CELEX: 62001CJ0206
Jogszabályok közelítése
89/104/EGK irányelv

2001. május 4‑i végzésével, amely 2001. május 18‑án érkezett a Bírósághoz, a High Court of Justice (England & Wales), Chancery
Division, az EK 234. cikk alapján két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést tett fel a védjegyekre vonatkozó tagállami
jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.; a továbbiakban: irányelv) 5. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmezésére vonatkozóan.
A kérdések az Arsenal Football Club plc (a továbbiakban: Arsenal FC) és M. Reed közötti jogvita során merültek fel, amely
tárgya M. Reed által olyan sálak értékesítése és eladásra felkínálása, amelyeken nagy betűkkel az „Arsenal” szó szerepel,
amely védjegyként az Arsenal FC javára ezen áruk tekintetében lajstromozásra került.

Jogi háttér

A közösségi jogi szabályozás
Az irányelv első preambulumbekezdésében megállapítja, hogy a nemzeti védjegyjogszabályok olyan eltéréseket mutatnak, amelyek
gátolhatják az áruk és a szolgáltatások szabad mozgását, valamint torzíthatják a közös piacon belüli versenyt. Ezen preambulumbekezdés
szerint ez, a belső piac létrejötte és működése érdekében, szükségessé teszi a tagállami jogszabályok közelítését. Az irányelv
harmadik preambulumbekezdése kiemeli, hogy jelenleg nem tűnik szükségesnek a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok
teljes körű közelítése.
Az irányelv tizedik preambulumbekezdése szerint:
„[...] a lajstromozott védjegy által nyújtott oltalom – amelynek rendeltetése különösen annak biztosítása, hogy a védjegyet
hordozó áru vagy a védjegy alatt nyújtott szolgáltatás a védjegyjogosulttól származik – a védjegy és a megjelölés, valamint
az érintett áruk vagy szolgáltatások azonossága esetén feltétlen [...]”
Az irányelv 5. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„A védjegyoltalom a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít. A kizárólagos jogok alapján a jogosult bárkivel szemben
felléphet, aki engedélye nélkül gazdasági tevékenység körében használ:
a)      a védjeggyel azonos megjelölést olyan árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, amelyek azonosak a védjegy árujegyzékében
szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal;
b)      olyan megjelölést, amelyet a fogyasztók a védjeggyel összetéveszthetnek a megjelölés és a védjegy azonossága vagy hasonlósága,
valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja
azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez.”
Az irányelv 5. cikke (3) bekezdésének a) és b) pontja előírja, hogy:
„Az (1) és (2) bekezdésben szabályozott feltételek megvalósulása esetén tilos különösen:
a)      a megjelölés elhelyezése az árun vagy csomagolásán;
b)      a megjelölést hordozó áru eladásra való felkínálása, forgalomba hozatala, valamint forgalomba hozatal céljából történő raktáron
tartása […]”
Az irányelv 5. cikkének (5) bekezdése alapján:
„Az (1)–(4) bekezdésekben foglaltak nem érintik a tagállamok olyan jogszabályi rendelkezéseit, amelyek alapján a jogosult
felléphet a megkülönböztetéstől eltérő célokra szolgáló megjelölés használata ellen, feltéve, hogy az ilyen megjelölés alapos
ok nélkül történő használata sértené vagy tisztességtelenül kihasználná a védjegy megkülönböztető képességét vagy jóhírnevét.”
Az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése az alábbiakat tartalmazza:
„A védjegyoltalom alapján a jogosult nem tilthat el mást attól, hogy gazdasági tevékenysége körében – az üzleti tisztesség
követelményeivel összhangban – használja
a)      saját nevét vagy címét;
b)      az áru vagy a szolgáltatás fajtájára, minőségére, mennyiségére, rendeltetésére, értékére, földrajzi eredetére, előállítási,
illetve teljesítési idejére vagy egyéb jellemzőjére vonatkozó jelzést;
c)      a védjegyet, ha az szükséges az áru vagy a szolgáltatás rendeltetésének jelzésére különösen tartozékok vagy alkatrészek esetében.”

A nemzeti szabályozás
Az Egyesült Királyságban a védjegyjogot a Trade Marks Act 1994 (1994. évi védjegyekről szóló törvény) szabályozza, amely az
irányelv átültetése céljából a Trade Marks Act 1938 helyébe lépett (1938. évi védjegyekről szóló törvény).
