 26 a prílohu 7 rozhodnutia č. 1/95. Čo
sa týka tvrdenia Komisie, podľa ktorého sa rozhodnutia č. 1/95 a 1/96 uplatnia až od 31. decembra 1995, žalobkyňa na jednej
strane tvrdí, že systém správnej pomoci sa uplatnil už podľa predchádzajúcich rozhodnutí, a na druhej strane, že rozhodnutia
č. 1/95 a 1/96 priznávajú formálne právo uplatňujúce sa aj na minulé obdobie.
Turecké colné orgány v predmetnej veci porušili povinnosť poskytnúť rýchlu a účinnú súčinnosť vyšetrovaniu týkajúcemu sa sprievodných
osvedčení a osobitne ich povinnosť rýchlo oznámiť presné informácie o pravosti sporných osvedčení. Tieto porušenia odôvodňujú
veľmi pravdepodobnú domnienku, že ovplyvnili ich vydanie.
Žalobkyňa ďalej vysvetľuje zásady, podľa ktorých turecké orgány zrejme postupovali pri vyhlásení osvedčenia A.TR.1 za nezákonné
alebo falošné. Osvedčenia týkajúce sa koncentrátov ovocných štiav pochádzajúcich z tretích krajín zmenené v Turecku v rámci
režimu zušľachťovací styk a potom vyvezené boli neprávom vyhlásené za nezákonné. Naopak osvedčenia A.TR.1 vydané pre koncentráty
ovocných štiav, ktoré v Turecku podliehali režimu tranzitného obchodu (Transit-Trade-Regime) boli považované za falošné. Toto
rozlišovanie je postrehnuteľné v listoch tureckého stáleho zastúpenia z 10. júla 1998 a 1. októbra 1999, zaslaných Komisii
a OLAF-u, ako aj v liste z 12. októbra 1999, ktorý UCLAF-u zaslala Guardia di Finanza (oddelenie poverené potláčaním finančnej
trestnej činnosti). Tvrdenie žalobkyne potvrdzuje správa o kontrole UCLAF-u z 21. decembra 1998, v ktorej je potvrdené, že
vývozcovia neboli výlučne zodpovední za situáciu a že sa ako potrebné ukázali podrobnejšie previerky na úrade v Mersine.
Žalobkyňa na preukázanie nedostatku spolupráce tureckých orgánov v rámci administratívnej pomoci poukazuje v prvom rade na
list z 9. januára 1998 zaslaný UCLAF-u tureckým stálym zastúpením, v ktorom turecké orgány uvádzajú, že v tom čase nebolo
nevyhnutné, aby sa zástupcovia UCLAF-u premiestnili do Turecka. V tejto súvislosti žalobkyňa spochybňuje tvrdenie Komisie,
podľa ktorého sa tento list nevzťahuje na vývoz koncentrátov jablkových štiav.
V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že list tureckého stáleho zastúpenia z 10. júla 1998, uvedený už v bode 41, nespresňuje podľa
údajov uvedených v odseku 14 každého osvedčenia A.TR.1, či 22 v ňom označených osvedčení bolo nepravých alebo nezákonných,
ale obmedzuje sa iba na ich vyhlásenie za „falošné“, termín, ktorý zahŕňa obe možnosti. V tejto súvislosti žalobkyňa tvrdí,
že hoci odsek 14 každého osvedčenia A.TR.1 má nadpis „Žiadosť o overenie“ a odsek 15 „Výsledok overenia“, dokumenty týkajúce
sa konkrétnej odpovede na žiadosti o overenie sporných osvedčení neboli poskytnuté.
V treťom rade žalobkyňa zdôrazňuje, že Komisia v bode C listu z 26. augusta 1999, zaslaného colnej kriminálnej polícii v Kolíne
nad Rýnom (Nemecko), uviedla, že OLAF žiada turecké orgány o spresnenie pre každé neplatné osvedčenie, či ide o falzifikát,
alebo o nezákonné osvedčenie. Žalobkyňa však tvrdí, že nevie, či bola táto žiadosť podaná.
Pokiaľ ide o odporujúce si tvrdenia tureckých orgánov, žalobkyňa uvádza, že osvedčenia s rovnakým obsahom boli v niektorých
prípadoch vyhlásené za zákonné a v iných prípadoch za nezákonné a konečne osvedčenia predtým vyhlásené za falošné boli neskôr
vyhlásené za nezákonné. Zoznam dokumentov pripojený Komisiou v prílohe jej vyjadrenia k žalobe ukazuje, že s tureckými orgánmi
bolo v rokoch 1998 a 1999 vymenených 28 listov bez toho, aby boli skutočnosti ustálené, a že korešpondencia s tureckým stálym
zastúpením bola prerušená roku 1999, keďže turecké orgány odmietli pokračovať v akejkoľvek spolupráci s Komisiou od roku 2000.
Žalobkyňa sa napríklad odvoláva na osvedčenie A.TR.1 D 437214, ktoré bolo neskôr zmenené z falošného na nezákonné v liste
z 8. marca 1999.
Rovnako medzi 16. júlom a 27. septembrom 1999 turecké orgány v troch rozdielnych oznámeniach považovali osvedčenie A.TR.1
D 412662 postupne za nesprávne, čiastočne správne a nakoniec za pravé (listy zo 16. júla, z 19. augusta a 27. septembra 1999).
Okrem toho osvedčenie A.TR.1 D 141591 bolo najprv považované za falošné (list z 15. mája 1998) a potom za nesprávne (list
z 19. augusta 1999) na základe skutočnosti, že tovary, na ktoré sa vzťahovalo, nepochádzali z Turecka. Podľa žalobkyne osvedčenie
A.TR.1 D 141591 musí byť podobné osvedčeniam A.TR.1 C 982920 a C 982938, ktoré boli vyhlásené za nesprávne a vo vzťahu ku
ktorým Komisia upustila od vymáhania cla
a posteriori
. Čo sa týka tvrdenia Komisie, podľa ktorého colná správa v Ravenne uviedla v stanovisku z 12. júna 1998, že osvedčenie A.TR.1
D 141591 bolo falošné, žalobkyňa odpovedá, že nemohla nazrieť do tohto dôkazu počas tej časti konania, keď bolo možné nazrieť
do spisu.
Rozpornosť poskytnutých informácií potvrdil Trestný a občianskoprávny súd v Ravenne. V tejto súvislosti žalobkyňa zastáva
názor, že prokuratúra vo Verone (Taliansko) tiež zastavila trestné stíhanie voči nej, keď dospela najmä k záveru, že opätovné
žiadosti kriminálnej polície s cieľom získať dôkazy zostali bezvýsledné. Podľa žalobkyne zodpovedný prokurátor vo Verone požiadal
Guardia di Finanza, aby mu oznámila, na základe akých dokumentov a dôkazov považovali turecké orgány vydané osvedčenia za
materiálne falošné, bez toho, aby talianske orgány mohli dostať odpoveď.
Okrem toho sa žalobkyňa domnieva, že skutočnosť, že turecké colné orgány pripustili, že spomedzi 103 osvedčení, ktoré boli
predmetom kontroly, 17 – alebo 16, ak vylúčime osvedčenie A.TR.1 D 437214 – bolo nezákonných, znamená, že ich vedome nesprávne
osvedčili, a preto stačí spochybniť kvalitu kontroly týchto osvedčení, ako aj správnosť informácií poskytnutých v rámci vzájomnej
administratívnej pomoci.
Žalobkyňa poukazuje v tejto súvislosti na paralelu medzi prípadmi, ktoré viedli k už citovanému rozsudku Turecké televízory,
s ktorými má predmetný prípad v rozpore s tvrdením Komisie úzke súvislosti, a to najmä skutočnosť, že turecké orgány nikdy
nevyhlásili, že boli uvedené do omylu tretími osobami a bránili objasneniu skutočností ich rozpornými vyhláseniami.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého sa pokúša vytvoriť dojem zámeny, poukazujúc na vyhlásenia tureckých orgánov o osvedčeniach
považovaných za nezákonné, ktoré nie sú predmetom tejto veci, žalobkyňa tvrdí, že rozpornosť informácií rôznych tureckých
orgánov týkajúcich sa iných osvedčení ako sporných je podstatná pre analýzu všetkých vyhlásení tureckých orgánov vrátane tých,
ktoré sa vzťahujú na sporné osvedčenia.
Nakoniec, pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého niektoré oznámenia tureckých orgánov sú iba sprostredkované závery,
žalobkyňa tvrdí, že ustanovenia o vzájomnej pomoci neupravujú oznámenie takýchto záverov ani predbežných správ.
Komisia odmieta tvrdenia žalobkyne smerujúce k preukázaniu rôznych porušení ich povinnosti spolupráce tureckými orgánmi a spochybňuje
existenciu protichodných vyhlásení z jej strany.
V prvom rade, pokiaľ ide o povinnosť spolupráce, Komisia predovšetkým pozoruje, že rozhodnutia č. 1/95 a 1/96, o ktoré žalobkyňa
opiera povinnosť spolupráce tureckých orgánov z úradnej povinnosti, nadobudli účinnosť až počas záverečného obdobia režimu
pridruženia a neuplatňujú sa na sporné osvedčenia vydané počas prechodného obdobia. Na tie sa v tejto súvislosti vzťahuje
iba článok 2 ods. 3 nariadenia č. 4115/86 a článok 11 rozhodnutia č. 5/72, zmeneného rozhodnutím č. 1/78, už spresneného v bode 12.
Komisia ďalej tvrdí, že analógia s rozsudkom Turecké televízory nie je v predmetnej veci relevantná, lebo táto vec spočíva
na úplne odlišných skutočnostiach. V tejto súvislosti Komisia pripomína, že prípady, ktoré viedli k uvedenému rozsudku, sa
netýkali sfalšovaných osvedčení, ale osvedčení vydaných tureckými orgánmi, ktoré sa ukázali ako neplatné, pretože nespĺňali
zákonné podmienky. V tomto rozsudku Súd prvého stupňa konštatoval, že turecké orgány váhali s objasnením situácie, lebo ich
spolupráca odkryla ich vlastné porušenia zákona. V predmetnej veci turecké orgány nemôžu mať záujem na zakrytí ich prípadného
porušenia, lebo sa nezúčastnili na vydaní sporných osvedčení. Navyše Súd prvého stupňa vôbec netvrdil, že nedostatok spolupráce
tureckých orgánov predstavuje dôležitú indíciu ich účasti na nezákonnej činnosti, ako to uvádza žalobkyňa.
Okrem iného, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého turecké orgány vedeli, že nesprávne vydali 16 alebo 17 osvedčení
A.TR.1, Komisia tvrdí, že je bezvýznamné, keďže tieto osvedčenia nie sú predmetom tohto konania a keďže im zodpovedajúce dovozné
clo už bolo vrátené žalobkyni podľa článku 239 CKS. Naopak, skutočnosť, že turecké orgány uznali, že vedome nesprávne vydali
16 alebo 17 osvedčení, naznačuje, že sa podieľali na objasňovaní skutočností bez toho, aby sa znepokojovali o svoju dobrú
povesť, a vytvára indíciu dôveryhodnosti ich vyhlásení vo veci nepravosti sporných osvedčení.
Okrem toho, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého turecké orgány opomenuli vyplniť odseky 14 a 15 sporných osvedčení,
Komisia uvádza, že tieto odseky sú upravené len pre prípady kontrol týkajúcich sa obsahu osvedčení, to znamená skutočného
pôvodu tovaru, na ktorý sa vzťahujú. Sporné osvedčenia sú falzifikátmi, turecké orgány nemali nijaký dôvod ich neskôr legalizovať
vyplnením odsekov 14 a 15.
Komisia nakoniec vyhlasuje, že nesúhlasí s tvrdením žalobkyne, podľa ktorého vyhlásenia tureckých orgánov uvedené v liste
z 9. januára 1998, zaslanom UCLAF-u, že nebolo nevyhnutné, aby UCLAF pristúpil k overeniu v Turecku, zakladá indíciu ich účastníctva.
Podľa Komisie toto oznámenie neodkazuje na kontrolu
a posteriori
sporných osvedčení, ktorá k tomuto dátumu ešte nebola vykonaná. Navyše Komisia pozoruje, že po tom, čo boli vykonané predbežné
vyšetrovania ad hoc, kontrolná misia UCLAF-u prišla v decembri 1998 do Turecka, pričom vyšetrovania rýchlo umožnili vydať
8. marca 1999 vyhlásenie, že sporné osvedčenia neboli pravé, lebo boli sfalšované.
V druhom rade Komisia uvádza, že tvrdenia žalobkyne, podľa ktorých turecké orgány vydali protichodné vyhlásenia, sú takisto
nepodstatné.
Komisia najprv uvádza, že uvedená korešpondencia sa vzťahuje na osvedčenia považované za neplatné, ale jednako pravé, nesporné
v predmetnej veci. Ďalej ide o sprostredkované informácie zaslané počas prvého obdobia vyšetrovania, ktoré môžu byť iba predbežné.
