CELEX: 62009CJ0205
Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech
Rámcové rozhodnutí 2001/220/SVV
Postavení obětí v trestním řízení
Pojem ‚oběť‘
Právnická osoba
Mediace v rámci trestního řízení
Prováděcí pravidla

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 písm. a) a čl. 10 odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2001/220/SVV
ze dne 15. března 2001 o postavení obětí v trestním řízení (Úř. věst. L 82, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 72, dále jen „rámcové
rozhodnutí“).
Tato žádost byla podána v rámci trestního řízení zahájeného proti E. Eredicsovi a M. V. Sápi ve věci poškozování finančních
zájmů Evropských společenství.

Právní rámec

Právní úprava Unie
Článek 1 rámcového rozhodnutí stanoví:
„Pro účely tohoto rámcového rozhodnutí se rozumí:
a)      ,obětí‘ fyzická osoba, která utrpěla škodu včetně fyzického či psychického poškození, citovou újmu či hmotnou ztrátu přímo
způsobenou jednáním či opomenutím, jež porušuje trestněprávní předpisy členského státu;
[…]
c)      ,trestním řízením‘ trestní řízení v souladu s platným vnitrostátním právem;
[…]
e)      ,mediací v trestních věcech‘ hledání řešení ujednaného mezi obětí a pachatelem trestného činu a zprostředkovaného příslušnou
osobou před trestním řízením nebo v jeho průběhu.“
Článek 10 rámcového rozhodnutí stanoví:
„1.      Každý členský stát podporuje mediaci v trestních věcech pro trestné činy, které považuje za vhodné pro tento druh opatření.
2.      Každý členský stát zajistí, aby mohla být vzata v úvahu veškerá ujednání mezi obětí a pachatelem dosažená při mediaci v trestních
věcech.“

Vnitrostátní právní úprava
Článek 221/A maďarského trestního řádu (Büntető eljárási törvény, dále jen „TŘ“) stanoví:
„1. Mediační řízení je řízením, které lze použít na žádost podezřelé osoby nebo oběti nebo s jejich souhlasem v trestních
řízeních zahájených ve věci trestných činů proti osobám (kapitola XII hlavy I a III trestního zákona), bezpečnosti dopravního
provozu (kapitola XIII trestního zákona) nebo majetku (kapitola XVIII trestního zákona), za které lze uložit trest odnětí
svobody nejvýše pět let.
2. Cílem mediačního řízení je napomoci nápravě následků trestného činu a usilovat o to, aby budoucí jednání podezřelé osoby
bylo v souladu s právními předpisy. V mediačním řízení je třeba usilovat o dosažení dohody mezi podezřelou osobou a obětí
na základě účinné lítosti podezřelé osoby. V trestním řízení se mediační řízení může konat pouze jednou.
3. Státní zastupitelství rozhodne bez návrhu nebo na žádost podezřelé osoby, obhájce nebo oběti o přerušení řízení na dobu
nejvýše šesti měsíců a o provedení mediačního řízení ve věci
a)      pokud je možné zastavit trestní stíhání na základě článku 36 trestního zákona nebo je-li přípustné upuštění od potrestání;
b)      pokud se podezřelá osoba v průběhu vyšetřování dozná ke skutkům, souhlasí a je schopna nahradit škodu způsobenou oběti nebo
napravit jakýmkoliv jiným prostředkem škodlivé následky trestného činu ve vztahu k oběti;
c)      pokud podezřelá osoba a oběť rovněž souhlasily s konáním mediačního řízení a
d)      pokud vzhledem k povaze trestného činu, okolnostem jeho spáchání a podezřelé osobě lze od soudního řízení upustit nebo se
jeví odůvodněné se domnívat, že soud bude moci při výměře trestu zohlednit účinnou lítost.