A Trade Marks Act 1994 10. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Védjegybitorlást valósít meg az a személy, aki gazdasági tevékenység körében használ a védjeggyel azonos megjelölést olyan
árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, amelyek azonosak a védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal”
A Trade Marks Act 1994 10. cikke (2) bekezdésének b) pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
„Védjegybitorlást valósít meg az a személy, aki gazdasági tevékenység körében olyan megjelölést használ, amely
[…]
b)      a védjegyhez való hasonlósága és az olyan áruk, illetve szolgáltatások vonatkozásában történő használata miatt, amelyek azonosak
a védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal,
a fogyasztókban összetéveszthetőséget okozhat, amely összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók
a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az Arsenal FC ismert első osztályú angol focicsapat. Becenévként a „the Gunners” nevet is használják vele kapcsolatban és
hosszú ideje két emblémával azonosítják, nevezetesen a pajzzsal („the crest device”) és az ágyúval („the canon device”).
1989‑ben az Arsenal FC védjegyoltalmat szerzett többek között a konfekcióárukat, sportruházatot és cipőket magában foglaló
árukategória tekintetében az „Arsenal” és az „Arsenal Gunners” szavak, valamint az ágyú és a pajzs emblémák vonatkozásában.
Az Arsenal FC termékeit saját maga tervezi és forgalmazza, illetve gyártatja, és jogosított viszonteladói hálózatán keresztül
értékesíti.
Mivel a fenti védjegyekkel ellátott emléktárgyainak és származtatott termékeinek értékesítése területén kereskedelmi és reklámtevékenysége
az elmúlt években nagy mértékben megnőtt, és ez bevételeit jelentős mértékben növelte, az Arsenal FC biztosítani akarta, hogy
a jogosított termékeket – azaz azon termékeket, amelyeket az Arsenal FC részére vagy az ő engedélyével gyártanak – egyértelműen
be lehessen azonosítani, és szurkolóit arra igyekezett rávenni, hogy kizárólag jogosított termékeket vásároljanak. Az Arsenal
FC ezen felül polgári és büntető eljárásokat is kezdeményezett a nem jogosított termékek kereskedőivel szemben.
M. Reed 1970 óta értékesít több, az Arsenal FC stadionján kívül elhelyezkedő bódéban futball emléktárgyakat és egyéb származtatott
termékeket, amelyek majdnem mindegyike az Arsenal FC‑t felidéző megjelöléssel van ellátva. A KT Sport társaságtól – amely
az Arsenal FC megbízásából értékesíti a klub termékeit az említett stadion környékén található viszonteladók részére – csak
nagyon kis mennyiségben tudta ezen jogosított termékeket beszerezni. 1991‑ben és 1995‑ben az Arsenal FC az M. Reed által birtokolt
jogosítatlan termékeket elkoboztatta.
A kérdést előterjesztő bíróság utal arra, hogy az alapeljárásban nem volt vitatott az a tény, hogy M. Reed az egyik bódéjában
az Arsenal FC‑t felidéző, nagy betűkkel írott megjelöléssel ellátott sálakat értékesített, illetve kínált eladásra, és hogy
ebben az esetben nem jogosított termékekről volt szó.
A kérdést előterjesztő bíróság ezen felül megjegyzi, hogy az említett bódén egy nagy táblán az alábbi szöveg volt olvasható:
„Az értékesített tárgyakon található szó vagy logó(k) kizárólag díszítő jellegű(ek) és ez nem jelent, illetve nem keletkeztet
kapcsolatot bármely más termék gyártójával vagy forgalmazójával. Kizárólag azon áruk tekintendők jogosított Arsenal áruknak,
amelyek az azt tanúsító címkével vannak ellátva.”
Ezen felül, a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy amikor kivételesen lehetősége volt rá, hogy jogosított termékeket
szerezzen be, M. Reed az ügyfelekkel való kapcsolata során egyértelműen megkülönböztette a jogosított termékeket a nem jogosítottaktól,
többek között oly módon, hogy a jogosított termékeket a „jogosított” feliratú címkével látta el. Egyébként a jogosított termékek
magasabb áron kerültek értékesítésre.