Turecké orgány sa už nevrátili k zisteniu obsiahnutému v liste z 8. marca 1999, podľa ktorého sú sporné osvedčenia falošné,
pretože neboli nimi vydané.
Nakoniec, pokiaľ ide konkrétnejšie o tvrdenia žalobkyne týkajúce sa osvedčenia č. D 141591, Komisia uvádza, že sú nepodstatné,
keďže toto osvedčenie sa nenachádza na zozname sfalšovaných osvedčení, ako je to uvedené v liste tureckých orgánov z 8. marca
1999, a teda nie je predmetom tohto konania. Komisia však pripomína, že listom z 3. júna 2002 výslovne žiadala od talianskych
colných orgánov, či dotknuté osvedčenie bolo sfalšované, alebo iba nepresné vo svojom obsahu. Listom zo 6. júna 2002, zaslanom
Komisii v liste zo 7. júna 2002, colná správa v Ravenne informovala svoje nadriadené orgány v Bologni a v Ríme, že toto sprievodné
osvedčenie vyhlásili turecké orgány v správe z 15. mája 1998 za nepravé. Sfalšovanie potvrdil aj UCLAF v dôsledku vyšetrovania
v Ankare v októbri 1998. Okrem toho colná správa v Ravenne uviedla, že žalobkyňa nepodala odvolanie proti neskoršiemu vyrubeniu
cla následkom zistenia sfalšovania ani nepredložila žiadosť o jeho vrátanie, čím zjavne priznala, že toto osvedčenie bolo
falošné.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Treba pripomenúť, že podľa príslušných právnych predpisov uplatniteľných v predmetnej veci strany si dohody o pridružení poskytujú
vzájomnú pomoc, aby zabezpečili, že colné právne predpisy budú správne uplatňované. Vzájomná pomoc má za cieľ najmä zabezpečiť
kontrolu pravosti a správnosti sprievodných osvedčení (pokiaľ ide o prechodné obdobie colnej únie, pozri článok 2 ods. 3 nariadenia
č. 4115/86 a článok 11 rozhodnutia č. 5/72, zmenené rozhodnutím č. 1/78; a pokiaľ ide o záverečné obdobie colnej únie, pozri
článok 2 prílohy 7 a článok 29 rozhodnutia č. 1/95 a článok 15 rozhodnutia č. 1/96).
V prvom rade, čo sa týka tvrdenia žalobkyne, podľa ktorého neposkytnutie rýchlej a účinnej súčinnosti tureckých orgánov vyšetrovaniu
naznačuje, že tieto orgány sa zúčastnili na vyhotovení a vydaní falošných osvedčení, je opodstatnené predovšetkým konštatovať,
že kontrola
a posteriori
osvedčení týkajúcich sa dovozov vykonaných žalobkyňou bola spustená listom tureckých orgánov z 15. mája 1998, zaslaným colnej
správe v Ravenne a uvádzajúcim, že osvedčenie D 141591 je falošné. V dôsledku tohto zistenia UCLAF vykonal prvé vyšetrovanie
v Turecku v priebehu obdobia od 12. do 15. októbra 1998, to znamená sotva päť mesiacov po informácii tureckých orgánov. Druhá
kontrola prebehla v období od 30. novembra do 2. decembra 1998. V tejto súvislosti si treba všimnúť, že podľa žalobkyne list
tureckých orgánov z 9. januára 1998, uvádzajúci, že kontrola UCLAF-u nie je potrebná, dokazuje nedostatok ich súčinnosti.
Je teda nepochybné, že na jednej strane vyšetrovania týkajúce sa sporných osvedčení sa začali len po 15. máji 1998 a na druhej
strane kontroly UCLAF-u boli vykonané v primeraných lehotách po zistení prvého sfalšovania.
Okrem toho treba konštatovať, že preskúmania vykonávané tureckými orgánmi sa týkali vysokého počtu osvedčení – niekoľko stoviek,
medzi nimi aj 103 osvedčení predložených žalobkyňou – a že napriek tomuto množstvu bol zoznam osvedčení, ktoré boli považované
za sfalšované, zaslaný colnej správe v Ravenne listom z 8. marca 1999, to znamená menej než tri mesiace po skončení poslednej
kontroly UCLAF-u v Turecku.
Nakoniec treba vyzdvihnúť veľké množstvo korešpondencie zasielanej medzi orgánmi Spoločenstva a tureckými orgánmi vo veci
sporných osvedčení. V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že tvrdenie žalobkyne poukazujúce na odmietnutie tureckých orgánov,
najmä tureckého stáleho zastúpenia, spolupracovať s Komisiou od roku 2000 sa neopiera o nijaký dôkaz. Rovnako znenie rozhodnutia
prokuratúry vo Verone zastavujúceho trestné stíhanie proti žalobkyni jej neumožňuje vyvodiť nijaký účinný dôsledok pre daný
prípad. V tomto rozhodnutí sa totiž zodpovedný prokurátor obmedzuje na zmienenie ťažkostí pri získavaní dôkazov bez toho,
aby označil osoby zodpovedné za tieto ťažkosti. V dôsledku toho toto tvrdenie nie je dôvodné a musí byť odmietnuté.
V druhom rade treba poukázať na tvrdenie žalobkyne, že turecké orgány zabránili zisteniu skutočností poskytovaním protichodných
informácií o kontrole zákonnosti a pravosti sprievodných osvedčení. V tejto súvislosti žalobkyňa cituje tri konkrétne osvedčenia,
a to A.TR.1 D 437214, D 141591 a D 412662, ktoré boli predmetom rôznych posúdení v postupných oznámeniach tureckých orgánov.
Je pravda, ako to uvádza Komisia, že iba osvedčenie D 437214 patrí medzi sporné osvedčenia a ďalšie dve nie sú predmetom tohto
konania. Napriek tomu treba rovnako uviesť, že žalobkyňa sa opiera o prípadné rozpory týkajúce sa troch dotknutých osvedčení
s cieľom poukázať na nepresnosť preskúmaní, ktorých predmetom boli všetky predložené sprievodné osvedčenia a ktoré vykonali
turecké orgány. Vzhľadom na to, že nefunkčný postup pri kontrole pravosti osvedčení môže znamenať vážne nesplnenie si povinností,
ktoré sú tureckým orgánom uložené podľa dohody o pridružení, je nevyhnutné preskúmať dôležitosť tvrdení žalobkyne aj čo sa
týka nesporných osvedčení v predmetnej veci.
Pokiaľ ide o osvedčenie D 141591, treba uviesť, že z oznámení nachádzajúcich sa v spise vyplýva, že turecké orgány ho najskôr
vyhlásili za falošné a neskôr za nesprávne. Konštatovanie tohto nejasného posúdenia odôvodnilo žiadosť o objasnenie zo strany
Komisie z 3. júna 2002. Z odpovede talianskych orgánov na túto žiadosť v liste zo 7. júna 2002 však vyplýva, že zistenie sfalšovania
dotknutého osvedčenia bolo neskôr potvrdené tureckými orgánmi v liste z 8. marca 1999, v ktorom boli oznámené konečné výsledky
vyšetrovaní vedených v Turecku. Z oznámenia zo 7. júna 2002 okrem iného vyplýva, že zistenie o sfalšovaní tohto osvedčenia
vychádza aj zo záverov vyšetrovania vedeného UCLAF-om v októbri 1998 v Turecku. Preto je opodstatnené dospieť k záveru, že
akýkoľvek prípadný rozpor súvisiaci s posúdením tohto osvedčenia mohol byť odstránený od októbra 1998 a že jeho nepravosť
nebola od 8. marca 1999 viac spochybnená. Nakoniec treba uviesť, že uvedené osvedčenie nepatrí medzi sporné osvedčenia v predmetnej
veci. Žalobkyňa však ani nepodala odvolanie proti vyrubeniu cla v dôsledku zistenia o sfalšovaní, ani nežiadala vrátenie prijatého
cla, čím implicitne priznala nepravosť dotknutého osvedčenia.
Pokiaľ ide o osvedčenie D 412662, treba konštatovať, že turecké orgány ho listom zo 16. júla 1999 vyhlásili za nesprávne na
základe skutočnosti, že tovary, na ktoré sa vzťahovalo, nepochádzali z Turecka. V dôsledku toho turecké orgány listom z 10. augusta
1999 informovali UCLAF, že sa dopustili chyby a že dotknuté osvedčenie malo byť vyhlásené za čiastočne neprávne, keďže iba
časť tovaru nepochádzala z Turecka. Toto posledné zistenie bolo potvrdené listom z 19.augusta 1999, zaslanom colnej správe
v Ravenne. Z troch už citovaných oznámení vyplýva, že turecké orgány si neodporovali v rámci administratívnej spolupráce s orgánmi
Spoločenstva, ale že iba jednoducho doplnili a čiastočne zmenili pôvodné oznámenie zo 16. júla 1999.
Rozpor označený žalobkyňou však vyplýva z obsahu nasledujúceho oznámenia z 27. septembra 1999, zaslaného jej materskej spoločnosti
Steinhauser, v ktorom turecké orgány uvádzajú, že osvedčenie D 411262 je správne. V tejto súvislosti treba najprv uviesť,
že tento list nebol zaslaný v rámci spolupráce medzi colnými správami, a preto neobsahuje úradný výsledok postupu kontroly
sprievodných osvedčení. Okrem toho je možné, že turecké colné orgány sa neukázali ako osobitne zanietené v ich vzťahoch so
žalobkyňou, a tak ju opomenuli informovať, že dotknuté osvedčenie bolo len čiastočne správne. Preto treba dospieť k záveru,
že žalobkyňa z toho nemôže vyvodiť nijaký platný záver pre daný prípad. Tento záver nie je vyvrátený skutočnosťou, že Trestný
a občianskoprávny súd v Ravenne v rozsudku z 20. decembra 2000 poukázal na chybu spôsobenú tureckými orgánmi v pôvodnom posúdení
tohto osvedčenia.
Pokiaľ ide o osvedčenie D 437214, zo zistení uvedených v bode 120 a nasl. vyplýva, že turecké orgány sa v určitom okamihu
akoby vrátili k svojmu pôvodnému zisteniu, podľa ktorého bolo toto osvedčenie falzifikát. Treba si však všimnúť, že tento
rozpor zjavným spôsobom nevyplýva z dôvodu nedostatku presnosti termínov používaných v písomných oznámeniach tureckých orgánov.
Okrem toho treba uviesť, že nejasné informácie zaslané tureckými orgánmi boli predmetom žiadosti o objasnenie zo strany Komisie.
Neskoršie preskúmanie umožnilo bez akejkoľvek možnej pochybnosti potvrdiť, že pôvodné posúdenie tohto osvedčenia bolo správne
a že skutočne išlo o falzifikát.
Z uvedeného vyplýva, že rozpory tvrdené žalobkyňou neumožňujú dospieť k záveru o zjavnej nesprávnosti postupu kontroly pravosti
osvedčení vykonanej tureckými orgánmi. Nejasnosti, ktoré sa objavili v rámci spolupráce medzi colnými správami, sa týkajú
iba dvoch osvedčení, a to A.TR.1 D 437214 a D 141591. Navyše treba poznamenať, že nejasné vyhlásenia týkajúce sa posúdenia
týchto osvedčení boli predmetom žiadostí o objasnenie a že ich konečné posúdenie bolo možné stanoviť s istotou. Uvedené nejasné
vyhlásenia tureckých orgánov sa teda vo vzťahu k celkovému počtu kontrolovaných osvedčení týkajú iba veľmi obmedzeného množstva
osvedčení. V dôsledku toho tieto vyhlásenia, ktoré sa objasnili neskôr, nemožno samy osebe považovať za zakladajúce zjavné
nesplnenie si povinností administratívnej spolupráce, vyplývajúcich z dohody o pridružení a jej vykonávacích ustanovení. Tureckým
orgánom nemožno pripísať nijaké nesplnenie si povinností v tejto oblasti.
V treťom rade, čo sa týka tvrdenia žalobkyne, podľa ktorého turecké orgány opomenuli vyplniť odseky 14 a 15 sprievodných osvedčení,
stačí si všimnúť, že tieto odseky sa týkajú kontroly skutočného pôvodu tovaru a jeho zhody s obsahom osvedčenia. Keďže turecké
orgány dospeli k záveru o sfalšovaní osvedčení, neboli povinné vyplniť odseky 14 a 15, lebo otázka zhody tovaru s nepravými
dokumentmi v podstate nemôže byť položená.
Nakoniec treba poznamenať, že žalobkyňa vychádza z tvrdenia, ktorým sa snaží rekonštruovať metódu, ktorú turecké orgány prijali
na účely vyhlásenia niektorých osvedčení za nesprávne a ďalších, rovnakých osvedčení za sfalšované. V tejto súvislosti je
potrebné konštatovať, že tvrdenie žalobkyne nie je preukázané nijakým dôkazom, takže musí byť odmietnuté pre nedostatok dôkazov.
