CELEX: 62008CJ0325
EY 39 artikla
Työntekijöiden vapaa liikkuvuus
Rajoitus
Ammattilaisjalkapalloilijat
Velvollisuus allekirjoittaa ensimmäinen ammattilaispelaajasopimus koulutuksesta vastanneen seuran kanssa
Pelaajan tuomitseminen vahingonkorvaukseen tämän velvoitteen noudattamatta jättämisen vuoksi
Oikeuttaminen
Nuorten pelaajien työhön ottamisen ja kouluttamisen edistämisen tavoite

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 39 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Olympique Lyonnais SASP (jäljempänä Olympique Lyonnais)
ja toisaalta ammattilaisjalkapalloilija Olivier Bernard ja Englannin oikeuden mukaan perustettu jalkapalloseura Newcastle
UFC ja jossa on kysymys viimeksi mainittujen velvoittamisesta maksamaan vahingonkorvausta sen vuoksi, että Bernard yksipuolisesti
jätti noudattamatta Ranskan jalkapalloliiton (Fédération française de football) kauden 1997–1998 ammattilaisjalkapalloa koskevan
sääntökokoelman (charte du football professionnel, jäljempänä sääntökokoelma) 23 §:stä johtuvia velvoitteitaan.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Kansallinen oikeus
Jalkapalloilijoiden työskentelyä säänneltiin Ranskassa tosiseikkojen tapahtuma-aikaan työehtosopimuksen luonteisella sääntökokoelmalla.
Sääntökokoelman III osaston 4 luvussa käsitellään niin sanottuja pelaajalupauksia (joueur espoir) eli 16–22-vuotiaita pelaajia,
jotka ammattilaisseura on palkannut koulutettaviksi pelaajiksi määräaikaisella sopimuksella.
Sääntökokoelman mukaan pelaajalupauksen oli hänet kouluttaneen seuran niin vaatiessa allekirjoitettava koulutuksen päätyttyä
ensimmäinen ammattilaispelaajasopimuksensa kyseisen seuran kanssa. Tältä osin sääntökokoelman, sellaisena kuin sitä sovelletaan
pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, 23 §:ssä määrättiin seuraavaa:
”– –
Silloin kun [pelaajalupauksen] sopimus päättyy tavanomaisesti, seuralla on oikeus vaatia toista osapuolta allekirjoittamaan
ammattilaispelaajasopimus.
– –”
Sääntökokoelmaan ei sisältynyt järjestelmää pelaajan koulutuksesta vastanneelle seuralle (jäljempänä myös kasvattajaseura)
maksettavista korvauksista sen tapauksen varalta, että koulutuksen päättänyt pelaaja kieltäytyy allekirjoittamasta ammattilaissopimusta
kyseisen seuran kanssa.
Tällaisissa tapauksissa kasvattajaseuralla oli kuitenkin mahdollisuus nostaa kanne pelaajalupausta vastaan Ranskan työoikeuskoodeksin
(code du travail) L.122-3-8 §:n perusteella kyseisen pelaajan velvoittamiseksi suorittamaan sille vahingonkorvausta sääntökokoelman
23 §:stä johtuvien sopimusvelvoitteiden rikkomisen vuoksi. Kyseisessä L. 122-3-8 §:ssä, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian
tosiseikkoihin, säädettiin seuraavaa:
”Jos sopimuspuolet eivät ole toisin sopineet, määräaikainen sopimus voidaan päättää ennenaikaisesti vain vakavan virheen tai
ylivoimaisen esteen perusteella.
– –
Jos työntekijä jättää noudattamatta näitä säännöksiä, työnantajalla on oikeus aiheutuneiden vahinkojen suuruiseen korvaukseen.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Bernard teki vuonna 1997 kolmea kautta koskeneen, 1.7.1997 voimaan tulleen pelaajalupaussopimuksen Olympique Lyonnais’n kanssa.
Ennen tämän sopimuksen päättymistä Olympique Lyonnais tarjosi Bernardin allekirjoitettavaksi yhden vuoden ammattilaispelaajasopimusta
1.7.2000 lukien.
Bernard kieltäytyi allekirjoittamasta kyseistä sopimusta ja teki elokuussa 2000 ammattilaispelaajasopimuksen englantilaisen
Newcastle UFC:n kanssa.