Mivel az Arsenal FC úgy vélte, hogy az említett, nem jogosított sálak M. Reed általi értékesítése egyrészt a „passing off”
miatt M. Reed szerződésen kívüli felelősségét alapozta meg – ami a kérdést előterjesztő bíróság szerint valamely harmadik
személy olyan értelemben félrevezető magatartása, hogy a fogyasztók nagy része úgy hiszi vagy úgy hiheti, hogy ezen harmadik
személy által értékesített termékek a felperes termékei vagy az ő hozzájárulásával kerültek értékesítésre, illetve kereskedelmi
kapcsolatban vannak vele –, másrészt M. Reed védjegybitorlást is megvalósított, az Arsenal FC keresetet indított e kereskedővel
szemben a High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division előtt.
Az alapeljárás körülményeit figyelembe véve, a kérdést előterjesztő bíróság elutasította az Arsenal FC‑nek a („passing off”‑ra
alapozott) szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti keresetét arra hivatkozással, hogy ez a klub lényegében nem
tudta bizonyítani az érintett fogyasztók részéről a tényleges összetévesztést és különösen nem tudta bizonyítani, hogy az
M. Reed által értékesített, valamennyi nem jogosított termékre úgy tekintenek a fogyasztók, mint amelyek az Arsenal FC‑től
származnak vagy az ő hozzájárulásával kerültek forgalomba. Ebben a vonatkozásban a kérdést előterjesztő bíróság többek között
megjegyzi, miszerint számára úgy tűnik, hogy az M. Reed által értékesített tárgyakra illesztett, Arsenal FC‑t felidéző megjelölések
nem tartalmaztak e tárgyak származására utaló semmilyen jelzést.
Ami az Arsenal FC‑nek a védjegybitorlásra vonatkozó, a Trade Marks Act 1994 10. cikke (1) bekezdésén és ugyanezen cikke (2) bekezdése
b) pontján alapuló kifogását illeti, a kérdést előterjesztő bíróság elutasította az Arsenal FC arra vonatkozó érvét, hogy
a védjegyként lajstromozott megjelölések M. Reed általi használatát azok, akik részére azokat szánták, úgy észlelik mint amely
a termékek származására utal (badge of origin), és ezért e megjelölések használata „védjegyhasználatnak” („trademark use”)
minősül.
Ugyanis ezen bíróság szerint, az M. Reed termékeire illesztett megjelöléseket a fogyasztók úgy észlelték, mint amelyek támogatást,
hűséget vagy kötődést (badge of support, loyalty or affiliation) tanúsítanak.
A fentiekben foglaltakra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítélte meg, hogy az Arsenal FC által indított védjegybitorlási
kereset csak akkor lehet sikeres, ha a Trade Marks Act 1994 10. cikke és az ezzel átültetett irányelv által a jogosult részére
biztosított oltalom harmadik személyeknek a védjegyhasználaton kívüli minden egyéb használatot megtilt, ami ezen jogszabályszövegek
tág értelmezését feltételezné.
Ebben a vonatkozásban a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy az a kitétel, miszerint harmadik személyeknek tilos
a védjegyhasználaton kívüli minden egyéb használat, következetlenséghez vezet. Mindazonáltal, az ezzel ellentétes kitétel,
nevezetesen, hogy kizárólag a védjegyként történő használat kerül szabályozásra, az irányelv és a Trade Marks Act 1994 szövegezéséhez
kapcsolódó nehézségbe ütközne, amely jogszabályok a bitorlást valamely „megjelölés” és nem valamely „védjegy” használataként
határozzák meg.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Egyesült Királyság) a
Philips Electronics Ltd kontra Remington Consumer Products ([1999] RPC 809) ügyben különösen ezen megfogalmazás alapján ítélte
meg úgy, hogy védjegyként lajstromozott valamely megjelölés védjegyként való használatán kívüli egyéb használata megvalósíthat
védjegybitorlást. A High Court megjegyzi, hogy a jog állása ebben a tekintetben mindazonáltal továbbra is bizonytalan.
Egyebekben, a kérdést előterjesztő bíróság elutasította M. Reed azon érvét, ami az Arsenal FC védjegyeinek állítólagos érvénytelenségét
illeti.
E körülmények között a High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti,
és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Amikor egy védjegy érvényesen került lajstromozásra és:
a)      valamely harmadik személy gazdasági tevékenysége körében az említett védjeggyel azonos megjelölést használ és azt a lajstromozott
védjegy árujegyzékében szereplő termékekkel azonos termékeken helyezi el, és
b)      a harmadik személy a védelmében nem hivatkozhat a 89/104/EGK irányelv 6. cikke (1) bekezdésének a védjegyoltalom korlátairól
szóló rendelkezéseire [...],
hivatkozhat‑e ezen harmadik személy a védjegyoltalom korlátaira azon az alapon, hogy a neki felrótt használat nem tartalmaz
semmilyen, származásra (azaz a gazdasági tevékenység körében a termékek és a védjegyjogosult között fennálló kapcsolatra)
utaló jelzést?