[…]
5. Výpověď podezřelé osoby a oběti učiněnou během mediačního řízení týkající se jednání, která jsou základem řízení, není
možné použít jako důkaz. Výsledek mediačního řízení nelze použít k tíži podezřelé osoby.
6. Zvláštní zákon stanoví podrobná pravidla pro mediační řízení.
7. Bylo-li mediační řízení úspěšné a je třeba použít čl. 36 odst. 1 trestního zákona, státní zastupitelství zastaví řízení;
je-li třeba použít čl. 36 odst. 2 trestního zákona, podá obžalobu. Začala-li podezřelá osoba plnit ujednání dosažené v mediačním
řízení, aniž to mělo vliv na možnost uložení trestu, státní zastupitelství může odložit obžalobu na dobu jednoho až dvou let
u trestných činů, za které lze uložit trest odnětí svobody nejvýše tři roky.“
Článek 36 maďarského trestního zákona (Büntető törvénykönyv, dále jen „TZ“) stanoví:
„1. Trest nelze uložit tomu, kdo nahradí oběti v rámci mediačního řízení škodu způsobenou trestným činem proti osobám (kapitola
XII hlavy I a III trestního zákona), bezpečnosti dopravního provozu (kapitola XIII trestního zákona) nebo majetku (kapitola
XVIII trestního zákona), za který lze uložit trest odnětí svobody nejvýše tři roky, nebo napraví jakýmkoliv jiným prostředkem
škodlivé následky trestného činu.
2. Pokud jde o trestné činy uvedené v odstavci 1, od potrestání lze upustit, nahradí-li pachatel oběti v rámci mediačního
řízení škodu způsobenou trestným činem, za který lze uložit trest odnětí svobody nejvýše pět let, nebo napraví jakýmkoliv
jiným prostředkem škodlivé následky trestného činu.
3. Ustanovení odstavce 1 a 2 se nepoužije, pokud pachatel
a)      je opakovaným nebo zvláštním recidivistou,
b)      spáchal trestný čin jako člen organizované skupiny,
c)      svým trestným činem způsobil smrt,
d)      spáchal úmyslný trestný čin během zkušební doby, během níž byl odložen výkon trestu odnětí svobody, nebo – v případě odsouzení
k trestu odnětí svobody za spáchání úmyslného trestného činu – před začátkem výkonu tohoto trestu, nebo během podmíněného
propuštění nebo přerušení výkonu trestu.“
Článek 314 TZ stanoví:
„1. Kdo způsobí škodu rozpočtu Evropských společenství tím, že učiní nepravdivé prohlášení nebo předloží nepravdivý, nesprávný
nebo padělaný doklad nebo kdo nesplní či nedostatečně splní tak, že uvede někoho v omyl, informační povinnosti, které jsou
stanoveny ve vztahu
a)      k podporám z fondů spravovaných Evropskými společenstvími nebo jejich jménem,
b)      k platbám do rozpočtu spravovaného Evropskými společenstvími nebo jejich jménem,
dopustí se trestného činu, za který lze uložit trest odnětí svobody až na pět let.
2. Stejně bude potrestán v souladu s ustanoveními odstavce 1 ten, kdo za jiným než schváleným účelem využije
a)      takovou podporu, jako je podpora uvedená v odstavci 1 písm. a), nebo
b)      výhodu související s platbou uvedenou v odstavci 1 písm. b).“
Článek 318 TZ stanoví:
„1. Kdo za účelem získání neoprávněného prospěchu uvede někoho v omyl či jej ponechá v omylu, a způsobí tak škodu, dopustí
se podvodu.
[…]
4. Tento trestný čin bude potrestán trestem odnětí svobody až na tři roky, pokud
a)      je podvodem způsobena značná škoda,
[…]“
Podle ustanovení článku 138/A TZ je škoda „značná, dosahuje-li její výše od 200 000 HUF až do 2 000 000 HUF“.