Kuultuaan sopimuksesta Olympique Lyonnais haastoi Bernardin conseil de prud’hommes de Lyoniin (työtuomioistuin) ja vaati,
että Bernard ja Newcastle UFC velvoitetaan yhteisvastuullisesti suorittamaan sille vahingonkorvausta. Vaadittu summa oli 53 357,16
euroa eli määrä, joka ennakkoratkaisupyynnön mukaan vastaa palkkaa, jonka Bernard olisi saanut vuoden aikana, jos hän olisi
allekirjoittanut Olympique Lyonnais’n tarjoaman sopimuksen.
Conseil de prud’hommes de Lyon katsoi, että Bernard oli päättänyt sopimuksensa yksipuolisesti, ja se velvoitti hänet maksamaan
yhteisvastuullisesti Newcastle UFC:n kanssa Olympique Lyonnais’lle 22 867,35 euroa vahingonkorvausta.
Cour d’appel de Lyon (ylioikeus) kumosi tämän tuomion. Se katsoi, että koulutuksensa päättäneen pelaajan velvollisuuteen allekirjoittaa
ammattilaispelaajasopimus kasvattajaseuran kanssa kuului myös tätä pelaajaa koskeva vastaava kielto allekirjoittaa tällaista
sopimusta jossakin muussa jäsenvaltiossa toimivan seuran kanssa, mikä oli sen mukaan EY 39 artiklan vastaista.
Olympique Lyonnais valitti cour d’appel de Lyonin antamasta tuomiosta.
Cour de cassation (kassaatiotuomioistuin) on todennut valitusasiaa käsitellessään, että vaikka sääntökokoelman 23 §:ssä ei
nimenomaisesti kielletty nuorta pelaajaa tekemästä ammattilaispelaajasopimusta jossakin toisessa jäsenvaltiossa toimivan seuran
kanssa, tämä määräys vaikuttaa siten, että se estää häntä allekirjoittamasta tällaista sopimusta tai voi saada hänet pidättäytymään
sen allekirjoittamisesta, koska tämän määräyksen rikkominen voi merkitä tuomitsemista vahingonkorvauksiin.
Cour de cassationin mukaan pääasiassa tulee esiin EY 39 artiklan tulkintaan liittyvä vaikeus, koska siinä on epäselvää, voiko
tällainen rajoitus olla perusteltu nuorten ammattilaisjalkapalloilijoiden työhön ottamisen ja kouluttamisen edistämistä koskevalla
tavoitteella, joka ilmenee asiassa C-415/93, Bosman, 15.12.1995 annetusta tuomiosta (Kok., s. I-4921).
Tässä tilanteessa Cour de cassation on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [EY 39] artiklassa vahvistettu työntekijöiden vapaan liikkuvuuden periaate esteenä kansalliselle oikeussäännölle, jonka
mukaan pelaajalupaus (joueur espoir), joka allekirjoittaa koulutusjaksonsa päättyessä ammattilaispelaajasopimuksen jossakin
Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa toimivan seuran kanssa, voi joutua maksamaan vahingonkorvausta?
2)      Mikäli tähän vastataan myöntävästi, onko tarve edistää nuorten ammattilaispelaajien työhön ottamista ja kouluttamista hyväksyttävä
tavoite tai yleistä etua koskeva pakottava syy, jolla voidaan oikeuttaa tällainen rajoitus?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin haluaa kysymyksillään, joita on syytä tarkastella yhdessä, selvittää, onko järjestelmä,
jossa pelaajalupaus, joka ei allekirjoita koulutusjaksonsa päättyessä ammattilaispelaajasopimusta hänet kouluttaneen seuran
kanssa vaan jossakin Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa toimivan seuran kanssa, voi joutua maksamaan vahingonkorvausta,
SEUT 45 artiklassa tarkoitettu rajoitus, ja jos näin on, onko se perusteltu tarpeella edistää nuorten pelaajien työhön ottamista
ja kouluttamista.

Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Olympique Lyonnais’n mukaan sääntökokoelman 23 § ei ole esteenä siinä tarkoitetun pelaajalupauksen tosiasialliselle vapaalle
liikkuvuudelle, koska viimeksi mainittu voi vapaasti allekirjoittaa ammattilaispelaajasopimuksen jossakin toisessa jäsenvaltiossa
toimivan seuran kanssa sillä ainoalla edellytyksellä, että hän suorittaa entiselle seuralleen korvauksen.