2)      Igenlő válasz esetén, az a tény, hogy az ilyen használatot úgy tekintik, mint a védjegyjogosult támogatásának, az iránta érzett
hűségnek és a hozzá való kötődésnek a kifejeződését, elégséges kapcsolatot hoz‑e létre?

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett két kérdést együttesen kell vizsgálni.

A Bíróság elé terjesztett észrevételek
Az Arsenal FC előadja, hogy az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja lehetővé teszi a védjegyjogosult számára, hogy
a védjeggyel azonos megjelölés használatát megtiltsa, és nem köti e jog gyakorlását ahhoz a feltételhez, hogy a megjelölést
védjegyként használják. Az ezen rendelkezés által nyújtott oltalom tehát akkor is kiterjed valamely harmadik személy általi
használatra, amikor ezen használat nem sugallja, hogy kapcsolat állna fenn az áru és a védjegyjogosult között. Ezt az értelmezést
támasztja alá az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése, mivel a védjegyhez fűződő jogok gyakorlásának e cikkben szereplő különös
korlátai arra engednek következtetni, hogy az ilyen használat az 5. cikk (1) bekezdése a) pontjának hatálya alá tartozik és
csak a 6. cikk (1) bekezdésében kimerítő jelleggel meghatározott esetekben engedélyezett.
Másodlagosan az Arsenal FC előadja, hogy a jelen esetben az Arsenal védjeggyel azonos megjelölés M. Reed általi használatát
mindenképpen védjegyhasználatnak kell minősíteni azon az alapon, hogy ez a használat utal az áruk eredetére, azzal együtt,
hogy az eredetnek nem kell feltétlenül a védjegyjogosultat megneveznie.
M. Reed előadja, hogy az alapeljárásban szóban forgó gazdasági tevékenység nem tartozik az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének
hatálya alá, mivel az Arsenal FC nem bizonyította, hogy a megjelölést védjegyként használták, vagyis hogy a megjelölés megjelölte
az áruk eredetét, ahogyan azt az irányelv és különösen annak 5. cikke előírja. Ha a fogyasztók a megjelölésre nem úgy tekintenének,
mint amely a származásra utal, akkor a megjelölés használata nem minősülne védjegyhasználatnak. Ami az irányelv 6. cikkét
illeti, ezen rendelkezésben semmi sem mutat arra, hogy kimerítően sorolná fel azon tevékenységeket, amelyek nem minősülnek
bitorlásnak.
A Bizottság előadja, hogy az irányelv 5. cikke (1) bekezdéséből származtatott, a védjegyjogosultat megillető jog független
attól a körülménytől, hogy a harmadik fél a megjelölést nem védjegyként használja és különösen azon ténytől független, hogy
a harmadik fél azt nem a származás feltüntetésére használja, hanem a fogyasztókat más úton tájékoztatja arról, hogy az áruk
nem a védjegyjogosulttól származnak, azaz, hogy a megjelölés használatát a védjegyjogosult nem engedélyezte. A védjegynek
ugyanis pontosan az a célja, hogy biztosítsa, hogy kizárólag a védjegytulajdonos legyen jogosult a védjegy elhelyezésével
a termék származását jelezni. A Bizottság ezen felül előadja, miszerint az irányelv tizedik preambulumbekezdéséből következik,
hogy az 5. cikk (1) bekezdésében biztosított oltalom feltétlen.
A tárgyaláson a Bizottság hozzátette, hogy a védjegy védjegyként történő használatának fogalma – amennyiben relevánsnak minősül –
az olyan használatot jelenti, amelynek célja inkább az áruk megkülönböztetése, mint azok származásának feltüntetése. Ezen
fogalom a harmadik személyek általi olyan használatot is magában foglalja, amely érinti a védjegyjogosult érdekeit, mint például
az áruk hírnevéhez fűződő érdekét. Mindenesetre a fogyasztók által az „Arsenal” szó – amely megegyezik valamely szóvédjeggyel –
oly módon történő észlelése, mint a védjegyjogosult támogatásának, az iránta érzett hűségnek és a hozzá való kötődésnek a
kifejeződése, nem zárná ki, hogy az érintett árukat ebből a tényből kifolyólag úgy is észleljék, mint amelyek a védjegyjogosulttól
származnak. Éppen ellenkezőleg, az ilyen észlelés megerősítené a védjegy megkülönböztető képességét, és annak kockázatát növelné,
hogy az árukat úgy észlelik, mint amelyek a védjegyjogosulttól származnak. Következésképpen, még ha a védjegy védjegyként
történő használata releváns feltétel is, a védjegytulajdonos jogosult kell, hogy legyen arra, hogy az alapeljárásban érintett
gazdasági tevékenységet megtiltsa.
