CELEX: 62009CJ0058
Ennakkoratkaisupyyntö
Arvonlisävero
Direktiivin 2006/112/EY 135 artiklan 1 kohdan i alakohta
Vedonlyönnin, arpajaisten ja muiden uhka- tai rahapelien vapauttaminen arvonlisäverosta
Edellytykset ja rajoitukset
Jäsenvaltion valta määrittää edellytykset ja rajoitukset

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY (EUVL
L 347, s. 1) 135 artiklan 1 kohdan i alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Leo-Libera GmbH (jäljempänä Leo-Libera) ja Finanzamt Buchholz in der
Nordheide (saksalainen veroviranomainen, jäljempänä Finanzamt) ja joka koskee arvonlisäveron kantamista sellaisista uhkapeleistä
saaduista tuloista, joissa on käytetty peliautomaatteja.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Direktiivin 2006/112 131 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäljempänä 2–9 luvussa säädettyjä vapautuksia sovelletaan rajoittamatta muiden yhteisön säännösten soveltamista ja noudattaen
jäsenvaltioiden vahvistamia edellytyksiä mainittujen vapautusten oikean ja selkeän soveltamisen varmistamiseksi ja kaikenlaisten
petosten, verojen kiertämisen ja väärinkäytösten estämiseksi.”
Direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan i alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on vapautettava verosta seuraavat liiketoimet:
– –
i)      vedonlyönti, arvonta ja muut uhka- tai rahapelit, jollei kunkin jäsenvaltion säätämistä edellytyksistä ja rajoituksista muuta
johdu.”
Ennen direktiivin 2006/112 voimaantuloa yhteisön oikeuden merkityksellinen säännös oli jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön
yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston
direktiivin 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1; jäljempänä kuudes direktiivi) 13 artiklan B kohdan f alakohta. Direktiivin 2006/112
135 artiklan 1 kohdan i alakohdan ja kuudennen direktiivin 13 artiklan B kohdan f alakohdan sanamuoto on sama.

Kansallinen säännöstö
Vuoden 2005 liikevaihtoverolain (Umsatzsteuergesetz 2005; BGBl. 2005 I, s. 386; jäljempänä UStG) 1 §:n 1 momentin 1 kohdan
ensimmäisen virkkeen, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, mukaan ”liikevaihtoveroa kannetaan
elinkeinonharjoittajan vastikkeellisesti yrityksensä puitteissa maan alueella suorittamista tavaroiden luovutuksista ja palveluiden
suorituksista”.
Tämän lain 4 §:n 9 momentin b kohdassa säädettiin 5.5.2006 asti, että 1 §:n 1 momentin 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvista
liiketoimista liikevaihtoverosta oli vapautettu
”liiketoimet, jotka kuuluvat hevoskilpailuvedonlyöntiä ja arpajaisia koskevan lain [Rennwett- und Lotteriegesetz, jäljempänä
RennwLottG] soveltamisalaan, sekä liiketoimet, jotka on suoritettu toimiluvan saaneissa yleisissä pelikasinoissa ja jotka
liittyvät niiden kasinotoimintaan. Verosta ei ole vapautettu [RennwLottG:n] soveltamisalaan kuuluvia sellaisia liiketoimia,
jotka on vapautettu hevoskilpailuvedonlyönti- ja arpajaisverosta tai joista tätä veroa ei yleensä kanneta”.
Yhdistetyissä asioissa C-453/02 ja C-462/02, Linneweber ja Akritidis, 17.2.2005 annetun tuomion (Kok., s. I-1131) jälkeen
UStG:n 4 §:n 9 momentin b kohtaa muutettiin 6.5.2006 voimaan tulleella lailla (verojärjestelyjen väärinkäytön hillitsemisestä
28.4.2006 annettu laki, Gesetz zur Eindämmung missbräuchlicher Steuergestaltungen (StEindämmG); BGBl. 2006 I, s. 1095). Liikevaihtoverosta
ovat tästä ajankohdasta alkaen vapautettuja
”liiketoimet, jotka kuuluvat [RennwLottG:n] soveltamisalaan. Verosta ei ole vapautettu soveltamisalaan kuuluvia sellaisia
liiketoimia, jotka on vapautettu hevoskilpailuvedonlyönti- ja arpajaisverosta tai joista tätä veroa ei yleensä kanneta”.