Newcastle UFC, Ranskan, Italian, Alankomaiden ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset sekä Euroopan yhteisöjen komissio
sitä vastoin katsovat, että pääasiassa kysymyksessä olevan kaltainen järjestelmä on lähtökohtaisesti kielletty työntekijöiden
vapaan liikkuvuuden rajoitus.
Sen varalta, että katsottaisiin, että sääntökokoelman 23 § muodostaa esteen pelaajalupauksen vapaalle liikkuvuudelle, Olympique
Lyonnais toteaa edellä mainittuun asiassa Bosman annettuun tuomioon tukeutuen, että tämä määräys on perusteltu nuorten pelaajien
työhön ottamisen ja kouluttamisen edistämisen tarpeella, koska sen ainoana tavoitteena on sen mahdollistaminen, että kasvattajaseura
saa takaisin sille koulutuksesta aiheutuneet kustannukset.
Newcastle UFC sen sijaan toteaa, että edellä mainitussa asiassa Bosman annetussa tuomiossa selvästi rinnastettiin kaikki koulutuksesta
maksettavat korvaukset työntekijöiden vapaan liikkuvuuden periaatteen kanssa yhteensopimattomiin rajoituksiin, koska nuorten
pelaajien työhön ottaminen ja kouluttaminen ei ole yleistä etua koskeva pakottava syy, jonka vuoksi tällainen rajoitus on
perusteltavissa. Newcastle UFC väittää lisäksi, että pääasiassa kysymyksessä olevassa järjestelmässä vahingonkorvaukset määritetään
mielivaltaisin perustein, jotka eivät ole ennalta tiedossa.
Ranskan, Italian, Alankomaiden ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset sekä komissio katsovat, että nuorten jalkapalloilijoiden
työhön ottamisen ja kouluttamisen edistäminen on edellä mainitun asiassa Bosman annetun tuomion mukaan hyväksyttävä tavoite.
Ranskan hallitus väittää kuitenkin, että pääasiassa kysymyksessä olevassa järjestelmässä vahingonkorvauksia, joita kasvattajaseura
voi vaatia, ei lasketa koulutuksesta aiheutuneiden kustannusten perusteella vaan kyseiselle seuralle aiheutuneen vahingon
perusteella. Tällainen järjestelmä ei kyseisen hallituksen eikä Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen mukaan ole oikeassa
suhteessa sen tavoitteeseen.
Italian hallitus katsoo, että korvausjärjestelmää voidaan pitää oikeasuhteisena toimenpiteenä nuorten pelaajien työhön ottamisen
ja kouluttamisen tavoitteen saavuttamiseksi, kunhan korvaus määritetään tarkkaan määriteltyjen tekijöiden perusteella ja lasketaan
kasvattajaseuralle aiheutuneen rasituksen perusteella. Kyseinen hallitus korostaa, että mahdollisuudella vaatia koulutuksesta
maksettavaa korvausta on erityinen merkitys etenkin pienille seuroille, jotka ovat rakenteeltaan pieniä ja joiden tulot eivät
ole suuria.
Ranskan, Italian ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset sekä komissio viittaavat lisäksi Kansainvälisen jalkapalloliiton
(FIFA) pelaajien asemaa ja pelaajasiirtoja koskeviin määräyksiin, jotka tulivat voimaan vuonna 2001 eli pääasian tosiseikkojen
tapahtumisen jälkeen. Näihin määräyksiin sisältyvät niin sanotun kasvattajarahakorvauksen (indemnité de formation) laskemista
koskevat määräykset, joita sovelletaan tilanteissa, joissa jäsenvaltiossa toimivassa seurassa koulutuksensa päättävä pelaaja
allekirjoittaa ammattilaispelaajasopimuksen jossakin toisessa jäsenvaltiossa toimivan seuran kanssa. Ranskan ja Yhdistyneen
kuningaskunnan hallitukset sekä komissio katsovat, että nämä määräykset ovat suhteellisuusperiaatteen mukaisia.