Az EFTA Felügyeleti Hatóság úgy érvel, hogy ahhoz, hogy a védjegyjogosult az irányelv 5. cikkének (1) bekezdésére hivatkozhasson,
a harmadik félnek a megjelölést – amint az a védjegy elsődleges és hagyományos rendeltetése – áruk vagy szolgáltatások megkülönböztetésére
kell használnia, azaz a védjegyet védjegyként kell használnia. Amennyiben ez a feltétel nem teljesül, a jogosult kizárólag
az irányelv 5. cikkének (5) bekezdésében szereplő nemzeti jogszabályokra hivatkozhat.
Mindazonáltal, az irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében a védjegy védjegyként történő használatának feltétele, amelyet
úgy kell értelmezni, mint a védjeggyel azonos megjelölésnek áruk és szolgáltatások megkülönböztetése végett való használatának
feltétele, olyan közösségi jogi fogalom, amelyet tágan kell értelmezni, és amely magában foglalja többek között az olyan használatot
is, amely a védjegyjogosult támogatásának, az iránta érzett hűségnek és a hozzá való kötődésnek a kifejeződése.
Az EFTA Felügyeleti Hatóság szerint az a körülmény, hogy az a harmadik személy, aki az árut a védjeggyel ellátja, jelzi, hogy
az áruk nem a védjegyjogosulttól származnak, nem zárja ki az összetéveszthetőséget a fogyasztók szélesebb körénél. Ha a védjegytulajdonos
nem lenne jogosult fellépni az ily módon eljáró harmadik személyekkel szemben, az azt eredményezné, hogy a megjelölés használata
általánosságban elterjedne, amely végeredményben megfosztaná a védjegyet megkülönböztető képességétől, ezáltal veszélyeztetve
elsődleges és hagyományos funkcióját.

A Bíróság válasza
Először is emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv 5. cikke meghatározza a „védjegyoltalom tartalmát” és 6. cikke tartalmazza
„a védjegyoltalom korlátaira” vonatkozó rendelkezéseket.
Az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének első mondata szerint a védjegyoltalom a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít.
Ugyanezen bekezdés a) pontja szerint ezen kizárólagos jog alapján a jogosult bárkivel szemben felléphet, aki engedélye nélkül
gazdasági tevékenység körében használ a védjeggyel azonos megjelölést olyan árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban,
amelyek azonosak a védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal. Az irányelv 5. cikkének (3) bekezdése
nem kimerítően sorolja fel azon használati módokat, amelyekkel szemben a jogosult ezen cikk (1) bekezdése alapján felléphet.
Az irányelv más rendelkezései, mint pédául a 6. cikk, a védjegyoltalom bizonyos korlátait határozzák meg.
Ami a jelen ügyet illeti, meg kell jegyezni, hogy – ahogyan az különösen az utaló végzés 19. pontjából és V. mellékletéből
következik – az „Arsenal” szó az M. Reed által értékesített sálakon nagy betűkkel szerepel, olyan más, kevésbé feltűnő jelzések
mellett, mint a „the Gunners” szó, amelyek mind a védjegyjogosultra, azaz az Arsenal FC‑re utalnak. Ezen sálak, többek között,
az Arsenal FC szurkolói számára készültek, akik azokat különösen azokon a találkozókon viselik, amelyeken a csapat játszik.
Ilyen körülmények között – ahogyan arra a kérdést előterjesztő bíróság is felhívta a figyelmet – a védjeggyel azonos megjelölés
használata gazdasági tevékenység körében történő használatnak minősül, mivel a használatra gazdasági előnyre törekvő kereskedelmi
tevékenység keretében került sor, és nem magáncéllal. Ezen felül a használat az irányelv 5. cikke (1) bekezdése a) pontjának
hatálya alá tartozik, azaz a védjeggyel azonos megjelölés olyan árukkal kapcsolatban történő használatáról van szó, amelyek
a védjegy árujegyzékében szereplő árukkal azonosak.