Vzhľadom na uvedené je opodstatnené odmietnuť všetky tvrdenia žalobkyne týkajúce sa porušení pravidiel v oblasti administratívnej
pomoci tureckými orgánmi ako nedôvodné.
e)     O dodatočných indíciách
Tvrdenia žalobkyne
Žalobkyňa tvrdí, že aj ďalšie skutočnosti preukazujú nesplnenie si povinností tureckými orgánmi, zakladajúce jej špecifickú
situáciu.
Po prvé žalobkyňa uvádza, že osobitné nesplnenie si povinností colnými orgánmi v Mersine bolo dôsledkom všeobecného nesplnenia
si povinností a štrukturálneho porušenia zo strany tureckých orgánov. Na podporu týchto tvrdení poukazuje predovšetkým na
skutočnosť, že počas rozhovoru s vedúcim tureckej ústrednej colnej správy v Ankare bol jej zástupca pán Nothelfer informovaný,
že sa nariadilo trestné vyšetrovanie na preskúmanie všetkých osvedčení o pohybe tovaru. Čo sa týka tvrdenia Komisie, podľa
ktorého takéto trestné vyšetrovanie iba posilnilo dôveryhodnosť tureckej colnej správy, sa žalobkyňa domnieva, že Komisia
musela vedeť, že išlo iba o jedno z ospravedlnení tejto správy, aby vyvolala dojem o konaní vo veci. Vydané osvedčenia v skutočnosti
neboli podrobené žiadnemu trestnému vyšetrovaniu.
Zo znenia ďalšieho rozhovoru vedeného zástupcami žalobkyne s pánom Dogranom z úradu hospodárskych vecí tureckého predsedu
vlády ďalej vyplýva, že Turecká republika sa zaoberala najmä hospodárskym rozvojom jej podnikov, ignorujúc obsah a dôležitosť
pravidiel týkajúcich sa preferenčného režimu a pôvodu tovaru. Toto správanie zodpovedá zisteniam vykonaným v prípadoch, ktoré
viedli k rozsudku Turecké televízory, pričom UCLAF až neskôr informoval turecké orgány o dôležitosti povinnosti dodržiavať
preferenčné pravidlá. V tejto súvislosti žalobkyňa vo svojej replike zdôrazňuje, že v rozpore s tvrdením Komisie služby úradu
tureckého predsedu vlády museli vedieť o podmienkach vyhotovenia sprievodných osvedčení.
Po druhé žalobkyňa zdôrazňuje, že prostredníctvom advokátskej kancelárie v Ankare podala žalobu proti pánovi Akmanovi, konateľovi
tureckej spoločnosti s rovnakým obchodným menom. Napriek tomu prokuratúra v Mersine roku 2001 prerušila trestné stíhanie bez
toho, aby boli mandatári žalobkyne v tom čase napriek opakovaným žiadostiam informovaní o dôvodoch prerušenia trestného stíhania.
Žalobkyňa predpokladá, že sa skonštatovalo, že 32 sporných osvedčení A.TR.1 bolo osvedčených prostredníctvom pravých pečiatok
tureckej colnej správy a v dôsledku toho príslušná prokuratúra dostala z Ankary príkaz zastaviť konanie.
Vo svojej replike žalobkyňa odmieta argumentáciu Komisie, podľa ktorej prerušenie trestného stíhania proti pánovi Akmanovi
možno vysvetliť skutočnosťou, že on sa na falšovaní nezúčastnil. Žalobkyňa sa predovšetkým domnieva, že nie je isté, či toto
stíhanie bolo skutočne začaté. Ďalej poznamenáva, že za predpokladu, že išlo o sfalšovanie, bol pán Akman jeho hlavným príjemcom.
Nakoniec žalobkyňa tvrdí, že zo správy o kontrole UCLAF-u z 23. decembra 1998 vyplýva, že splnomocnení zástupcovia Komisie
hovorili s pánom Bolatom z prokuratúry v Mersine, ktorý im odovzdal kópiu všetkých osvedčení, kde bolo uvedené meno pána Akmana.
Podľa žalobkyne Komisia nedostala odpoveď na žiadosť, aby bola informovaná o výsledku vyšetrovania, podanú počas tohto rozhovoru.
Po tretie žalobkyňa tvrdí, že Komisia zrejme presiahla „hranice možností“ pri vyšetrovaní, ktoré viedla v Turecku vo veci
vyhotovenia sporných osvedčení. Žalobkyňa uvádza, že UCLAF nemohol nahliadnuť do colných registrov na úrade v Mersine ani
hovoriť s príslušnými úradníkmi. Podľa nej dôvod, pre ktorý UCLAF nemohol viesť podrobnejšie vyšetrovanie, je taký, že žalobkyňa
zistila, že veľký počet výrobkov pochádzajúcich z tretích krajín bol z dôvodu hospodárskeho vývoja a s účasťou najvyšších
tureckých politických orgánov vyvezený z Mersiny do Európskeho spoločenstva za použitia osvedčenia A.TR.1.
Komisia v prvom rade odmieta tvrdenia žalobkyne v súvislosti s jej rokovaniami s tureckými orgánmi. Na tomto mieste sa domnieva,
že pripustenie skutočnosti ústrednou colnou správou v Ankare, že všetky osvedčenia A.TR.1 boli predmetom trestného vyšetrovania,
posilňuje dôveryhodnosť záverov vedených v uvedenom liste z 8. marca 1999, podľa ktorých tieto osvedčenia neboli vydané tureckými
colnými orgánmi. Okrem toho sa Komisia domnieva, že tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého pán Dogran nepoznal ani obsah, ani význam
pravidiel o pôvode a preferenčného režimu, je tiež bezvýznamné v rozsahu, v akom tento pán, ktorý patril do oddelenia povereného
hospodárskymi vecami úradu tureckého predsedu vlády, nebol povinný ich poznať.
V druhom rade Komisia zdôrazňuje, že prerušenie trestného konania začatého proti pánovi Akmanovi môže byť zapríčinené skutočnosťou,
že on sám konal v dobrej viere a nezúčastňoval sa na falšovaní. Navyše iba veľmi malý počet trestných poriadkov upravuje povinnosť
odôvodnenia prerušenia vyšetrovania vo vzťahu k osobe, ktorá podala trestné oznámenie.
V treťom rade, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého sa Komisia a UCLAF pustili do ich vyšetrovania „na hranici možností“
z dôvodu nedostatku spolupráce tureckých orgánov, Komisia pripomína, že tie spolupracovali v plnom rozsahu a že UCLAF mohol
vyšetrovanie v Turecku viesť riadne, bez konštatovania falošného vyhlásenia, ako to potvrdzujú správy o kontrole z 9. a 23. decembra
1998.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Predovšetkým, pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne o obsahu rozhovorov jej zástupcov s pánom Dogranom z úradu hospodárskych vecí
tureckého predsedu vlády, treba uviesť, že sú nepodstatné. Otázka, či úradník ako pán Dogran mal, alebo nemal vedomosti o pravidlách
preferenčného režimu a o vyhotovovaní sprievodných osvedčení, totiž nemôže mať vplyv na skutočnosti v predmetnej veci. Rovnako
pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne poukazujúce na vyhlásenie úradníka tureckej ústrednej colnej správy, podľa ktorého trestné
vyšetrovanie bolo nariadené na preskúmanie sprievodných osvedčení, stačí poznamenať, že sú nielen nepodstatné, ale aj nepodložené
dôkazmi.
Ďalej, pokiaľ ide o argumentáciu žalobkyne týkajúcu sa prerušenia trestného stíhania proti pánovi Akmanovi, konateľovi tureckej
spoločnosti s rovnakým obchodným menom, nariadeného prokuratúrou v Mersine, takisto ju nemožno prijať. Aj keby sa preukázalo,
že žalobkyňa nebola informovaná o skutočných dôvodoch tohto prerušenia, táto skutočnosť v každom prípade neumožňuje predpokladať,
že jej trestné oznámenie nedospelo k svojmu cieľu pre skutočnosť, že prokuratúra v Mersine si uvedomila, že sporné osvedčenia
nie sú falzifikáty. V tejto súvislosti treba na jednej strane poznamenať, že ide o otázku tureckého trestného práva, a na
druhej strane, že žalobkyňa sa ani nepokúšala preukázať, že mala v postavení oznamovateľky trestného činu a podľa uplatniteľných
tureckých právnych predpisov právo byť informovaná o dôvodoch prerušenia trestného stíhania. Žalobkyňa rovnako nepredkladá
nijaký dôkaz umožňujúci stanoviť, že turecké orgány sa nezaoberali žiadosťou Komisie, aby bola informovaná o výsledkoch trestného
vyšetrovania.
Konečne, pokiaľ ide o argumentáciu žalobkyne, podľa ktorej UCLAF čelil počas svojho vyšetrovania vedeného v Turecku rôznym
prekážkam vytvoreným tureckými orgánmi, treba uviesť, že nie je podložená nijakým dôkazom. Žalobkyňa sa totiž neopiera o nijaký
dôkaz umožňujúci predpokladať, že UCLAF nemohol viesť podrobnejšie vyšetrovanie najmä pred colnou správou v Mersine. Nedostatok
spolupráce je okrem toho spochybnený obsahom správ o kontrole z 9. a 23. decembra 1998, ktoré zdôrazňujú spoluprácu tureckých
orgánov.
Vzhľadom na to treba dospieť k záveru, že žiadna zo skutočností uvedených žalobkyňou nie je spôsobilá založiť zo strany tureckých
orgánov hrubé porušenie povinností, ktoré im ukladá dohoda o pridružení a jej vykonávacie ustanovenia.
Z uvedeného preto vyplýva, že je opodstatnené odmietnuť túto časť druhého žalobného dôvodu ako nedôvodnú.
3.
O nesplnení si povinnosti zo strany Európskej komisie
Žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia si hrubo nesplnila povinnosti ochrany voči nej a vo vzťahu k ďalším dotknutým dovozcom.
Nesplnenie si povinností zo strany Komisie vyplýva 1. z nedohliadnutia a nevykonania kontroly uplatnenia preferenčného režimu
tureckými orgánmi, 2. z nezaslania vzorov pečiatok a podpisov používaných tureckými orgánmi vnútroštátnym colným orgánom,
3. z porušenia povinnosti včasného upozornenia dovozcov a 4. z nesprávneho posúdenia skutočností počas vyšetrovaní vedených
v Turecku.
a)     O nevykonaní pravidelnej kontroly preferenčného režimu
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa v prvom rade tvrdí, že turecké orgány nerozumeli pravidlám týkajúcim sa pôvodu tovaru. Na podporu tohto tvrdenia
uvádza zistenia jej zástupcov počas ich rozhovorov v Ankare a v Mersine s tureckými orgánmi. Podľa žalobkyne schválenia rôznej
povahy vydané úradom hospodárskych vecí tureckého predsedu vlády boli vždy spojené s vydaním osvedčenia A.TR.1. Navyše aj
v iných prípadoch príslušné turecké orgány schválili osvedčenia A.TR.1 bez prihliadnutia na pôvod tovaru, bez toho, aby mali
akúkoľvek vedomosť o nezákonnosti týchto postupov. V tejto súvislosti žalobkyňa poukazuje na paralelu s prípadmi, ktoré viedli
k už citovanému rozsudku Turecké televízory, v ktorých Súd prvého stupňa konštatoval, že počas obdobia takmer zhodného s tým
ako v predmetnej veci príslušné turecké orgány nedodržiavali colnú právnu úpravu uplatniteľnú s cieľom využiť vznikajúcu colnú
úniu s Európskymi spoločenstvami na účely podpory ich vlastného hospodárstva.
Podľa žalobkyne ustanovenia o vyhotovení a vydaní sprievodných osvedčení A.TR.1 sú v súčasnosti v podstatnej miere predmetom
riadneho a prísnejšieho uplatňovania. Táto zmena však nastala až po vyšetrovaniach UCLAF-u v Turecku a bezpochyby aj z dôvodu
rozhovorov medzi Komisiou a tureckými orgánmi v dôsledku prípadov, ktoré viedli k už citovanému rozsudku Turecké televízory
a v predmetnej veci.
V druhom rade žalobkyňa uvádza, že Komisia nedohliadla na dodržiavanie pravidiel, ktoré vyplývali z dohody o pridružení a ktoré
mala povinnosť zabezpečiť podľa článku 211 ES, ako aj podľa zásady správneho úradného postupu. Komisia má osobitnú povinnosť
v rámci dohľadu nad dohodami o preferencii a pôvode, uzavretými medzi Spoločenstvom a tretími krajinami.
Žalobkyňa zdôrazňuje, že článok 26 rozhodnutia č. 1/95 výslovne upravuje potrebu zabezpečiť účinné fungovanie colnej únie
a zlepšenie preferenčného režimu, pričom aj samotná asociačná rada sa zaviazala pravidelne preskúmavať zlepšenia tohto režimu.