Alankomaiden hallitus toteaa yleisemmin, että on olemassa yleiseen etuun perustuvia, koulutustavoitteisiin liittyviä syitä,
joilla voidaan perustella säännöstö, jonka mukaan työnantaja, joka kouluttaa työntekijää, voi perustellusti vaatia tältä työntekijältä,
että hän pysyy työnantajan palveluksessa tai muussa tapauksessa suorittaa tälle vahingonkorvausta. Tämä hallitus katsoo, että
ollakseen oikeasuhteinen vahingonkorvauksen on täytettävä kaksi edellytystä, joiden mukaan yhtäältä maksettava määrä on laskettava
työnantajalle pelaajan koulutuksesta aiheutuneiden kustannusten perusteella ja toisaalta on otettava huomioon, missä määrin
ja minkä ajan työnantaja on voinut hyötyä työntekijänsä saamasta koulutuksesta.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoituksen olemassaolo
On aivan ensiksi muistutettava, että urheilutoiminta kuuluu unionin tavoitteiden perusteella unionin oikeuden soveltamisalaan
siltä osin, kuin se on taloudellista toimintaa (ks. mm. em. asia Bosman, tuomion 73 kohta ja asia C-519/04 P, Meca-Medina
ja Majcen v. komissio, tuomio 18.7.2006, Kok., s. I-6991, 22 kohta).
Kun näin ollen urheilutoiminta on luonteeltaan palkkatyötä tai palvelujen tarjoamista vastiketta vastaan, kuten puoliammattilais-
tai ammattilaisurheilijoiden tapauksessa, se kuuluu etenkin SEUT 45 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen tai SEUT 56 artiklan
ja sitä seuraavien artiklojen soveltamisalaan (ks. mm. em. asia Meca-Medina ja Majcen v. komissio, tuomion 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävänä olevassa asiassa on riidatonta, että Bernardin palkkatyö kuuluu SEUT 45 artiklan soveltamisalaan.
Tämän jälkeen on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 45 artiklaa ei sovelleta pelkästään viranomaisten
toimintaan vaan myös muunlaisiin sääntelyihin, joiden tarkoituksena on kollektiivisesti säännellä palkkatyötä (ks. em. asia
Bosman, tuomion 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska eri jäsenvaltioissa työehtoja säännellään joko laeilla tai asetuksilla taikka työehtosopimuksilla ja yksityisten henkilöiden
tekemillä tai hyväksymillä muilla oikeustoimilla, SEUT 45 artiklassa määrättyjen kieltojen rajoittaminen koskemaan viranomaisten
toimia voisi aiheuttaa sen, että kyseistä artiklaa ei sovellettaisi yhdenmukaisesti (ks. em. asia Bosman, tuomion 84 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että sääntökokoelma on valtakunnallisen työehtosopimuksen
luonteinen, joten se kuuluu SEUT 45 artiklan soveltamisalaan.
Kun pohditaan lopuksi, merkitseekö pääasiassa kysymyksessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö SEUT 45 artiklassa tarkoitettua
rajoitusta, on muistutettava, että henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevien kaikkien EUT-sopimuksen määräysten tarkoituksena
on helpottaa jäsenvaltioiden kansalaisten kaikenlaisen ansiotyön tekemistä unionin alueella ja että kyseisten määräysten vastaisia
ovat toimenpiteet, joilla voi olla epäsuotuisa vaikutus näihin kansalaisiin, kun he haluavat harjoittaa taloudellista toimintaa
toisen jäsenvaltion alueella (ks. mm. em. asia Bosman, tuomion 94 kohta; asia C-109/04, Kranemann, tuomio 17.3.2005, Kok.,
s. I‑2421, 25 kohta ja asia C-208/05, ITC, tuomio 11.1.2007, Kok., s. I-181, 31 kohta).
Kansalliset säännökset, jotka estävät jäsenvaltion kansalaisuuden omaavaa työntekijää lähtemästä kotimaastaan käyttääkseen
oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen tai saavat hänet luopumaan ajatuksesta lähteä kotimaastaan tässä tarkoituksessa, ovat näin
ollen vapaan liikkuvuuden rajoituksia, vaikka niitä sovellettaisiin kyseessä olevan työntekijän kansalaisuudesta riippumatta
(ks. mm. em. asia Bosman, tuomion 96 kohta; em. asia Kranemann, tuomion 26 kohta ja em. asia ITC, tuomion 33 kohta).
On todettava, että pääasiassa kysymyksessä olevan kaltainen järjestelmä, jonka mukaan pelaajalupaus on koulutuksensa päättyessä
velvollinen vahingonkorvauksen uhalla tekemään ensimmäisen ammattilaispelaajasopimuksensa hänet kouluttaneen seuran kanssa,
voi saada tämän pelaajan luopumaan vapaata liikkuvuutta koskevan oikeutensa käyttämisestä.