Ebben a vonatkozásban különösen meg kell állapítani, hogy jelen eljárásban a használat az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének
a) pontja szerinti „áruk” tekintetében történik, mivel az irányelv 5. cikke (3) bekezdésének a) és b) pontja alapján a védjeggyel
azonos megjelölés árukra történő elhelyezésére és ezen áruk felkínálására, forgalomba hozatalára és forgalomba hozatal céljából
történő raktáron tartására vonatkozik.
Annak érdekében, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre választ lehessen adni, szükséges meghatározni,
hogy az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja felhatalmazza‑e a védjegyjogosultat arra, hogy fellépjen a gazdasági
tevékenység körében történő minden olyan használattal szemben, amikor harmadik fél a védjeggyel azonos megjelölést olyan árukkal
kapcsolatban használja, amelyek azonosak a védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, vagy hogy ezen fellépési jog a védjegyjogosult
részéről fennálló különös érdek fennállását feltételezi‑e, azaz a szóban forgó megjelölés harmadik fél általi használatának
sértenie kell‑e a védjegy valamely funkcióját vagy képesnek kell‑e lennie arra, hogy sértse.
Ebben a vonatkozásban először is emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv 5. cikkének (1) bekezdése teljes harmonizációról
rendelkezik, és meghatározza a védjegyjogosultakat a Közösségen belül megillető kizárólagos jogokat (lásd ebben az értelemben
a C‑414/99–C‑416/99. sz., Zino Davidoff és Levi Strauss ügyekben 2001. november 20‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8691. o.]
39. pontját és az ott hivatkozott itélkezési gyakorlatot).
Az irányelv kilencedik preambulumbekezdése leszögezi, hogy célja a védjegyjogosult számára „valamennyi tagállam jogrendszerében
azonos oltalom” biztosítása és ezen célt „alapvető” fontosságúnak tartja.
Annak elkerülése érdekében, hogy valamely védjegyjogosultnak biztosított oltalom tagállamonként változzon, a Bíróság feladata,
hogy egységes értelmezést adjon az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének és különösen a benne szereplő „használat” fogalmának,
amely jelen esetben az előzetes döntéshozatal iránti kérdések tárgya (lásd ebben a vonatkozásban a fent hivatkozott Zino Davidoff
és Levi Strauss ügyben hozott ítélet 42. és 43. pontját).
Másodszor meg kell jegyezni, hogy az irányelv tárgya – ahogyan az az első preambulumbekezdéséből következik –, hogy eltörölje
a tagállamokban jelenleg alkalmazandó védjegyjogszabályok közötti eltéréseket, amelyek gátolhatják az áruk szabad mozgását,
valamint torzíthatják a közös piacon belüli versenyt.
A védjegyjog a torzulásmentes verseny azon rendszerének alapvető elemét képezi, amelyet az EK‑Szerződés kíván létrehozni és
fenntartani. E rendszerben a vállalkozásoknak olyan helyzetben kell lenniük, hogy áruik és szolgáltatásaik minősége révén
képesek legyenek megtartani vásárlóikat, ami csak úgy lehetséges, ha léteznek megkülönböztetésre alkalmas olyan megjelölések,
amelyek lehetővé teszik a vásárlók számára az áruk, illetve szolgáltatások azonosítását (lásd különösen a Bíróság C‑10/89. sz.
HAG‑ügyben 1990. október 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1990., I‑3711. o.] 13. pontját és a C‑517/99. sz., Merz & Krell ügyben
2001. október 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑6959. o.] 21. pontját).
Ebben az összefüggésben a védjegy alapvető rendeltetése az, hogy tanúsítsa a fogyasztó vagy a végső felhasználó számára a
védjeggyel megjelölt áru vagy szolgáltatás származását, lehetővé téve számukra, hogy az összetévesztés lehetősége nélkül megkülönböztethessék
azokat más eredetű áruktól vagy szolgáltatásoktól. Ugyanis ahhoz, hogy a védjegy betölthesse alapvető szerepét a torzulásmentes
verseny azon rendszerében, amelyet a Szerződés létrehozni és fenntartani szándékozott, a védjegynek garantálnia kell, hogy
a vele jelölt valamennyi árut és szolgáltatást azon egyetlen vállalkozás ellenőrzése mellett állították elő, illetve nyújtották,
amely ezek minőségéért felel (lásd különösen a Bíróság 102/77. sz. Hoffmann‑La Roche‑ügyben 1978. május 23‑án hozott ítéletének
[EBHT 1978., 1139. o.] 7. pontját, a C‑299/99. sz. Philips‑ügyben 2002. június 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑5475. o.]