Okrem toho v rámci vzniku colnej únie je Komisia v stálom kontakte s príslušnými orgánmi v Turecku prostredníctvom asociačnej
rady a colného výboru, v ktorých je zastúpená. Ich hlavnou úlohou je zabezpečenie toho, aby ustanovenia o pôvode tovaru boli
pochopené, aby boli pravidelne uplatňované a aby boli predmetom stálej kontroly v Turecku.
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia si nesplnila povinnosť starostlivosti opomenutím včasného obrátenia sa na výbor pre colnú spoluprácu
na účely objasnenia situácie a prijatia opatrení zabezpečujúcich dodržiavanie rozhodnutí asociačnej rady tureckou colnou správou.
V tejto súvislosti žalobkyňa uvádza, že neporozumela tvrdeniu Komisie, podľa ktorého asociačná rada alebo zmiešaný colný výbor
mohli rozhodovať iba jednohlasne. Keďže asociačná rada prijíma rozhodnutia, ktoré musia turecké a európske colné správy dodržiavať,
hrubé porušenie povinností Komisie vyplýva na jednej strane zo skutočnosti, že sa neinformovala o dodržiavaní rozhodnutí asociačnej
rady či už v rámci colného výboru alebo v Turecku, a na druhej strane zo skutočnosti, že sa nechopila príležitosti, ktorú
jej ponúkali prípady vedúce k už citovanému rozsudku Turecké televízory na vykonanie posilnenej kontroly dodržiavania pravidiel
týkajúcich sa pôvodu v oblasti poľnohospodárskych výrobkov od roku 1993 alebo 1994.
V treťom rade žalobkyňa dodáva, že povinnosť starostlivosti zo strany Komisie bola zvýšená, pokiaľ ide o Tureckú republiku,
najmä z dôvodu predchádzajúcich porušení povinností tureckých orgánov konštatovaných v už citovanom rozsudku Turecké televízory.
Okrem toho žalobkyňa uvádza, že vývozy tureckého tovaru do Spoločenstva sa podstatne zvýšili počas súčasného obdobia sporných
dovozov. Komisia teda nemohla prijať toto podstatné zvýšenie vývozov bez uloženia povinnosti na jednej strane predložiť vzory
pečiatok a podpisov a na druhej strane bez dostatočného preskúmania osvedčení o pôvode v rámci postupu kontroly.
Navyše skutočnosť, že počas tohto postupu kontroly boli zaslané protichodné a klamlivé informácie, vyžadovala dodatočné kontroly
zo strany Komisie. Nakoniec túto povinnosť ešte posilňuje skutočnosť, že turecké orgány nepoužívali zadnú stranu osvedčení
A.TR.1 na poskytnutie jasnej odpovede o ich platnosti.
Komisia spochybňuje v prvom rade akúkoľvek analógiu s prípadmi, ktoré viedli k už citovanému rozsudku Turecké televízory.
Predovšetkým tvrdí, že predmetný prípad vykazuje veľké rozdiely vo vzťahu k týmto prípadom, a to také, že v tomto prípade
ide o falšovanie osvedčení o pôvode vykonávané tretími osobami, na ktorom sa turecké orgány nezúčastnili. Nedostatok informácií
alebo nesplnenie povinnosti dodržiavania pravidiel tureckými orgánmi je preto nepodstatné, keďže tieto orgány sa nezúčastnili
na sfalšovaní 32 sporných osvedčení. Na účely preukázania chybného charakteru tvrdenia žalobkyne však Komisia považuje za
potrebné vymenovať rozdiely medzi touto vecou vo vzťahu k skutočnostiam v prípade už citovaného rozsudku Turecké televízory.
Podľa Komisie sa v rozsudku Turecké televízory (bod 261) uvádza, že turecké orgány čakali viac ako 20 rokov s prebratím ustanovení
dohody o pridružení a dodatkového protokolu o vyrovnávacích poplatkoch. Okrem toho Komisia toto prebratie správne nekontrolovala.
V predmetnej veci boli naopak dotknuté osvedčenia o pôvode sfalšované bez účasti tureckých orgánov. V tom istom rozsudku (bod 262)
ďalej Súd prvého stupňa skonštatoval, že relevantné rozhodnutia asociačnej rady neboli uverejnené v Úradnom vestníku, zatiaľ
čo v predmetnej veci boli všetky uplatniteľné akty pravidelne uverejňované. Nakoniec (bod 263) Komisia reagovala až štyri
roky po podaní prvého trestného oznámenia týkajúceho sa existencie problémov pri uplatnení dotknutých ustanovení, zatiaľ čo
v predmetnej veci Komisia zasiahla bez meškania vo vzťahu k tureckým orgánom.
V druhom rade Komisia tvrdí, že objemná korešpondencia vymenená s príslušnými tureckými orgánmi a skutočnosť, že UCLAF viedol
vyšetrovanie v Turecku relatívne krátko po prvých podozreniach z falšovania, dokazuje, že Komisia nezanedbala svoje povinnosti
preskúmania a kontroly preferenčného režimu.
V treťom rade Komisia zdôrazňuje, že žalobkyňa popiera skutočnosť, že podľa dohody o pridružení a relevantných rozhodnutí
asociačnej rady alebo zmiešaného colného výboru to bola Turecká republika a nie Komisia, ktorá bola príslušná na zabezpečenie
dodržiavania pravidiel o pôvode v Turecku. Komisia tvrdí, že hoci v nijakom prípade nenechala konať Tureckú republiku po svojom,
obmedzila sa na vyžadovanie stanovísk od tureckej vlády, prípadne na vykonanie kontroly na mieste. Rovnako asociačná rada
alebo zmiešaný colný výbor – aj keby boli príslušné vo veci, o čo v danom prípade nešlo – sú zmiešané orgány, ktoré môžu rozhodovať
iba jednohlasne (článok 23 ods. 3 dohody o pridružení), a teda Komisia nemohla konať proti vôli tureckých zástupcov. Všetky
rozhodnutia asociačnej rady však boli uplatnené a boli vykonané prísne kontroly colných správ členských štátov. Okrem toho
Komisia uvádza, že pravidelne oboznamovala turecké orgány so všetkými problémami, ktoré vznikli v rámci preferenčného režimu,
pričom všetky tieto okolnosti boli týmito orgánmi objasnené.
Nakoniec, čo sa týka tvrdenia žalobkyne, podľa ktorého protichodné vyhlásenia tureckých orgánov vo veci sporných osvedčení
odôvodňovali zvýšenú kontrolu z jej strany, Komisia uvádza, že vzhľadom na neexistenciu protichodných vyhlásení je toto tvrdenie
nepodstatné.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Pokiaľ ide o údajné nesplnenie si povinností týkajúce sa dohľadu a kontroly uplatňovania dohody o pridružení, treba uviesť,
že podľa článku 211 ES a zásady správneho úradného postupu má Komisia povinnosť zabezpečiť správne uplatňovanie dohody o pridružení
(pozri rozsudok Turecké televízory, už citovaný, bod 257 a tam citovanú judikatúru). Táto povinnosť vyplýva tiež zo samotnej
dohody o pridružení a z rôznych rozhodnutí asociačnej rady (rozsudok Turecké televízory, už citovaný, bod 258).
Žalobkyňa v predmetnej veci nepreukázala, že Komisia nevykonala nevyhnutné úkony na zabezpečenie správneho uplatnenia dohody
o pridružení.
Predovšetkým, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého turecké orgány nepochopili pravidlá týkajúce sa pôvodu tovaru,
ktorý môže využiť preferenčný režim, stačí uviesť, že je nepodstatné, keďže sporné osvedčenia nevydali tieto orgány. Ako vyplýva
z bodu 150 a nasl., žalobkyňa takisto nepreukázala účasť tureckých orgánov na vydávaní týchto osvedčení.
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého Komisia mala posilniť kontrolu uplatňovania pravidiel vyhotovovania osvedčení
o pôvode Tureckou republikou, z dôvodu na jednej strane značného zvýšenia dovozov pochádzajúcich z Turecka a na druhej strane
zistení vykonaných v prípadoch, ktoré viedli k už citovanému rozsudku Turecké televízory, stačí podotknúť, že je nedôvodné.
Žalobkyňa sa opiera o všeobecné tvrdenia zdôrazňujúce systematické porušenia dohody o pridružení tureckými orgánmi, avšak
bez ich preukázania dôkazmi. Okrem toho žalobkyňa nevie na základe zistení Súdu prvého stupňa v už citovanom rozsudku Turecké
televízory riadne dospieť k všeobecnému záveru, podľa ktorého každý postup vyhotovenia sprievodných osvedčení tureckými orgánmi
systematicky porušoval pravidlá o pôvode. Nakoniec, aj keby sme pripustili, že Komisia bola povinná vykonávať zvýšenú kontrolu
uplatňovania dohody o pridružení, treba zdôrazniť, že, ako to vyplýva z bodu 194, UCLAF viedol v Turecku vyšetrovania od objavenia
prvých indícií o falšovaní sprievodných osvedčení a že Komisia skutočne dbala na správne uplatnenie dohody o pridružení.
Pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne o povinnosti Komisie obrátiť sa na asociačnú radu alebo zmiešaný výbor colnej únie, ktorý
je zriadený článkom 52 rozhodnutia č. 1/95, treba konštatovať, že nie sú relevantné. Podľa článku 22 dohody o pridružení je
totiž hlavnou úlohou asociačnej rady prijímať nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie riadneho fungovania tejto dohody a jej
dodržiavania stranami dohody (rozsudok Turecké televízory, už citovaný, bod 274). Rovnako podľa článku 52 ods. 1 rozhodnutia
č. 1/95 úlohou zmiešaného výboru colnej únie je dbať na riadne fungovanie colnej únie najmä vypracovaním odporúčaní určených
pre asociačnú radu. Okrem toho článok 52 ods. 2 rozhodnutia č. 1/95 stanovuje, že strany dohody sa v rámci zmiešaného výboru
radia o všetkých bodoch vyplývajúcich z vykonania tohto rozhodnutia, ktoré pre jednu z nich vzbudzujú ťažkosti.
Vzhľadom na uvedené je teda nutné konštatovať, že žalobkyňa nepreukázala, že Komisia sa dostala do ťažkostí v rámci administratívnej
pomoci dohodnutej s Tureckou republikou poukazovaním na rozhovory v rámci jej orgánov o prijatí osobitných opatrení smerujúcich
k ich zabráneniu. Pokiaľ ide najmä o nejasné vyhlásenia tureckých orgánov o troch sprievodných osvedčeniach, stačí si všimnúť,
že z bodu 203 vyplýva, že turecké orgány nielen neboli schopné spochybniť zákonnosť postupu kontroly, ale aj že aj spolupracovali
s Komisiou, keď vypracovala žiadosti o ich objasnenie.
Pokiaľ ide o analógiu, ktorú sa žalobkyňa snaží uplatniť na skutočnosti, ktoré viedli k už citovanému rozsudku Turecké televízory,
je opodstatnené uviesť, že nie sú porovnateľné s tými, ktoré boli preskúmané v rámci tejto veci. V prípadoch, ktoré viedli
k už citovanému rozsudku Turecké televízory, Súd prvého stupňa konštatoval, že turecké orgány sa dopustili hrubého nesplnenia
si povinností najmä neprebratím ustanovení dohody o pridružení, ktoré sa dotýkali všetkých vývozov televízorov pochádzajúcich
z Turecka. Tieto porušenia prispeli k vzniku nezákonností týkajúcich sa vývozov, ktoré postavili vývozcov do špecifickej situácie
v zmysle článku 239 CKS (rozsudok Turecké televízory, už citovaný, body 255 a 256).
V predmetnej veci sa takéto porušenia povinností zasahujúce komplex vývozov ovocných štiav nepotvrdili vzhľadom na sporné
osvedčenia. Treba zdôrazniť, že nesplnenie si povinností zo strany tureckých orgánov, ktoré zakladá špecifickú situáciu, vysvetlené
v napadnutom rozhodnutí, sa týka výlučne sprievodných osvedčení predložených žalobkyňou, ktoré boli neprávom vydané tureckou
colnou správou. Vo vzťahu k týmto osvedčeniam sa Komisia domnievala, že príslušné turecké orgány vedeli alebo mali vedieť,
že tovary, pre ktoré vydávajú osvedčenia o pôvode, nespĺňajú požadované podmienky na to, aby mohli využívať preferenčné zaobchádzanie.
Naopak, ako sa konštatuje vyššie, žiadne nesplnenie si povinností zo strany tureckých orgánov neprispelo k vyhotoveniu 32
sporných osvedčení.
Vzhľadom na uvedené je opodstatnené odmietnuť tvrdenia žalobkyne ako nedôvodné.
b)     O neoznámení vzorov pečiatok a podpisov
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia si tým, že neoznámila členským štátom, osobitne talianskej vláde, vzory odtlačkov pečiatok a podpisov
používaných tureckými colnými úradmi pri vývoze, najmä tými v Mersine, hrubo nesplnila povinnosti vo vzťahu k dovozcom, akým
je žalobkyňa. Podľa žalobkyne článok 93 vykonávacieho nariadenia CKS, ktoré sa uplatní aj podľa článku 20 CKS v rámci dohody
o pridružení, ukladal Komisii povinnosť dbať na to, aby jej turecká colná správa zaslala tieto vzory.