UStG:n ja RennwLottG:n, kun niitä sovelletaan yhdessä, mukaan liikevaihtoverosta vapautettuja ovat julkisten hevoskilpailujen
vedonlyönnit (hevoskilpailujen vedonlyönnit), Oddset-vedonlyönnit ja arpajaiset.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Leo-Libera pitää pelihallia, jossa on peliautomaatteja. Se ilmoitti niistä saadun liikevaihdon vuoden 2007 tammikuulta jättämässään
liikevaihtoveron kausi-ilmoituksessa. Finanzamt määräsi liikevaihtoveron ennakon kausi-ilmoituksen mukaisesti. Leo-Libera
vaati määrättyyn ennakkoon oikaisua sillä perusteella, että kyseiset liiketoimet oli vapautettu liikevaihtoverosta. Sen mielestä
UStG:n 4 §:n 9 momentin b kohtaan StEindämmG:llä tehty muutos oli unionin oikeuden vastainen.
Finanzamt hylkäsi oikaisuvaatimuksen perusteettomana, minkä jälkeen Leo-Libera nosti kanteen Finanzgerichtissä. Finanzgericht
hylkäsi kanteen sillä perusteella, että kyseisiä liiketoimia ei ollut vapautettu liikevaihtoverosta UStG:n 4 §:n 9 momentin
b kohdan perusteella. Tämän säännöksen perusteella verosta on vapautettu yksistään sellaiset liiketoimet, jotka kuuluvat RennwLottG:n
soveltamisalaan. Vapautettujen liiketoimien ryhmään eivät kuulu liiketoimet, joissa liikevaihto kertyy peliautomaateista.
Kyseinen tuomioistuin lisäsi vielä, että jäsenvaltiot saavat direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan i alakohdan nojalla
tehdä poikkeuksia arvonlisäverovapautuksesta.
Leo-Libera esittää Bundesfinanzhofille tekemänsä Revision-valituksen tueksi, että direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan
i alakohdan mukaan jäsenvaltio ei voi vapauttaa arvonlisäverosta yksinomaan vedonlyöntiä ja arpajaisia vaan sen on vapautettava
tästä verosta myös ”muut uhka- tai rahapelit”. Vaikka kansalliset lainsäätäjät saavat asettaa tälle vapautukselle ehtoja ja
rajoituksia, ne eivät saa verottaa yleisellä tavalla ”muita uhka- tai rahapelejä”. Koska Saksan lainsäädännön nojalla liikevaihtoveroa
kannetaan noin 63 prosenttista kaikista tämän jäsenvaltion alueella tapahtuviin uhkapeleihin liittyvistä liiketoimista, täten
enää ainoastaan pienelle osalle peleistä myönnetään direktiivissä 2006/112 säädetty vapautus. Kansallinen säännöstö ei ole
täten unionin oikeuden mukainen. Säännöstöllä loukataan lisäksi verotuksen neutraalisuuden periaatetta, koska sillä asetetaan
peliautomaattitoiminnan harjoittajat yleisiä pelikasinoita epäedullisempaan asemaan siitä syystä, että viimeksi mainitut pystyvät
siirtämään liikevaihtoveron pelaajien maksettavaksi.
Bundesfinanzhof totesi olevansa epävarma siitä, onko UStG:n 4 §:n 9 momentin b kohta yhteensopiva unionin oikeuden kanssa.
Bundesfinanzhof katsoo, että kuudennen direktiivin 13 artiklan B kohdan f alakohdan, sellaisena kuin yhteisön tuomioistuin
on sitä tulkinnut, mukaan raha- ja uhkapelien järjestäminen on periaatteessa vapautettava arvonlisäverosta. Saman on pädettävä
direktiivin 135 artiklan 1 kohdan i alakohtaan, koska näiden molempien yhteisön oikeuden säännösten sanamuoto on sama.