30. pontját).
A közösségi jogalkotó alátámasztotta a védjegy ezen alapvető rendeltetését azáltal, hogy az irányelv 2. cikkében aszerint
rendelkezett, hogy védjegyoltalomban részesülhet minden grafikailag ábrázolható megjelölés, ha e megjelölés alkalmas arra,
hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztessen más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól (lásd
különösen a fent hivatkozott Merz & Krell ügyben hozott ítélet 23. pontját).
Annak érdekében, hogy ezen származástanúsítás – amely a védjegy alapvető rendeltetése – biztosítva legyen, a védjegyjogosult
számára védelmet kell nyújtani azon versenytársakkal szemben, akik a védjegy helyzetét és hírnevét olyan termékek értékesítésével
akarják kihasználni, amelyek jogosulatlanul viselik a védjegyet (lásd különösen a fenti hivatkozott Hoffmann‑La Roche ügyben
hozott ítélet 7. pontját, és a C‑349/95. sz. Loendersloot‑ügyben 1997. november 11‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑6227. o.]
22. pontját). Ebben a vonatkozásban az irányelv tizedik preambulumbekezdése kihangsúlyozza, hogy a lajstromozott védjegy által
nyújtott oltalom a védjegy és a megjelölés, valamint az érintett áruk vagy szolgáltatások azonossága esetén feltétlen. Megjegyzi,
hogy ezen oltalom célja különösen a védjegy származásra utaló funkciójának biztosítása.
A fenti megállapításokból következik, hogy az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt kizárólagos jog célja
az, hogy lehetővé tegye a védjegyjogosult számára különös jogosulti érdekeinek védelmét, azaz annak biztosítását, hogy a védjegy
betölthesse rendeltetését. E jog gyakorlásának ezért azokra az esetekre kell korlátozódnia, amikor a megjelölés harmadik személy
általi használata sérti vagy sértheti a védjegy funkcióit, különösen azt az alapvető funkcióját, hogy a fogyasztók számára
tanúsítsa az áru származását.
Ugyanis az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt, a lajstromozott védjegyhez fűződő, a jogosultat megillető
jog kizárólagos természete kizárólag ezen rendelkezés hatályának korlátain belül igazolható.
Ebben a vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv 5. cikkének (5) bekezdése aszerint rendelkezik, hogy az 5. cikk
(1)–(4) bekezdéseiben foglaltak nem érintik a tagállamok olyan jogszabályi rendelkezéseit, amelyek alapján a jogosult felléphet
a megkülönböztetéstől eltérő célokra szolgáló megjelölés használata ellen.
Ugyanis a jogosult nem tilthatja meg valamely védjeggyel azonos megjelölés olyan árukkal kapcsolatban történő használatát,
amelyek azonosak a védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, amennyiben ezen használat nem sértheti védjegyjogosulti érdekeit,
tekintettel a védjegy funkcióira is. Következésképpen a pusztán leíró célzatú használatok nem tartoznak az irányelv 5. cikke
(1) bekezdésének hatálya alá, mivel nem sértik az ezen rendelkezés által védeni kívánt érdekeket, és ezért nem tartoznak az
ezen rendelkezés értelmében vett használat fogalma alá (lásd a felkínált áruk jellegzetességeire vonatkozó, pusztán leíró
célzatú használatot illetően, a C‑2/00. sz. Hölterhoff‑ügyben 2002. május 14‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4187. o.] 16. pontját).
Ebben a vonatkozásban meg kell állapítani, hogy a jelen esetben fennálló helyzet alapvetően eltér a fent hivatkozott Hölterhoff‑ügyben
fennálló helyzettől. Jelen esetben a megjelölés használata a fogyasztók részére történő értékesítés során történik, és egyértelműen
nem pusztán leíró célzatú használatnak minősül.
Tekintettel az alapeljárásban az „Arsenal” szó, továbbá az egyéb, másodlagos jelzések feltüntetésére a szóban forgó árukon
(lásd jelen ítélet 39. pontját), ezen megjelölés használata azt a benyomást keltheti, hogy a gazdasági életben anyagi kapcsolat
áll fenn az érintett áruk és a védjegyjogosult között.