V tejto súvislosti žalobkyňa poukazuje na to, že turecké orgány uznali ich povinnosť zaslať uvedené vzory Komisii a tvrdili,
že skutočne zaslali aspoň pečiatky používané v Mersine. Toto nesplnenie si povinnosti je o to vážnejšie, že úradné pečiatky
používané colným úradom v Mersine boli veľmi poškodené, a ich odtlačok bol teda veľmi slabý. Žalobkyňa pripomína, že pečiatky
a podpisy sú aj v rámci Spoločenstva podstatnými dôvodmi na určenie, či turecká colná správa prispela, alebo neprispela k vyhotoveniu
sporných osvedčení, a súčasne uľahčili lepšiu kontrolu osvedčení predložených dovozcami.
V predmetnej veci príslušné talianske colné orgány mohli vykonať porovnanie, či im Komisia zaslala všetky pečiatky a vzory
podpisov colného úradu v Mersine a či dohliadla na to, aby boli pečiatky obnovované v presných lehotách. Výhrada spočívajúca
vo sfalšovaní však buď nebola vznesená, alebo v prípade sfalšovania mohlo byť toto sfalšovanie odhalené a vyšetrené už od
prvých sporných dovozov.
Komisia sa obmedzuje na tvrdenie, že Turecká republika nemala povinnosť zaslať jej originálne podpisy a pečiatky colných orgánov
v Mersine na základe skutočnosti, že, ako to uviedla predtým (pozri bod 143), článok 93 vykonávacieho nariadenia CKS nie je
v tejto veci uplatniteľný.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Treba zdôrazniť, že žalobkyňa Komisii vyčíta, že si nesplnila povinnosti, ktoré jej ukladá uplatniteľná právna úprava tým,
že nezaslala talianskym colným orgánom vzory pečiatok a podpisov používaných tureckou colnou správou. Komisia tak uľahčila
obeh falošných osvedčení. Preto je namieste otázka, či bola Komisia povinná získať dotknuté vzory a neskôr ich zaslať colným
orgánom členských štátov.
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že v rozpore s tým, čo uvádza žalobkyňa, článok 93 vykonávacieho nariadenia CKS
nemožno v tejto veci uplatniť. Tento článok neukladal ani tureckým orgánom zaslať vzory pečiatok a podpisov používaných ich
colnými úradmi, ani Komisii zaslať ich členským štátom. Takéto zistenie vyplýva z postavenia, ktoré má článok 93 v systematike
vykonávacieho nariadenia CKS, a to v oddiele 3 s nadpisom „Metódy administratívnej spolupráce“ v časti 1 s nadpisom „Systém
všeobecných preferencií“ kapitoly venovanej preferenčnému pôvodu tovaru. Tá patrí do hlavy IV vykonávacieho nariadenia CKS,
týkajúcej sa pôvodu tovaru. Ako vyplýva z výkladu článku 67 v spojení s článkom 93 vykonávacieho nariadenia CKS, toto posledné
ustanovenie stanovuje metódy administratívnej spolupráce, ktoré sa uplatňujú na obchody medzi Spoločenstvom a rozvojovými
krajinami, ktorým priznáva colné preferencie. Preto je nutné konštatovať, že článok 93 vykonávacieho nariadenia CKS sa nevzťahuje
na tovary pochádzajúce z Turecka.
Navyše treba uviesť, že výklad článku 20 ods. 3 písm. d) v spojení s článkom 27 písm. a) CKS umožňuje dospieť k záveru, že
v rámci dohôd stanovujúcich preferenčné colné režimy uzavretých medzi Spoločenstvom a tretími krajinami sú pravidlá týkajúce
sa pôvodu tovaru určené tými istými dohodami. V predmetnej veci je nutné konštatovať, že dohoda o pridružení stanovuje takýto
režim. Treba si všimnúť, že ani dotknutá dohoda, ani rozhodnutia asociačnej rady vykonávajúce jej ustanovenia neupravovali
akúkoľvek povinnosť zaslania vzorov pečiatok a podpisov medzi stranami dohody.
Pokiaľ ide o záverečné obdobie colnej únie, to znamená obdobie po 31. decembri 1995, už citované rozhodnutie č. 1/95 stanovuje
vo svojom článku 29, že vzájomná pomoc medzi colnými orgánmi strán dohody je upravená ustanoveniami jej prílohy 7, ktorá vo
vzťahu k Spoločenstvu zahŕňa oblasti vyplývajúce zo Spoločenstva. Ustanovenia tejto prílohy 7, ktoré vyčerpávajúcim spôsobom
upravujú metódy administratívnej spolupráce, nijako neodkazujú na prípadnú povinnosť zaslania vzorov pečiatok a podpisov.
Okrem toho treba uviesť, že rozhodnutie Výboru pre colnú spoluprácu ES – Turecká republika č. 1/96, ktoré určuje vykonávacie
ustanovenia rozhodnutia č. 1/95, takisto neukladá takúto povinnosť.
Toto zistenie nie je vyvrátené tvrdením žalobkyne, podľa ktorého článok 4 rozhodnutia č. 1/96 odkazuje na článok 93 CKS. Článok 4
sa však obmedzuje na určenie, že colné právne predpisy Spoločenstva a Turecka sa uplatňujú pri obchode s tovarom medzi dvomi
časťami na ich vlastnom území za podmienok stanovených v rozhodnutí č. 1/96. Kapitola 2 tohto rozhodnutia, nazvaná „Ustanovenia
týkajúce sa administratívnej spolupráce pri pohybe tovaru“, stanovuje základné a formálne podmienky, ktoré musia spĺňať sprievodné
osvedčenia vydané v rámci obchodov medzi Spoločenstvom a Tureckou republikou bez toho, aby ukladala povinnosť zaslania pečiatok
a podpisov. Okrem toho článok 15 toho istého rozhodnutia č. 1/96 stanovuje, že kontrola pravosti a zákonnosti osvedčení sa
uskutočňuje v rámci vzájomnej pomoci uvedenej v článku 29 a v prílohe 7 rozhodnutia č. 1/95.
Nakoniec treba zdôrazniť, že jediná situácia, keď je takáto povinnosť oznámenia dotknutých vzorov výslovne upravená, sa týka
zjednodušeného postupu na vydanie osvedčení [(pozri článok 12 ods. 5 písm. b) rozhodnutia č. 1/96 a článok 9a ods. 5 písm.
b) rozhodnutia č. 5/72, zmenené rozhodnutím č. 2/94)]. Podľa uplatniteľných ustanovení v osvedčeniach vydaných podľa zjednodušeného
postupu musí byť táto skutočnosť osobitne uvedená (pozri článok 9a ods. 6 rozhodnutia č. 5/72, zmenené rozhodnutím č. 2/94).
Sporné osvedčenia však neobsahujú nijakú zmienku o tomto zjednodušenom postupe.
Čo sa týka tovaru dovezeného počas prechodného obdobia colnej únie, to znamená do 31. decembra 1995, treba uviesť, že ani
rozhodnutie č. 5/72, ani rozhodnutie č. 4/72 výslovne neupravovali povinnosť zaslania vzorov pečiatok a podpisov.
Treba teda konštatovať, že počas celého obdobia pokrývajúceho sporné dovozy Turecká republika a Komisia nemali nijakú povinnosť
zaslať vzory pečiatok a podpisov používaných ich colnými orgánmi. Komisia preto nebola povinná zaslať dotknuté vzory colným
orgánom členských štátov.
Toto zistenie nevyvracia ani tvrdenie žalobkyne o uplatniteľnosti nariadenia č. 3719/88. V tejto súvislosti stačí uviesť,
že článok 1 nariadenia č. 3719/88, týkajúci sa pôsobnosti, stanovuje, že nariadenie sa uplatní na osvedčenia stanovené v právnych
predpisoch, ktoré sú v ňom výslovne uvedené. Treba konštatovať, že ani dohoda o pridružení, ani jej vykonávacie ustanovenia
tam uvedené nie sú. Takisto žiadne z relevantných ustanovení smerujúcich k vykonaniu dohody o pridružení neodkazuje na toto
nariadenie.
Keďže Komisia nemá povinnosť zaslať vzory pečiatok a podpisov členským štátom, je opodstatnené dospieť k záveru, že predmetná
výhrada nie je dôvodná.
V každom prípade táto výhrada je tiež nepodstatná, keďže, ako na to upozornila Komisia na pojednávaní, Turecká republika zaslala
odtlačky pečiatok používaných na osvedčenia A.TR.1 dobrovoľne.
V dôsledku toho musí byť tento žalobný dôvod odmietnutý.
c)     O nesplnení si povinnosti včasného upozornenia dovozcov
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa vyčíta Komisii, že si nesplnila povinnosť včasného upozornenia dovozcov, vyplývajúcu z judikatúry De Haan (rozsudok
Súdneho dvora zo 7. septembra 1999, De Haan, C‑61/98, Zb. s. I‑5003, bod 36). Táto judikatúra ukladá Komisii povinnosť včas
upozorniť dovozcov, ak je informovaná o nezákonnosti týkajúcej sa dovozov tovaru z tretích krajín. V tejto súvislosti žalobkyňa
pripúšťa, že Súd prvého stupňa v už citovanom rozsudku Hyper/Komisia (bod 126) rozhodol, že pri neexistencii ustanovení práva
Spoločenstva v tomto zmysle neexistovala povinnosť upozorniť dovozcov na pochybnosti vzhľadom na platnosť nimi vykonaných
colných operácií v rámci preferenčného režimu. Táto povinnosť však vzniká, keď Komisia získa konkrétne informácie o nedodržiavaní
pravidiel o pôvode vo vyvážajúcej krajine, a to aj vtedy, ak nereaguje okamžite.
Za týchto okolností Európsky parlament od roku 1994 alebo 1995 upriamil pozornosť Komisie na existenciu nezákonností týkajúcich
sa osvedčení o pôvode vydaných v Turecku a vzťahujúcich sa na rôzne výrobky, medzi inými aj na konzervované ovocné šťavy.
Komisia však v tejto súvislosti dlhé roky nič nepodnikla, pričom v prípade tureckých televízorov zasiahla až po 20 rokoch
(rozsudok Turecké televízory, už citovaný, body 261 a 262), a to iba po vzniku UCLAF-u a po prvých vyšetrovaniach vedených
týmto orgánom na mieste.
Okrem toho žalobkyňa zastáva názor, že z obsahu listu UCLAF-u z 9. decembra 1998, zaslaného koordinačnému riaditeľstvu Európskeho
spoločenstva v Ankare, vyplýva, že Komisia nepochybne od roku 1993 vedela, že koncentráty jablkových štiav boli vyvezené do
Únie prostredníctvom nezákonných osvedčení o pôvode. V každom prípade, od vyhotovenia správy o kontrole roku 1993, predloženej
v rámci prípadov, ktoré viedli k už citovanému rozsudku Turecké televízory, Komisia mala vedieť, že boli spáchané analogické
porušenia pravidiel v oblasti pôvodu počas vývozu ďalších výrobkov z Turecka, ako sú ovocné šťavy.
Nakoniec žalobkyňa tvrdí, že súčasne s týmto upozornením bola Komisia povinná poskytnúť vnútroštátnym orgánom prostriedky
umožňujúce im kontrolovať pravosť osvedčení vydaných tureckými orgánmi podľa vzoru toho, čo sa nedávno vykonalo v prípade
dovozov cukru pochádzajúceho zo Srbska a Čiernej Hory (Oznámenie dovozcom, Ú. v. ES C 177, 2003, s. 2).
Komisia na úvod zastáva názor, že vôbec nemala povinnosť včas upozorniť dovozcov. V tejto súvislosti predovšetkým pripomína
zásady stanovené v tejto oblasti Súdom prvého stupňa v už citovanom rozsudku Hyper/Komisia (body 126 až 128), podľa ktorých
nijaké ustanovenie práva Spoločenstva výslovne neukladá Komisii povinnosť upozorniť dovozcov, ak má pochybnosti vzhľadom na
platnosť nimi vykonávaných colných operácií v rámci preferenčného režimu. Ako Súd prvého stupňa rovnako uviedol v už citovanom
rozsudku Hyper/Komisia, môže byť povinná v zmysle jej všeobecnej povinnosti starostlivosti všeobecne upozorniť dovozcov Spoločenstva
iba vtedy, ak má vážne pochybnosti, čo sa týka zákonnosti veľkého počtu vývozov vykonávaných v rámci preferenčného režimu.
Komisia v predmetnej veci zastáva názor, že v rozpore s tým, čo tvrdí žalobkyňa, nemala vážne pochybnosti tohto druhu od roku
1993 a že až od roku 1998, po začatí vyšetrovania, disponovala podrobnejšími informáciami o nesprávnych a sfalšovaných osvedčeniach.