Tämä arvonlisäverovapautus rajoitetaan Bundesfinanzhofin mukaan UStG:n 4 §:n 9 momentin b kohdassa koskemaan rajattua määrää
peleistä, eli arpajaisia ja vedonlyöntiä, vaikka nämä pelit muodostavat vain vähäisemmän osan kaikista Saksan alueella järjestettyihin
peleihin liittyvistä liiketoimista ja pelitoiminnasta saman valtion alueella saadusta liikevaihdosta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy siten, eikö Saksan lainsäätäjä ole ylittänyt vuoden 2006 lakiuudistuksella yhteisön
oikeudessa sille annettua harkintavaltaa.
Näissä olosuhteissa Bundesfinanzhof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko – – direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan i alakohtaa tulkittava siten, että siinä sallitaan, että jäsenvaltio
antaa sääntelyn, jonka mukaan arvonlisäverosta on vapautettu vain tietyt (hevoskilpailu)vedonlyönnit ja arpajaiset ja kaikki
’muut uhka- tai rahapelit’ on jätetty verovapautuksen soveltamisalan ulkopuolelle?”

Suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista koskeva pyyntö
Leo-Libera on unionin tuomioistuimen kirjaamoon 17.3.2010 toimittamassaan kirjelmässä vaatinut työjärjestyksen 61 artiklan
nojalla suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista.
Tältä osin on muistutettava, että unionin tuomioistuin voi työjärjestyksensä 61 artiklan mukaisesti määrätä suullisen käsittelyn
aloitettavaksi uudelleen, jos se katsoo, että sillä ei ole riittävästi tietoa asiasta tai että asia olisi ratkaistava sellaisen
argumentin perusteella, josta asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta lausua (ks. yhdistetyt asiat C-270/97 ja C-271/97, Deutsche
Post, tuomio 10.2.2000, Kok., s. I-929, 30 kohta ja asia C-299/99, Philips, tuomio 18.6.2002, Kok., s. I-5475, 20 kohta).
Unionin tuomioistuin katsoo julkisasiamiestä kuultuaan, että sillä on nyt esillä olevassa asiassa käytettävissään kaikki sen
käsiteltäväksi saatetun ennakkoratkaisupyynnön ratkaisemiseksi tarvittavat tiedot ja että ennakkoratkaisupyyntöä ei ole tutkittava
sellaisen argumentin perusteella, josta asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta lausua unionin tuomioistuimessa.
Suullisen käsittelyn uudelleen aloittamisesta esitetty pyyntö on näin ollen hylättävä.

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa saada kysymyksellään tietää, onko direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan
i alakohtaa tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat käyttää niillä tämän säännöksen perusteella olevaa mahdollisuutta vahvistaa
arvonlisäverovapautusten edellytykset ja rajoitukset siten, että ne vapauttavat arvonlisäverosta ainoastaan tietyt uhka- tai
rahapelit.
Tähän kysymykseen vastaamiseksi on heti alkuun muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että direktiivin
2006/112 135 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen vapautusten kaltaisten vapautusten määrittelyyn käytettyä sanamuotoa on tulkittava
suppeasti, koska nämä vapautukset ovat poikkeus siitä yleisestä periaatteesta, jonka mukaan arvonlisäveroa kannetaan jokaisesta
verovelvollisen vastikkeellisesta palvelusta (ks. analogisesti kuudennen direktiivin osalta asia C-89/05, United Utilities,
tuomio 13.7.2006, Kok., s. I-6813, 21 kohta).
Lisäksi tämän säännöksen sanamuodon tulkinnan tulee soveltua yhteen niiden tavoitteiden kanssa, joihin näillä vapautuksilla
pyritään, ja siinä on noudatettava yhteiseen arvonlisäverojärjestelmään kuuluvaa verotuksen neutraalisuuden periaatetta (ks.
analogisesti em. asia United Utilities, tuomion 22 kohta).
Erityisesti vedonlyönnistä, arpajaisista ja muista uhkapeleistä on todettava, että niitä koskeva vapautus johtuu käytännöllisistä
syistä, koska arvonlisävero soveltuu huonosti uhkapeleihin liittyviin liiketoimiin, eikä – kuten tiettyjen sosiaalialan yleishyödyllisten
palvelujen osalta – pyrkimyksestä varmistaa se, että tätä toimintaa kohdellaan arvonlisäverotuksessa suotuisammin (em. asia
United Utilities, tuomion 23 kohta).