Vaikka tällainen järjestelmä ei nimenomaisesti estä tätä pelaajaa allekirjoittamasta, kuten Olympique Lyonnais huomauttaa,
ammattilaispelaajasopimusta jossakin muussa jäsenvaltiossa toimivan seuran kanssa, se kuitenkin tekee tämän oikeuden käyttämisen
vähemmän houkuttelevaksi.
Tämä järjestelmä merkitsee näin ollen rajoitusta SEUT 45 artiklassa vahvistettuun työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen unionissa.
Työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoituksen oikeuttaminen
Toimenpide, jolla rajoitetaan työntekijöiden vapaata liikkuvuutta, voi olla sallittu ainoastaan, jos sillä pyritään perustamissopimuksen
mukaiseen hyväksyttävään tavoitteeseen tai jos sitä voidaan pitää perusteltuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä.
Tällaisessa tapauksessa kyseessä olevan tavoitteen on lisäksi oltava toteutettavissa toimenpidettä soveltamalla, eikä soveltamisella
saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (ks. mm. asia C-19/92, Kraus, tuomio 31.3.1993, Kok.,
s. I-1663, 32 kohta; em. asia Bosman, tuomion 104 kohta; em. asia Kranemann, tuomion 33 kohta ja em. asia ITC, tuomion 37
kohta).
Ammattiurheilun osalta oikeuskäytännössä on jo todettu, että kun otetaan huomioon se huomattava yhteiskunnallinen merkitys,
joka urheilutoiminnalla ja erityisesti jalkapalloilulla on unionissa, hyväksyttävänä tavoitteena on pidettävä sitä, että nuorten
pelaajien työhön ottamista ja kouluttamista pyritään edistämään (ks. em. asia Bosman, tuomion 106 kohta).
Sen tutkimiseksi, soveltuuko järjestelmä, jolla rajoitetaan näiden pelaajien oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen, tämän tavoitteen
saavuttamiseen, ja ettei se mene yli sen, mikä on tarpeen tavoitteen saavuttamiseksi, on otettava huomioon – kuten julkisasiamies
on todennut ratkaisuehdotuksensa 30 ja 47 kohdassa – urheilun erityispiirteet yleisesti ja jalkapallon erityisesti sekä niiden
yhteiskunnallinen ja koulutukseen liittyvä merkitys. Näiden seikkojen merkityksellisyyttä vahvistaa lisäksi se, että ne on
mainittu SEUT 165 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa.
Tältä osin on myönnettävä, että oikeuskäytännön mukaan mahdollisuus saada koulutuksesta maksettavaa korvausta on omiaan kannustamaan
jalkapalloseuroja etsimään uusia kykyjä ja varmistamaan sen, että ne pystyvät kouluttamaan nuoria pelaajia (ks. em. asia Bosman,
tuomion 108 kohta).
Kasvattajaseurojen tässä tarkoituksessa tekemistä sijoituksista saamille voitoille on luonteenomaista se, että ne ovat sattumanvaraisia,
koska nämä seurat vastaavat kustannuksista, jotka liittyvät kaikkiin nuoriin pelaajiin, joiden kanssa ne ovat tehneet sopimuksen
ja joita ne ovat kouluttaneet, tarvittaessa useiden vuosien ajan, kun taas ainoastaan murto-osa nuorista pelaajista ryhtyy
varsinaiselle ammattilaisuralle joko kasvattajaseurassa tai jossakin muussa seurassa (ks. vastaavasti em. asia Bosman, tuomion
109 kohta).
Nuorten pelaajien kouluttamisesta aiheutuneet kulut kompensoituvat lisäksi yleensä vain osittain niillä hyödyillä, joita kasvattajaseura
voi saada näistä pelaajista koulutusjakson aikana.
Näissä olosuhteissa kasvattajaseurat saattavat luopua nuorten pelaajien kouluttamiseen sijoittamisesta, jos ne eivät voi saada
takaisin tähän tarkoitukseen käyttämiään varoja siinä tapauksessa, että pelaaja tekee koulutuksensa päättyessä ammattilaispelaajasopimuksen
jonkin toisen seuran kanssa. Tilanne on tällainen erityisesti pienten kasvattajaseurojen osalta, joiden nuorten pelaajien
työhön ottamiseen ja koulutukseen paikallistasolla tekemillä sijoituksilla on huomattava merkitys urheilun yhteiskunnallisen
ja koulutukseen liittyvän tehtävän täyttämisen kannalta.