Pokiaľ ide o údajné upozornenie Európskeho parlamentu, Komisia poukazuje na to, že žalobkyňa nedokáže v tejto súvislosti menovať
ani jednu rezolúciu Európskeho parlamentu uverejnenú v Úradnom vestníku pre tento prípad. Okrem toho Komisia tvrdí, že na
jednej strane cieľom parlamentných otázok nie je poskytnúť jej informácie, ale naopak žiadať ich od nej a že na druhej strane
žalobkyňa ani netvrdí, že Európsky parlament sa vyjadril k prípadnému sfalšovaniu osvedčení o pôvode týkajúcich sa dovozov
jablkových štiav pochádzajúcich z Turecka.
Komisia ďalej spochybňuje akúkoľvek analógiu medzi skutočnosťami v danej veci a tými v už citovanom rozsudku De Haan. Podľa
Komisie totiž v tejto veci príslušné holandské colné orgány vedeli, alebo aspoň mali vážne podozrenie o existencii podvodu
ešte predtým, než boli vykonané colné operácie vedúce k platbám. V predmetnej veci sa naopak prvé podozrenia týkajúce sa nepravosti
alebo neplatnosti osvedčení o pôvode objavili až po sporných dovozoch. Dovozy žalobkyne sa skončili 20. novembra 1997, zatiaľ
čo prvé náznaky o nezákonnosti sa dostali ku Komisii alebo k talianskym colným orgánom až v priebehu roka 1998.
Okrem toho Komisia uvádza, že aj za predpokladu, že by bola vo veci povinná včas upozorniť dovozcov, takéto neupozornenie
by nezapríčinilo ujmu uvádzanú žalobkyňou, a to vyrubenie dovozného cla, keďže tieto dovozy sa skončili v čase, keď ich Komisia
mohla začať upozorňovať. Komisia zastáva názor, že tvrdenie žalobkyne sa snaží presadiť názor, že Komisia musela všeobecne
podozrievať Tureckú republiku z porušenia dohody o pridružení, čo nebolo jej úlohou.
Komisia nakoniec odmieta analógiu so situáciou týkajúcou sa dovozov cukru pochádzajúceho zo Srbska a Čiernej Hory. Upozornenie
dovozcov Komisiou v tejto veci bolo zaslané výslovne z dôvodu medzier v administratívnej spolupráci s orgánmi Srbska a Čiernej
Hory. O taký prípad však nejde vo vzťahu k tureckým orgánom, ktoré naopak plne spolupracovali s Komisiou.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Treba uviesť, že žalobkyňa vyčíta Komisii, že si nesplnila povinnosť včasného upozornenia dovozcov, zatiaľ čo bola informovaná
o existencii nezákonností týkajúcich sa vývozov výrobkov pochádzajúcich z Turecka.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry nijaké ustanovenie práva Spoločenstva výslovne neukladá
Komisii povinnosť upozorniť dovozcov, ak má pochybnosti o platnosti colných operácií, ktoré vykonávajú v rámci preferenčného
režimu (rozsudky De Haan, už citovaný, bod 36, a Hyper/Komisia, už citovaný, bod 126).
Je pravda, že v už citovanom rozsudku Turecké televízory (bod 268) sa uznalo, že takáto povinnosť Komisie by mohla byť v určitých
špecifických prípadoch vyvodená z jej všeobecnej povinnosti starostlivosti voči hospodárskym subjektom. V prípadoch, ktoré
viedli k tomuto rozsudku, však Komisia vedela alebo mala vážne podozrenie o skutočnosti, že turecké orgány sa dopustili vážneho
nesplnenia si povinnosti v rámci uplatňovania dohody o pridružení (najmä neprebratím právnej úpravy týkajúcej sa vyrovnávacích
poplatkov) a že toto nesplnenie si povinnosti sa týkalo platnosti súhrnu vývozov televízorov s určením do Spoločenstva.
Napriek tomu je potrebné pripomenúť, že v už citovanom rozsudku Hyper/Komisia sa tiež spresnilo, že Komisia je povinná v zmysle
jej povinnosti starostlivosti všeobecne upozorniť dovozcov Spoločenstva iba vtedy, ak má vážne pochybnosti o zákonnosti veľkého
počtu vývozov vykonaných v rámci preferenčného režimu (rozsudok Hyper/Komisia, už citovaný, bod 128).
V predmetnej veci žalobkyňa nepreukázala existenciu vážneho nesplnenia si povinnosti zo strany tureckých orgánov, zasahujúceho
súhrn vývozov koncentrátov ovocných štiav, ktoré by prispelo k obehu falošných osvedčení. Ako vyplýva z bodu 242, žiadna analógia
so skutočnosťami, ktoré viedli k už citovanému rozsudku Turecké televízory, nie je možná.
Okrem toho treba uviesť, že v čase sporných dovozov Komisia nemohla mať vážne pochybnosti, čo sa týka dovozov koncentrátov
ovocných štiav pochádzajúcich z Turecka. Z výmeny korešpondencie medzi Komisiou, tureckými orgánmi a tureckými orgánmi totiž
vyplýva, že Komisia si mohla uvedomiť existenciu falošných osvedčení až od konca roka 1998, po odhalení prvého sfalšovaného
osvedčenia talianskymi colnými orgánmi a po začatí vyšetrovania. Ako v tejto súvislosti uvádza Komisia, aj za predpokladu,
že od objavenia prvých pochybností o zákonnosti sporných osvedčení by bola povinná upozorniť dovozcov, vzhľadom na to, že
posledné sporné dovozy sa uskutočnili 20. novembra 1997, nemohla predísť ujme, ktorú utrpela žalobkyňa.
Čo sa týka argumentácie žalobkyne, podľa ktorej Komisia od roku 1993 alebo 1994 nepochybne vedela, že koncentráty ovocných
štiav boli vyvezené z Turecka prostredníctvom nezákonných sprievodných osvedčení, treba konštatovať, že žalobkyňa nepredkladá
nijaký dôkaz, a preto je opodstatnené ju odmietnuť.
Rovnako je to aj v prípade tvrdenia o údajnom upozornení Európskeho parlamentu, ktoré Komisii nariaďuje vyšetrenie nezákonnosti
týkajúcej sa sprievodných osvedčení vydaných Tureckou republikou, vzťahujúcich sa na veľký počet výrobkov. Z dôvodu nepredloženia
dôkazu musí byť preto odmietnuté.
Takisto treba odmietnuť tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého mala Komisia od správy o kontrole UCLAF-u v prípadoch, ktoré viedli
k už citovanému rozsudku Turecké televízory, vedieť že analogické porušenia pravidiel o pôvode sa spáchali počas vývozu iných
výrobkov ako tých, ktoré sú predmetom tejto veci. Na jednej strane totiž žalobkyňa neopiera toto tvrdenie o nijaký dôkaz a na
druhej strane sa skutočnosti, o ktorých UCLAF viedol vyšetrovanie počas uvedenej kontroly, netýkali osvedčení sfalšovaných
tretími osobami, ale osvedčení nezákonne vydaných tureckými orgánmi.
Okrem toho, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého z obsahu listu z 9. decembra 1998, zaslaného koordinačnému riaditeľstvu
Európskeho spoločenstva v Ankare, vyplýva, že Komisia od roku 1993 vedela, že koncentráty jablkových štiav boli vyvezené prostredníctvom
nezákonných osvedčení, treba konštatovať, že tento list, ktorý Komisia predložila v dôsledku písomnej žiadosti Súdu prvého
stupňa, neobsahuje takúto informáciu. Komisia v ňom totiž žiada preskúmanie všetkých vývozov koncentrátov ovocných štiav za
obdobie od roku 1993 do roku 1998, avšak bez toho, aby sa vyjadrila k otázke, kedy sa dozvedela o existencii nezákonností.
Nakoniec treba poznamenať, že analógia s upozornením dovozcov Komisiou v rámci dovozov cukru pochádzajúceho zo Srbska a Čiernej
Hory je nepodstatná. Základom tohto upozornenia bola totiž na jednej strane existencia dôvodných pochybností, pokiaľ ide o masové
podvody, a na druhej strane existencia medzier v administratívnej spolupráci s príslušnými orgánmi. V predmetnej veci teda
žalobkyňa nepreukázala podobnosť skutočností.
Z uvedeného vyplýva, že Komisia neporušila svoje povinnosti tým, že pred spornými dovozmi neupozornila žalobkyňu na pochybnosti,
ktoré mohla mať o zákonnosti sporných osvedčení.
Z toho vyplýva, že predmetná výhrada nie je dôvodná a musí byť v dôsledku toho odmietnutá.
d)     O nesprávnom posúdení skutočností počas vyšetrovania v Turecku
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že z vyjadrenia k žalobe vyplýva, že Komisia buď nesprávne vyšetrovala skutočnosti počas kontroly vykonanej
v decembri 1998, alebo ich nemohla správne vyšetrovať z dôvodu nedostatku spolupráce tureckých orgánov, alebo odmieta odhaliť
výsledky tohto vyšetrovania. Podľa žalobkyne ustanovenia týkajúce sa vzájomnej pomoci, najmä články 3, 6, 7 a 8 prílohy 7
rozhodnutia č. 1/95, poskytujú Komisii dostatočný zákonný základ na vyšetrovanie, ktoré jej umožní riadne objasniť skutočnosti.
Komisia tak mohla stanoviť, či sporné osvedčenia boli vyhotovené tureckými orgánmi, či boli zaregistrované na colnom úrade
v Mersine a opatrené jeho pečiatkami, ako aj to, či bolo proti prípadným falšovateľom vedené trestné stíhanie. Obídením týchto
úkonov sa Komisia dopustila vážneho nesplnenia si povinnosti.
Komisia tvrdí, že v rozpore s tým, čo uvádza žalobkyňa, správne preskúmala a vyhodnotila súbor rozhodných skutočností. Žalobkyňa
všeobecne popiera, že Turecká republika nie je členom Únie a že z tohto dôvodu má Komisia v Turecku iba tie právomoci, ktoré
jej výslovne prizná táto krajina.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Pokiaľ ide o údajné porušenie povinností Komisie vyplývajúce zo skutočnosti, že UCLAF neviedol v Turecku správne vyšetrovanie,
stačí konštatovať, že žalobkyňa nedokáže podoprieť svoju argumentáciu dôkazmi. Okrem toho treba uviesť, že nijaké uplatniteľné
ustanovenie neukladalo UCLAF-u prijať vyšetrovacie metódy odporučené žalobkyňou. Nakoniec, aj keby sme prijali, že UCLAF neviedol
vyčerpávajúce vyšetrovanie počas kontrol uskutočnených v Turecku, treba konštatovať, že žalobkyňa nepreukázala jeho nevyhnutnosť
predložením dôkazov spôsobilých spochybniť platnosť kontroly zákonnosti sporných osvedčení vykonanej tureckými orgánmi.
V dôsledku toho výhrady žalobkyne týkajúce sa údajného nesplnenia si povinnosti zo strany Komisie nie sú dôvodné, a preto
musia byť odmietnuté.
4.
O neexistencii hrubej nedbanlivosti žalobkyne a posúdení rizík
a)     Tvrdenia účastníkov konania
V prvom rade, pokiaľ ide o neexistenciu nedbanlivosti z jej strany, žalobkyňa začína tvrdením, že v napadnutom rozhodnutí
(bod 53 až 56) dospela Komisia v tejto súvislosti k záveru, že čo sa týka osvedčení A.TR.1 považovaných za nezákonné, bola
v dobrej viere a preukázala potrebnú starostlivosť. Tie isté zistenia sú nevyhnutné vo vzťahu k sporným osvedčeniam, keďže
neexistuje nijaký zjavný rozdiel medzi nimi a osvedčeniami považovanými za nezákonné. Okrem toho v napadnutom rozhodnutí Komisia
z tohto hľadiska žalobkyni nijako nevyčítala, že nekonala obozretne a so starostlivosťou aj vo vzťahu k sporným osvedčeniam.
Žalobkyňa ďalej popiera, že konala s hrubou nedbanlivosťou tým, že sa neuistila, či boli sporné osvedčenia používané v rámci
jej obchodných vzťahov pravé a platné. V tejto súvislosti žalobkyňa zdôrazňuje, že nevedela o nijakej skutočnosti, pre ktorú
by sa mala obávať prípadných sfalšovaní osvedčení alebo ktoré by odôvodňovali predpoklad, že turecké orgány vydali osvedčenia
A.TR.1 pre tovar nepochádzajúci z Turecka. K záveru, že turecké orgány hrubo a dlhodobo porušovali pravidlá týkajúce sa osvedčení
o pôvode, dospela až následkom rozhovorov vedených zodpovednými osobami v Turecku, korešpondencie vymenenej medzi Komisiou
a talianskymi orgánmi a tureckými orgánmi a čiastočného prístupu k spisu.