Ezt a megállapítást nem érinti az M. Reed által a bódén elhelyezett figyelmezetetés, amely szerint az alapeljárásban szereplő
áruk nem jogosított Arsenal FC áruk (lásd jelen ítélet 17. pontját). Ugyanis, mégha harmadik fél ezen figyelmeztetésre saját
védelmében hivatkozhat is valamely védjegybitorlási eljárásban, meg kell állapítani, hogy jelen esetben nem zárható ki, hogy
egyes fogyasztók – különösen ha azután jutnak az áruhoz, hogy azokat M. Reed értékesítette és azon bódén kívülre kerültek,
ahol a figyelmeztetés szerepel – úgy értelmezik a megjelölést, mint amely az Arsenal FC‑re utal olyan vállakozásként, amelytől
az áruk származnak.
Egyebekben meg kell állapítani, hogy jelen esetben arra sincs garancia – ahogyan pedig azt a jelen ítélet 48. pontjában hivatkozott
ítélkezési gyakorlat megköveteli –, hogy a védjeggyel ellátott valamennyi árut és szolgáltatást azon egyetlen vállalkozás
ellenőrzése mellett állították elő, illetve nyújtották, amely ezek minőségéért felel.
Ugyanis a szóban forgó árukat az Arsenal FC mint védjegyjogosult ellenőrzésén kívül értékesítik, mivel az nem vitatott, hogy
az említett áruk nem származnak sem az Arsenal FC‑től, sem az általa jogosított viszonteladóktól.
Ilyen körülmények között az alapeljárásban szóban forgó védjeggyel azonos megjelölés használata veszélyeztetheti a származás
tanúsítását, amely a védjegy alapvető funkciója, ahogyan az a 48. pontban hivatkozott bírósági ítélkezési gyakorlatból kiderül.
Következésképpen olyan használatról van szó, amellyel szemben a védjegyjogosult felléphet az irányelv 5. cikkének (1) bekezdése
alapján.
Amennyiben megállapításra kerül, hogy az alapügyben a szóban forgó megjelölés harmadik fél általi használata sértheti az áru
származásának tanúsítását, és a védjegyjogosultnak rendelkeznie kell olyan joggal, hogy ez ellen felléphessen, ezt a megállapítást
nem kérdőjelezheti meg azon körülmény, hogy az említett megjelölést ezen használat körében úgy észlelik, mint a védjegyjogosult
támogatásának, az iránta érzett hűségnek és a hozzá való kötődésnek a kifejeződését.
A fentiek alapján a kérdést előterjesztő bíróság kérdéseire aszerint kell válaszolni, hogy az irányelv 6. cikke (1) bekezdésének
hatálya alá nem tartozó olyan helyzetben, amikor valamely harmadik személy gazdasági tevékenysége körében az érvényesen lajstromozott
védjeggyel azonos megjelölést használ a lajstromozott védjegy árujegyzékében szereplő árukkal azonos árukon, a védjegytulajdonos
az alapüggyel azonos körülmények között jogosult ezen használattal szemben az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja
alapján fellépni. Ezt a megállapítást nem kérdőjelezheti meg azon körülmény, hogy az említett megjelölést ezen használat körében
úgy észlelik, mint a védjegyjogosult támogatásának, az iránta érzett hűségnek és a hozzá való kötődésnek a kifejeződését.

A költségekről
A Bíróságnál észrevételt előterjesztő Európai Közösségek Bizottsága, illetve EFTA Felügyeleti Hatóság részéről felmerült költségek
nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban
lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division 2001. május 4‑i végzésével hozzá intézett kérdéseire válaszolva
a következőképpen határozott:
A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv 6. cikke
(1) bekezdésének hatálya alá nem tartozó olyan helyzetben, amikor valamely harmadik személy gazdasági tevékenysége körében
az érvényesen lajstromozott védjeggyel azonos megjelölést használ a lajstromozott védjegy árujegyzékében szereplő árukkal
azonos árukon, a védjegytulajdonos az alapüggyel azonos körülmények között jogosult ezen használattal szemben az irányelv
5. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján fellépni. Ezt a megállapítást nem kérdőjelezheti meg azon körülmény, hogy az említett
megjelölést ezen használat körében úgy észlelik, mint a védjegyjogosult támogatásának, az iránta érzett hűségnek és a hozzá
való kötődésnek a kifejeződését.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Timmermans
Gulmann
Edward
Jann
Skouris
Macken
Colneric

von Bahr
Kihirdetve Luxembourgban, a 2002. november 12‑i nyilvános ülésen.
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: angol.