Edellä olevien seikkojen valossa on ensiksi tutkittava, voivatko jäsenvaltiot rajoittaa pätevästi direktiivin 2006/112 135
artiklan 1 kohdan i alakohdassa säädetyn arvonlisäverovapautuksen soveltamisalaa siten, että tämän arvonlisäverovapautuksen
piiriin tulee näiden valtioiden alueilla järjestetyistä uhka- ja rahapeleistä ainoastaan tietty pienempi osa sallittujen pelien
määrästä tai sallitusta pelitoiminnasta saadusta liikevaihdosta.
Tästä on aluksi todettava, että direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan i alakohdan sanamuodosta itsestään käy ilmi, että
tässä säännöksessä jätetään jäsenvaltioille laaja harkintavalta sen suhteen, vapauttavatko ne kyseiset liiketoimet arvonlisäverosta
vai kantavatko ne niistä kyseistä veroa, koska sen mukaan kyseiset jäsenvaltiot voivat vahvistaa edellytyksiä ja rajoituksia,
joista tämän vapautuksen saaminen voi riippua.
Direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan i alakohdan sanamuoto ei sisällä viitteitä, joiden perusteella voitaisiin katsoa,
että yhteisön lainsäätäjä halusi ottaa käyttöön jonkinlaisen määrällisen rajoituksen muun muassa sen varmistamiseksi, että
vähintään 50 prosenttia tässä jäsenvaltiossa järjestetyistä uhka- ja rahapeleistä tai vähintään 50 prosenttia näiden pelien
järjestämisestä saadusta liikevaihdosta voi kuulua tässä säännöksessä tarkoitetun arvonlisäverovapautuksen soveltamisalaan.
Edellä olevaa ei voida – kun otetaan huomioon direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan i alakohdan tavoite ja tämän direktiivin
perustana oleva systematiikka – kyseenalaistaa sillä perusteella, että oikeuskäytännössä on toistuvasti todettu, että uhkapelien
järjestäminen ja uhkapelilaitteiden pitäminen on periaatteessa vapautettava arvonlisäverosta (ks. mm. asia C-283/95, Fischer,
tuomio 11.6.1998, Kok., s. I-3369, 25 kohta ja em. yhdistetyt asiat Linneweber ja Akritidis, tuomion 23 kohta).
Ensinnäkin kyseisen vapautuksen tarkoituksesta on palautettava mieliin, että uhka- ja rahapelien alalla jäsenvaltiot saavat
sekä määrittää direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan i alakohdassa säädetylle vapautukselle edellytyksiä ja rajoituksia
(em. asia Fischer, tuomion 25 kohta ja em. yhdistetyt asiat Linneweber ja Akritidis, tuomion 23 kohta) että kieltää niillä
olevan harkintavallan perusteella tällaisen toiminnan kokonaan tai osittain tai rajoittaa sitä ja säätää toiminnan valvomiseksi
tarpeellisista, enemmän tai vähemmän tiukoista valvontajärjestelyistä (ks. asia C-275/92, Schindler, tuomio 24.3.1994, Kok.,
s. I-1039, Kok. Ep. XV, s. I-79, 61 kohta ja asia C-124/97, Läärä ym., tuomio 21.9.1999, Kok., s. I-6067, 35 kohta).
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 47 kohdassa, tästä seuraa, että jäsenvaltio voi päätyä rajoittamaan
uhka- tai rahapelien tarjonnan alueellaan pelien sellaisiin muotoihin, joihin arvonlisävero on sovellettavissa, joten niihin
eivät päde ne käytännön syyt, jotka ovat – kuten tämän tuomion 24 kohdassa on todettu – tämän vapautuksen perustana.
Sellainen direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan i alakohdan tulkinta, jonka mukaan tässä säännöksessä – kuten Leo Libera
on esittänyt – velvoitettaisiin tämän tuomion edellisessä kohdassa kuvatun lähestymistavan valinnut jäsenvaltio vapauttamaan
arvonlisäveron maksamisesta vähintään 50 prosenttia sallituista peleistä ja/tai sellaiset pelien muodot, joista saadaan vähintään
50 prosenttia kaikesta kansallisilla uhka- ja rahapelien markkinoilla saadusta liikevaihdosta, olisi täten selvästi sekä yhteisön
lainsäätäjän tavoitteleman päämäärän että sen tämän tuomion 22 kohdassa mieleen palautetun periaatteen vastainen, jonka mukaan
säännöksiä, joilla poiketaan yleisestä periaatteesta, on tulkittava suppeasti.