Okrem toho žalobkyňa tvrdí, že dovozné operácie vykonané tureckou spoločnosťou Akman boli normálne obchodné operácie. Podľa
judikatúry, ak sa dovozy týkajú bežného obchodného postupu, je úlohou Komisie preukázať hrubú nedbanlivosť zo strany dovozcov
(rozsudok Eyckeler & Malt/Komisia, už citovaný, bod 159, a rozsudok Turecké televízory, už citovaný, bod 297).
Žalobkyňa nakoniec vo svojej replike spochybňuje tvrdenie Komisie, podľa ktorého v prípade, ak Súd prvého stupňa dospeje k záveru
o existencii špecifickej situácie vo vzťahu k žalobkyni, otázka prípadnej neexistencie jej hrubej nedbanlivosti musí byť predmetom
nového preskúmania Komisie. Podľa žalobkyne toto tvrdenie už nemôže použiť nielen v rámci tohto konania, ale ani v prípade,
ak bude táto žaloba dôvodná, keďže Komisia sa vo svojom vyjadrení nevyjadrila k žalobe o subjektívnych podmienkach uplatnenia
článku 239 CKS. Okrem toho sa žalobkyňa domnieva, že pre prípad, keď Komisia dospela vo svojej duplike k záveru o existencii
hrubej nedbanlivosti, musí byť takýto výklad buď odmietnutý z dôvodu preklúzie, alebo musí byť žalobkyni daná možnosť predložiť
dodatočné pripomienky. Každé iné riešenie by totiž priznalo Komisii neoprávnenú výhodu.
V druhom rade, pokiaľ ide o posúdenie rizík, žalobkyňa zdôrazňuje, že z uvedených okolností vyplýva, že tak Komisia, ako aj
turecké orgány si vážne nesplnili svoje povinnosti, keď prispeli k tomu, aby boli osvedčené a vydané údajne falošné, ale v skutočnosti
nezákonné osvedčenia. Toto nesplnenie si povinnosti vytvára situáciu, ktorá už nevyplýva z bežného rizika, aké musí podstúpiť
každý dovozca, ale ktoré naopak odôvodňuje existenciu špecifickej situácie v zmysle článku 239 CKS vo vzťahu k žalobkyni.
Navyše Komisia je povinná pri vykonávaní svojich úloh v rámci článku 239 CKS zvážiť nielen záujem Spoločenstva zabezpečiť
rešpektovanie colných predpisov, ale aj záujem dovozcu v dobrej viere neznášať škodu presahujúcu obvyklé podnikateľské riziko
(rozsudky Eyckeler & Malt/Komisia, už citovaný, bod 133, a Hyper/Komisia, už citovaný, bod 95).
Komisia predovšetkým tvrdí, že časť napadnutého rozhodnutia týkajúca sa sporných osvedčení vyhlásených za sfalšované nijako
nesúvisí s otázkou starostlivosti alebo nedbanlivosti žalobkyne. Podľa Komisie táto otázka nie je dôležitá, keďže neexistencia
špecifickej situácie v zmysle ustanovení článku 239 CKS v spojení s článkom 905 vykonávacieho nariadenia CKS bola už ustálená.
Komisia napriek tomu zdôrazňuje, že ak by Súd prvého stupňa dospel v predmetnej veci k záveru o existencii špecifickej situácie,
Komisia musí pristúpiť k posúdeniu ostatných skutkových podmienok týkajúcich sa uplatnenia článku 239 CKS, častí napadnutého
rozhodnutia (v odôvodneniach č. 52 a nasl.) o starostlivosti a dobrej viere žalobkyne vzhľadom na osvedčenia považované za
nezákonné, ktoré nie sú nevyhnutne spôsobilé prebratia.
Komisia ďalej uvádza, že tvrdenia žalobkyne o hrubých porušeniach tureckých orgánov v skutočnosti odhaľujú porušenie jej povinnosti
starostlivosti alebo hrubú nedbanlivosť z jej strany, čo vylučuje akékoľvek vrátenie podľa článku 239 CKS. Ak totiž žalobkyňa
podozrievala turecké orgány z hrubého porušenia pravidiel týkajúcich sa osvedčení o pôvode, mala sa presvedčiť o pravosti
osvedčení, ktoré používala vo svojich obchodných vzťahoch. Žalobkyňa sa až od apríla 1999, teda približne dva roky po skončení
sporných dovozov, informovala o spôsobe, akým Turecká republika uplatňovala preferenčný režim.
Nakoniec, čo sa týka preskúmania rizík, Komisia uvádza, že z jej výkladu vyplýva, že žalobkyňa predložila sfalšované osvedčenia
o pôvode, na ktorých vyhotovení sa turecké orgány nepodieľali. Podľa článku 904 písm. c) vykonávacieho nariadenia CKS táto
situácia nezakladá špecifickú situáciu v zmysle článku 239 CKS, ale konkretizáciu bežného podnikateľského rizika, proti ktorému
sa žalobkyňa mala zabezpečiť. Komisia sa preto domnieva, že z toho nevyplýva neúnosná diskriminácia žalobkyne vzhľadom na
ostatných dovozcov.
b)     Posúdenie Súdom prvého stupňa
Je opodstatnené zdôrazniť, že Komisia odmietla žiadosť o odpustenie cla z dôvodu, že „uvedené okolnosti… [neboli] [podľa jej]
názoru… spôsobilé založiť špecifickú situáciu v zmysle článku 239 nariadenia… č. 2913/92 v časti žiadosti týkajúcej sa falošných
osvedčení“ (odôvodnenie č. 39 napadnutého rozhodnutia). Komisia v tejto súvislosti poznamenáva vo svojich písomnostiach pre
záver o neexistencii špecifickej situácie, že sa v časti napadnutého rozhodnutia o sfalšovaných osvedčeniach (odôvodnenie 18
až 41) nevyjadrila o otázke starostlivosti alebo nedbanlivosti žalobkyne.
Z toho vyplýva, že časť druhého žalobného dôvodu, poukazujúceho na neexistenciu hrubej nedbanlivosti zo strany žalobkyne,
je neúčinná, a preto musí byť odmietnutá (pozri v tomto zmysle rozsudok Bonn Fleisch Ex- und Import/Komisia, už citovaný,
bod 69).
Vzhľadom na uvedené je opodstatnené odmietnuť druhý žalobný dôvod v celom rozsahu.
C –
O treťom žalobnom dôvode vychádzajúcom z porušenia článku 220 ods. 2 písm. b) CKS
1.
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa najprv pripomína, že v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie č. 18 a nasl.) Komisia skúmala najmä uplatniteľnosť článku 220
ods. 1 písm. b) CKS, pričom dospela k záveru o neexistencii nesplnenia si povinnosti zo strany tureckých orgánov a v dôsledku
toho odmietla uplatnenie článku 220 ods. 2 písm. b) CKS. Podľa žalobkyne sú zistenia Komisie nepresné, lebo turecká colná
správa dobre vedela, že 32 sporných osvedčení, ktoré osvedčila a zaregistrovala, bolo nezákonných.
Okrem toho žalobkyňa uvádza, že rozhovory jej zástupcov, ako aj vyšetrovania UCLAF-u v Turecku potvrdzujú skutočnosť, že hoci
sa ukázalo, že sporné osvedčenia neboli vedome osvedčené tureckými orgánmi, tieto orgány prinajmenšom vedeli alebo mali vedieť,
že existovali. Žalobkyňa sa domnieva, že niet najmenšej pochybnosti o jej dobrej viere, z čoho vyplýva, že dovozné clo vymáhané
a posteriori
jej musí byť vrátené.
Komisia na úvod tvrdí, že z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že pokiaľ ide o osvedčenia vyhlásené za falošné, podmienky uplatnenia
článku 220 ods. 2 písm. b) CKS neboli v predmetnej veci splnené, keďže žiadna chyba tureckých orgánov nebola zistená a sporné
osvedčenia nimi neboli ani vydané, ani podpísané, ale boli naopak sfalšované tretími osobami (odôvodnenia č. 18 až 28 napadnutého
rozhodnutia).
Komisia okrem toho uvádza, že podľa ustálenej judikatúry skutočnosť, že talianske colné orgány začali prijímať sfalšované
osvedčenia o pôvode, nezakladá sama osebe chybu v zmysle článku 220 ods. 2 písm. b) CKS.
Nakoniec Komisia tvrdí, že keďže žalobkyňa uvádza iba tvrdenia, ktoré už boli vyvrátené v rámci žalobného dôvodu týkajúceho
sa uplatnenia článku 239 CKS, dovoľuje si odkázať na tieto predchádzajúce zistenia. Komisia dospieva k záveru, že podmienky
uplatnenia článku 220 ods. 2 písm. b) CKS nie sú v predmetnej veci splnené, takže sporné clo mohlo byť
a posteriori
vzaté do úvahy. V dôsledku toho je žaloba z tohto hľadiska takisto nedôvodná.
2.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Podľa článku 220 ods. 2 písm. b) CKS musia byť splnené tri podmienky na to, aby príslušné orgány mohli nepristúpiť k započítaniu
cla
a posteriori
. Predovšetkým je potrebné, aby clo nebolo zapísané do účtovných dokladov v dôsledku chyby príslušných colných orgánov, ďalej,
aby chybu, ktorej sa tieto orgány dopustili, nemohla osoba zodpovedná za zaplatenie cla zistiť, pričom na svojej strane konala
v dobrej viere, a nakoniec, že táto osoba dodržala všetky ustanovenia vyplývajúce z platných právnych predpisov týkajúcich
sa colného vyhlásenia (pozri analogicky rozsudky Súdneho dvora z 12. júla 1989, Binder, 161/88, Zb. s. 2415, body 15 a 16;
z 27. júna 1991, Mecanarte, C‑348/89, Zb. s. I‑3277, bod 12; zo 4. mája 1993, Weis, C‑292/91, Zb. s. I‑2219, bod 14; Faroe
Seafood a i., už citovaný, bod 83; uznesenia Súdneho dvora z 9. decembra 1999, CPL Imperial 2 a Unifrigo/Komisia, C‑299/98 P,
Zb. s. I‑8683, bod 22, a z 11. októbra 2001, William Hinton & Sons, C‑30/00, Zb. s. I‑7511, body 68, 69, 71 a 72; rozsudok
Súdu prvého stupňa z 5. júna 1996, Günzler Aluminium/Komisia, T‑75/95, Zb. s. II‑497, bod 42).
Treba tiež uviesť, že podľa ustálenej judikatúry článok 220 ods. 2 písm. b) CKS má za cieľ ochranu legitímnej dôvery osoby
zodpovednej za zaplatenie cla, pokiaľ ide o opodstatnenosť všetkých prvkov, ktoré ovplyvnili rozhodnutie o vyrubení cla. Napriek
tomu legitímna dôvera osoby zodpovednej za zaplatenie cla je hodná ochrany poskytnutej týmto ustanovením iba vtedy, ak sú
to samotné príslušné orgány, ktoré vytvorili základ, na ktorom sa zakladá dôvera osoby zodpovednej za zaplatenie cla. Iba
omyly, ktoré možno pripísať aktívnemu správaniu príslušných orgánov a ktoré nemohli byť rozumne zistené osobou zodpovednou
za zaplatenie cla, dávajú právo na nevymáhanie cla
a posteriori
(rozsudok Mecanarte, už citovaný, body 19 a 23).
V predmetnej veci treba konštatovať, že Komisia v spornej časti napadnutého rozhodnutia dospela k záveru, že podmienky uplatnenia
článku 220 ods. 2 písm. b) CKS neboli splnené z dôvodu, že nijaký účinný omyl zo strany príslušných orgánov nebol zistiteľný
(odôvodnenia č. 25 až 27).
Z uvedeného vyplýva, že žalobkyňa nepreukázala, že aktívne správanie príslušných orgánov prispelo k vyhotoveniu alebo prijatiu
sporných osvedčení, ktoré sa ukázali ako falošné.
Preto je opodstatnené odmietnuť predmetný žalobný dôvod ako nedôvodný.
Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba odmietnuť žalobu v celom rozsahu.

O opatreniach na zabezpečenie priebehu konania a navrhovaných dôkazných prostriedkoch
Žalobkyňa žiada Súd prvého stupňa, aby nariadil rôzne dôkazné prostriedky podľa článku 64 ods. 4 a článku 65 svojho rokovacieho
poriadku.
A –
O predložení dokumentov zo správneho spisu
1.
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa žiada Súd prvého stupňa, aby vyzval Komisiu na predloženie všetkých dokumentov, o ktorých sa domnieva, že do nich
nemohla nazrieť v rámci prístupu k správnemu spisu (pozri body 72 a nasl.).
Na účely preukázania nedostatku spolupráce tureckých orgánov, ich nesplnenia si povinností pri uplatnení dohody o pridružení
a nedostatočnosti vyšetrovaní vedených Komisiou žiada najmä predloženie správ o kontrole UCLAF-u. Osobitne sa žalobkyňa domáha
predloženia správy UCLAF-u z 23. decembra 1998 alebo s iným dátumom o povahe, obsahu a výsledkoch vyšetrovaní vedených v Turecku,
obzvlášť na colnom úrade v Mersine.