Tästä seuraa, että järjestelmä, jossa määrätään koulutuksesta maksettavan korvauksen maksamisesta tilanteessa, jossa nuori
pelaaja allekirjoittaa koulutuksensa päättyessä ammattilaispelaajasopimuksen jonkin muun kuin hänet kouluttaneen seuran kanssa,
voi lähtökohtaisesti olla perusteltu nuorten pelaajien työhön ottamisen ja kouluttamisen edistämistä koskevalla tavoitteella.
Tällaisen järjestelmän on kuitenkin tosiasiallisesti sovelluttava tämän tavoitteen saavuttamiseen, ja sen on oltava oikeasuhteinen
viimeksi mainittuun nähden siten, että siinä otetaan huomioon kustannukset, jotka seuroille aiheutuvat sekä tulevien ammattilaispelaajien
että niiden pelaajien kouluttamisesta, joista ei koskaan tule ammattilaisia (ks. vastaavasti em. asia Bosman, tuomion 109
kohta).
Siltä osin kuin kysymys on pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaisesta järjestelmästä, tämän tuomion 4 ja 6 kohdasta käy ilmi,
että sille on ominaista, että kasvattajaseuralle ei makseta korvausta koulutuksesta vaan sille maksetaan vahingonkorvausta,
jota asianomainen pelaaja voi joutua maksamaan sopimusvelvoitteidensa rikkomisesta ja jonka määrä on riippumaton seuralle
aiheutuneista todellisista koulutuskustannuksista.
Kuten Ranskan hallitus on todennut, Ranskan työoikeuskoodeksin L.122-3-8 §:n nojalla näitä vahingonkorvauksia ei lasketa kasvattajaseuralle
aiheutuneiden koulutuskustannusten perusteella vaan kyseiselle seuralle aiheutuneen koko vahingon perusteella. Kuten lisäksi
Newcastle UFC on todennut, tämän vahingon määrä on vahvistettu sellaisen arvioinnin perusteella, jonka perusteita ei ole ennalta
täsmennetty.
Näissä olosuhteissa mahdollisuus saada tällaisia vahingonkorvauksia menee yli sen, mikä on tarpeen nuorten pelaajien työhön
ottamisen ja kouluttamisen edistämisen ja näiden toimintojen rahoittamisen kannalta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että SEUT 45 artikla ei ole esteenä järjestelmälle,
jossa nuorten pelaajien työhön ottamisen ja koulutuksen edistämisen tavoitteen toteuttamiseksi taataan kasvattajaseuralle
korvaus tilanteessa, jossa nuori pelaaja allekirjoittaa koulutuksensa päättyessä ammattilaispelaajasopimuksen jossakin toisessa
jäsenvaltiossa toimivan seuran kanssa, edellyttäen, että tämä järjestelmä soveltuu kyseisen tavoitteen toteuttamiseen ja että
se ei ylitä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
Tämän tavoitteen toteuttamiseksi ei ole tarpeen pääasiassa kysymyksessä olevan kaltainen järjestelmä, jonka mukaan pelaajalupaus,
joka koulutuksensa päättyessä allekirjoittaa ammattilaispelaajasopimuksen jossakin muussa jäsenvaltiossa toimivan seuran kanssa,
voidaan velvoittaa maksamaan vahingonkorvausta, jonka määrä ei liity todellisiin koulutuskustannuksiin.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
SEUT 45 artikla ei ole esteenä järjestelmälle, jossa nuorten pelaajien työhön ottamisen ja koulutuksen edistämisen tavoitteen
toteuttamiseksi taataan kasvattajaseuralle korvaus tilanteessa, jossa nuori pelaaja allekirjoittaa koulutuksensa päättyessä
ammattilaispelaajasopimuksen jossakin toisessa jäsenvaltiossa toimivan seuran kanssa, edellyttäen, että tämä järjestelmä soveltuu
kyseisen tavoitteen toteuttamiseen ja että se ei ylitä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
Tämän tavoitteen toteuttamisen kannalta ei ole tarpeen pääasiassa kysymyksessä olevan kaltainen järjestelmä, jonka mukaan
pelaajalupaus, joka koulutuksensa päättyessä allekirjoittaa ammattilaispelaajasopimuksen jossakin muussa jäsenvaltiossa toimivan
seuran kanssa, voidaan velvoittaa maksamaan vahingonkorvausta, jonka määrä ei liity todellisiin koulutuskustannuksiin.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.