Toiseksi direktiivin 2006/112 systematiikasta on todettava, että koska on selvää, että arvonlisäverosta vapautetuista ja siitä
vapauttamattomista peleistä saatujen liikevaihtojen määrät voivat vaihdella huomattavasti ajan myötä, uhka- tai rahapelien
tietyn muodon vapauttaminen arvonlisäverosta voisi olla, jos Leo-Liberan esittämää tulkintaa noudatettaisiin, vuorotellen
direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan i alakohdan mukainen tai sen vastainen.
Sellainen tulkinta olisi omiaan synnyttämään vähäistä suurempana pidettävää oikeudellista epävarmuutta, ja se olisi myös tämän
direktiivin 131 artiklan, jossa vaaditaan soveltamaan arvonlisäverovapautuksia oikein ja selkeästi, hengen vastainen (ks.
vastaavasti asia C-246/04, Turn- und Sportunion Waldburg, tuomio 12.1.2006, Kok., s. I-589, 31 kohta).
Tähän on lisättävä lopuksi, että toisin kuin Leo-Libera väittää, verotuksen neutraalisuuden periaate, jonka mukaan keskenään
samankaltaisten ja näin ollen kilpailevien palvelujen suorittamista ei saada kohdella arvonlisäverotuksessa eri tavalla, ei
myöskään ole esteenä pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle.
Tätä periaatetta ei voida nimittäin tulkita sillä tavalla, että se on esteenä sille, että arvonlisäverosta vapautetaan uhka-
tai rahapelin jokin muoto mutta toista taas ei vapauteta, jos nämä kaksi pelimuotoa eivät kilpaile keskenään, koska muutoin
direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan i alakohta ja tällä säännöksellä jäsenvaltioille annettu laaja harkintavalta menettäisivät
tehokkaan vaikutuksensa.
Kuten unionin tuomioistuimelle jätetyistä asiakirjoista käy ilmi, kysymyksessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä ei kohdella
arvonlisäverotuksessa eri tavalla sellaisia samankaltaisia uhka- tai rahapelejä, joiden voidaan katsoa kilpailevan keskenään.
Se seikka, että arvonlisäveron maksamisesta vapautetut uhka- tai rahapelit merkitsevät – kuten pääasiassa – ainoastaan pienempää
osaa kansallisella alueella sallituista peleistä ja/tai niistä saatu liikevaihto merkitsee vain pienempää osaa pelien alalla
siellä saadusta kokonaisliikevaihdosta, ei siis ole merkityksellinen verotuksen neutraalisuuden periaatteen kannalta.
Toisin kuin Leo-Libera väittää, tämän periaatteen suhteen merkitystä ei ole myöskään sillä, että näistä peleistä kannettavan
sellaisen veron määrää, jota ei ole yhdenmukaistettu ja jota peritään myös tietyiltä arvonlisäverovelvollisilta uhka- ja rahapelien
järjestäjiltä, muutetaan tästä toiminnasta maksettavan arvonlisäveron mukaan, koska verotuksen neutraalisuuden periaatetta
ei sovelleta sellaiseen veroon (ks. vastaavasti em. asia Fischer, tuomion 30 kohta).
Edellä olevien seikkojen perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan
i alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat käyttää niillä tämän säännöksen perusteella olevaa mahdollisuutta
vahvistaa arvonlisäverovapautusten edellytykset ja rajoitukset siten, että ne vapauttavat tästä verosta ainoastaan tietyt
uhka- tai rahapelit.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 135 artiklan 1 kohdan i alakohtaa
on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat käyttää niillä tämän säännöksen perusteella olevaa mahdollisuutta vahvistaa
arvonlisäverovapautusten edellytykset ja rajoitukset siten, että ne vapauttavat tästä verosta ainoastaan tietyt uhka- tai
rahapelit.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.