Komisia v podstate tvrdí, že žalobkyňa mohla nazrieť do všetkých relevantných dokumentov, a teda tieto žiadosti sú bezvýznamné.
2.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Z bodu 99 predovšetkým vyplýva, že žalobkyňa mala prístup k správam o kontrole UCLAF-u z 9. a 23. decembra 1998 predtým, než
bolo prijaté napadnuté rozhodnutie. Okrem toho treba uviesť, že tieto správy boli predložené Komisiou v rámci písomnej otázky
položenej Súdom prvého stupňa. Za týchto podmienok je žiadosť bezpredmetná a musí byť v dôsledku toho odmietnutá.
B –
O ďalších dôkazných prostriedkoch
1.
Tvrdenia účastníkov konania
V prvom rade na účely preukázania povinnosti zaslania vzorov pečiatok a podpisov používaných tureckou colnou správou, najmä
odtlačkov pečiatok a podpisov colného úradu v Mersine, a skutočnosti, že tieto vzory boli úradne zaslané Komisii tureckými
orgánmi a neskôr zaslané orgánom členských štátov, žalobkyňa žiada Súd prvého stupňa, aby nariadil Komisii a talianskej colnej
správe pripojiť ich k spisu, ako aj dokumenty potvrdzujúce, že kópie schválených pečiatok a podpisov boli zaslané príslušným
správam členských štátov.
V druhom rade na účely preukázania, že 32 sporných osvedčení A.TR.1 nie sú falzifikáty, žalobkyňa žiada Súd prvého stupňa
ustanoviť znalca ako policajnú colnú správu v Kolíne nad Rýnom na kontrolu pravosti originálov prostredníctvom porovnania
s originálnymi odtlačkami dotknutých pečiatok a podpisov.
Na tento účel žalobkyňa tiež žiada, aby Súd prvého stupňa buď nariadil Komisii vyžadovať uvedené, alebo vyzval priamo colné
orgány v Ravenne, aby zaslali ustanovenému znalcovi originály 103 osvedčení A.TR.1 uvedených v liste talianskej správy pripojenému
k žalobe. Mandatár žalobkyne
ad litem
musí mať tiež možnosť nazrieť do týchto osvedčení.
Súd prvého stupňa musí tiež žiadať od tureckej vlády, prípadne prostredníctvom Komisie, zaslanie originálnych kópií sporných
osvedčení v jej držbe na účely ich porovnania s originálmi v rámci systému dohodnutej administratívnej pomoci.
V treťom rade na účely preukázania, že sporné osvedčenia sú pravé dokumenty a že boli zaregistrované colným úradom v Mersine,
žalobkyňa žiada Súd prvého stupňa, aby vyzval tureckú ústrednú colnú správu na určenie úradníka, ktorý na pojednávanie prinesie
vzory pečiatok a podpisov používaných colnou správou v Mersine počas sporného obdobia, ako aj registre a ktorý poskytne informácie
o pravosti a zákonnosti sporných osvedčení.
Žalobkyňa v tejto súvislosti poukazuje na vzájomnú pomoc dohodnutú medzi stranami dohody o pridružení. Najmä zdôrazňuje, že
podľa článku 29 rozhodnutia č. 1/95 v spojení s jeho prílohou 7 a článkom 15 rozhodnutia č. 1/96 orgány Spoločenstva a turecké
orgány si vzájomne poskytujú pomoc pri kontrole pravosti a zákonnosti osvedčení A.TR.1. Článok 12 prílohy 7 rozhodnutia č. 1/96
okrem iného stanovuje, že úradníci dožiadaného orgánu sa dostavia ako znalci alebo svedkovia na súd druhej strany dohody a predložia
dokumenty alebo osvedčené kópie, ktoré môžu byť potrebné pre konanie.
Komisia sa domnieva, že žiadosti žalobkyne týkajúce sa predloženia sporných osvedčení a ich kontroly znalcom musia byť odmietnuté,
keďže zistenie pravosti osvedčení patrí do výlučnej právomoci tureckých orgánov.
Rovnako žiadosť smerujúca k získaniu svedeckej výpovede tureckého colníka musí byť posúdená ako neprípustná, keďže turecká
colná správa už podľa Komisie niekoľkokrát potvrdila svoje vyhlásenia týkajúce sa sporných osvedčení.
Pokiaľ ide o žiadosť o zaslanie dôkazov pochádzajúcich z registra colného úradu v Mersine, Komisia tvrdí, že je rovnako neprípustná,
pretože nemá žiadne dôsledky, keďže Komisia naznačila možnosť, že 32 pravých osvedčení existovalo a slúžilo ako vzory pre
falšovateľov na vyhotovenie sporných osvedčení.
2.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Pokiaľ ide o požadované dôkazné prostriedky, z ustálenej judikatúry vyplýva, že je úlohou Súdu prvého stupňa posúdiť užitočnosť
dôkazných prostriedkov na účely rozhodnutia sporu (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. mája 2001, Toditec/Komisia, T‑68/99,
Zb. s. II‑1443, bod 40).
V predmetnej veci treba uviesť, že, ako poznamenáva Komisia, turecké orgány jasne potvrdili, že sporné osvedčenia boli sfalšované.
Vzhľadom na skutočnosti v spise a vzhľadom na výhrady vznesené žalobkyňou sa zdá, že také prostriedky smerujúce k preukázaniu,
že ide o pravé dokumenty, nie sú ani podstatné, ani potrebné pre rozhodnutie v tomto spore. Niet preto dôvodu ich vykonať.
Žiadosti žalobkyne týkajúce sa predloženia sporných osvedčení a ich kontroly znalcom musia byť preto odmietnuté.
C –
O označení dôkazov
1.
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa označuje ako dôkaz rôznych tvrdených skutočností výsluch svedka Thomasa Nothelfera, zamestnanca spoločnosti Steinhauser,
ktorý bol v rozhodnom období vedúcim najmä nákupu koncentrátov ovocných štiav v Turecku a ktorý viedol niekoľko rozhovorov
s tureckými orgánmi počas pobytu v Turecku v prvej polovici apríla 1999. Označuje tiež potvrdenia profesora Gerda Merkeho,
ktorý sprevádzal pána Nothelfera počas jeho cesty do Turecka.
Predovšetkým na účely preukázania, že sporné osvedčenia sú pravé dokumenty, žalobkyňa označuje svedeckú výpoveď pána Nothelfera,
podľa ktorej príslušní colníci v Mersine priznali, že používané pečiatky boli slabo čitateľné a že napriek ich žiadosti turecká
ústredná colná správa im už viac ako rok neposkytla nové.
Ďalej na účely preukázania, že sporné osvedčenia boli zaregistrované colným úradom v Mersine, žalobkyňa označuje svedeckú
výpoveď pána Nothelfera, preukazujúcu skutočnosť, že videl tieto registre. Pán Nothelfer môže rovnako potvrdiť, že počas rozhovoru
s príslušným colníkom v Mersine žiadal, aby mu bola k dispozícii daná kópia strán registra, na ktorých sú uvedené čísla 32
údajne falošných osvedčení A.TR.1, avšak colník mu po predbežnom prijatí žiadnu kópiu neodovzdal.
Okrem toho na účely preukázania, že sporné osvedčenia sú pravé dokumenty, žalobkyňa označuje svedecké výpovede pána Nothelfera
a pána Merkeho, podľa ktorých počas stretnutia s ústrednou colnou správou v Ankare v apríli 1999 pán Nothelfer uviedol, že
podľa jeho informácií všetky osvedčenia A.TR.1 (nezákonné alebo falošné) boli osvedčené a zaregistrované colnou správou. Zástupca
ústredného colného orgánu v Ankare mu odpovedal, že na preskúmanie týchto dokumentov sa nariadilo trestné vyšetrovanie.
Okrem toho na účely preukázania, že turecké orgány nerozumeli obsahu a dôležitosti pravidiel týkajúcich sa preferenčného režimu
a pôvodu tovaru, žalobkyňa označuje svedeckú výpoveď pána Nothelfera a pána Merkeho vo veci ich rozhovoru s pánom Dogranom
z úradu hospodárskych vecí tureckého predsedu vlády. Táto výpoveď tiež slúži na preukázanie, že UCLAF oneskorene informoval
turecké orgány o dôležitosti preferenčných pravidiel a o povinnosti ich dodržiavania.
Nakoniec na preukázanie, že Komisia porušila svoju povinnosť upozornenia dovozcov, žalobkyňa označuje ako dôkaz „informáciu
Európskej komisie a informáciu Európskeho parlamentu“, ktoré sa týkajú nezákonnosti osvedčení o pôvode rôznych výrobkov v Turecku.
Komisia sa domnieva, že označenia dôkazov týkajúcich sa registrov vedených colným úradom v Mersine sú bezvýznamné. Po prvé
relevantné znenie dohody o pridružení neupravuje vedenie takýchto registrov. Po druhé Komisia zastáva názor, že turecké colné
orgány mohli vydať 32 osvedčení A.TR.1 pre iné časti tovaru ako dodávky sporné v tejto veci.
Čo sa týka rozhovorov zástupcov žalobkyne s tureckými orgánmi, Komisia sa domnieva, že posilňujú dôveryhodnosť jej záverov,
a preto sú nepodstatné. Okrem toho Komisia zastáva názor, že potvrdenie pána Nothelfera, podľa ktorého niektorí členovia tímu
predsedu vlády nepoznali právnu úpravu týkajúcu sa pôvodu a preferenčného cla, je bezvýznamné a podstatné je, že colné správy
poznajú tieto pravidlá.
2.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Pokiaľ ide o označenie dôkazov uvedených žalobkyňou, stačí uviesť, že vzhľadom na uvedené (pozri najmä body 150 a nasl., 161
a nasl., 216 a 276) sú všetky nepodstatné. Nie je preto opodstatnené im vyhovieť.

O trovách
V súlade s ustanovením článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech,
je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala úspech vo svojich dôvodoch,
je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhmi žalovanej v tomto zmysle.
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Žalobkyňa je povinná nahradiť trovy konania.
Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 6. februára 2007.
Tajomník

Predseda komory
E. Coulon

M. Vilaras
Obsah
Právny rámec
A –  Právna úprava preferenčného režimu
1.  Právna úprava platná počas prechodného obdobia
2.  Právna úprava platná počas záverečného obdobia
B –  Colná právna úprava
1.  Právna úprava odpustenia cla
2.  Právna úprava pravidiel pôvodu
C –  Právna úprava dôverného charakteru niektorých dokumentov
Skutkové okolnosti
A –  Sporné dovozy
B –  Trestné a správne konanie pred talianskymi orgánmi a orgánmi Spoločenstva
C –  Osvedčenie D 437214
Konanie a návrhy účastníkov konania
Právny stav
A –  O prvom žalobnom dôvode, týkajúcom sa porušenia práva na obranu
1.  Tvrdenia účastníkov konania
2.  Posúdenie Súdom prvého stupňa
B –  O druhom žalobnom dôvode, vychádzajúcom z porušenia článku 239 CKS
1.  O sprievodnom osvedčení A.TR.1 D 437214
a)  Tvrdenia účastníkov konania
b)  Posúdenie Súdom prvého stupňa
2.  O nesplnení povinnosti pripísateľnom tureckým orgánom
a)  O vzoroch pečiatok a podpisov
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
–  Úvodné pripomienky
–  O podstate
b)  O registrácii osvedčení tureckými orgánmi
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
c)  O súčinnosti tureckých colných orgánov
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
d)  O porušení pravidiel v oblasti administratívnej pomoci
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
e)  O dodatočných indíciách
Tvrdenia žalobkyne
Posúdenie Súdom prvého stupňa
3.  O nesplnení si povinnosti zo strany Európskej komisie
a)  O nevykonaní pravidelnej kontroly preferenčného režimu
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
b)  O neoznámení vzorov pečiatok a podpisov
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
c)  O nesplnení si povinnosti včasného upozornenia dovozcov
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
d)  O nesprávnom posúdení skutočností počas vyšetrovania v Turecku
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
4.  O neexistencii hrubej nedbanlivosti žalobkyne a posúdení rizík
a)  Tvrdenia účastníkov konania
b)  Posúdenie Súdom prvého stupňa
C –  O treťom žalobnom dôvode vychádzajúcom z porušenia článku 220 ods. 2 písm. b) CKS
1.  Tvrdenia účastníkov konania
2.  Posúdenie Súdom prvého stupňa
O opatreniach na zabezpečenie priebehu konania a navrhovaných dôkazných prostriedkoch
A –  O predložení dokumentov zo správneho spisu
1.  Tvrdenia účastníkov konania
2.  Posúdenie Súdom prvého stupňa
B –  O ďalších dôkazných prostriedkoch
1.  Tvrdenia účastníkov konania
2.  Posúdenie Súdom prvého stupňa
C –  O označení dôkazov
1.  Tvrdenia účastníkov konania
2.  Posúdenie Súdom prvého stupňa
O trovách
*
Jazyk konania: nemčina.