Spor v původním řízení a předběžné otázky
Emil Eredics, první obžalovaný ve věci v původním řízení, řídí obecnou mateřskou a základní školu v Apátistvánfalva (dále
jen „škola“). Mária Vassné Sápi, druhá obžalovaná ve věci v původním řízení, je jednatelkou Apátistvánfalvi Hotel Apát Kereskedelmi
és Szolgáltatási Korlátot Felelősségű Társaság (společnost s ručením omezeným založená podle maďarského práva, dále jen „Hotel
Apát kft“) a ředitelkou hotelu Apát, provozovaného společností Hotel Apát kft.
V rámcové smlouvě uzavřené dne 30. června 2003 mezi školou a maďarským fondem na podporu malých projektů z programu PHARE
CBC (Magyarország – PHARE CBC Program Kisprojekt Alap 2001), poskytl tento fond škole podporu na úhradu 80,15 % z částky nutné
na realizaci projektu naučné lesní stezky vedeného E. Eredicsem jakožto vedoucím projektu.
Podpora byla převedena dne 4. února 2004. Společnost VÁTI Magyar Regionális Fejlesztési és Urbanisztikai Kiemelten Közhasznú
Társaság (maďarská obecně prospěšná společnost pověřená regionálním rozvojem a urbanismem, dále jen „VÁTI kht“) prováděla
dohled nad realizací projektu a odpovídala pro účely účetní závěrky.
Podle smlouvy uzavřené mezi E. Eredicsem a M. Sápi, která byla vybrána na základě zadávacího řízení, se M. Sápi zavázala za
odměnu ve výši 1 200 000 HUF (přibližně 4270 eur) zorganizovat, připravit a zajistit místo konání přípravného vzdělávacího
kursu pro základní zkoušku pro znalce v oboru mykologie, jakož i zorganizovat studijní cesty a setkání.
Za účelem potvrzení splnění ustanovení této smlouvy vystavila M. Sápi jménem společnosti Hotel Apát kft protokol o splnění,
který zaslala E. Eredicsovi, který uhradil konečnou fakturu z běžného účtu školy.
Vzhledem k tomu, že skutečné konání základního kursu mykologie, který se měl v rámci uvedené smlouvy uskutečnit, nebylo prokázáno,
byly faktura a deník vyhotovené za účelem potvrzení splnění dotčené smlouvy považovány za nepravdivé. Emil Eredics zařadil
do spisu týkajícího se projektu údajně nepravdivé doklady a protokol vyhotovený o studijní cestě, která se neuskutečnila,
jakož i hodnotící zprávu, ve které měla neznámá osoba pozměnit jméno odpovědné osoby skupiny. Uvedený spis byl zaslán společnosti
VÁTI kht, aby doložil splnění povinností stanovených ve výše uvedené smlouvě.
Dne 20. června 2006 podala soukromá osoba trestní oznámení proti E. Eredicsovi a M. Sápi z důvodu neoprávněného vyplacení
částky ve výši přibližně 1 200 000 HUF.
Bylo nařízeno vyšetřování, během něhož byl E. Eredics několikrát předvolán jako podezřelá osoba, aniž se však doznal ke skutkům,
které mu byly vytýkány.
Dne 2. září 2008 zahájilo státní zastupitelství u Szombathelyi Városi Bíróság u tohoto soudu trestní řízení podáním obžaloby
proti E. Eredicsovi a M. Sápi, ve kterém jednání E. Eredicse kvalifikovalo jako „trestný čin poškozování finančních zájmů
Evropských společenství“ ve smyslu čl. 314 odst. 1 písm. a) TZ, který jako pachatel spáchal v jednom případě.
Dne 24. listopadu 2008 se na výzvu předkládajícího soudu E. Eredics doznal ke skutkům, které mu jsou vytýkány, a podal žádost
o provedení mediace, aby dosáhl zastavení trestního stíhání nebo upuštění od potrestání podle článku 221/A TŘ.
Na jednání konaném dne 9. dubna 2009 předkládající soud konstatoval, že by skutky vytýkané E. Eredicsovi rovněž mohly být
kvalifikovány jako „trestný čin podvodu“. Emil Eredics setrval na své žádosti o provedení mediačního řízení, jakož i na své
předchozí výpovědi v souvislosti s touto žádostí, ve které se ke skutkům doznal.
Na jednání konaném dne 22. dubna 2009 dala společnost VÁTI kht jako oběť svůj souhlas k provedení mediačního řízení. Předkládající
soud poté přerušil trestní řízení až do 22. října 2009 za účelem provedení mediace.
Státní zastupitelství se proti uvedenému rozhodnutí odvolalo. Vzhledem ke kvalifikaci skutků nepatří v obžalobě uvedené jednání
mezi trestné činy, u nichž maďarské právo umožňuje mediační řízení. Navíc vyloučení uvedeného řízení vyplývá z toho, že se
E. Eredics ke skutkům nedoznal „v průběhu vyšetřování“, tak jak to stanoví výše uvedený článek 221/A. Krom toho není rozhodující,
že společnost VÁTI kht je jako oběť připravena účastnit se mediace. Konečnou obětí je Evropské společenství, mediace proto
není odůvodněna.
Za těchto podmínek se Szombathelyi Városi Bíróság rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Předkládající soud v trestním řízení před ním zahájeném žádá o zodpovězení otázky, zda se pojem ,oběť‘ ve smyslu čl. 1 písm. a)
rámcového rozhodnutí [...] vztahuje na ,jinou než fyzickou osobu‘ s ohledem na povinnost podporovat mediaci mezi obětí a pachatelem
trestného činu v trestních věcech stanovenou v článku 10 rámcového rozhodnutí, a současně o upřesnění a doplnění rozsudku
[Soudního dvora ze dne 28. června 2007, Dell’Orto, C‑467/05, Sb. rozh. s. I‑5557].
2)      Předkládající soud se ohledně článku 10 rámcového rozhodnutí [...], podle kterého ,[k]aždý členský stát podporuje mediaci
v trestních věcech pro trestné činy, které považuje za vhodné pro tento druh opatření‘, táže, zda je možné pojem ,trestné
činy‘ vykládat v tom smyslu, že se týká všech trestných činů, jejichž materiální znaky skutkové podstaty vymezené zákonem
jsou v podstatě obdobné.
3)      Může být výraz ‚[k]aždý členský stát podporuje mediaci v trestních věcech […]‘ uvedený v čl. 10 odst. 1 rámcového rozhodnutí
[…] vykládán v tom smyslu, že naplnění podmínek pro mediaci ve vztahu k pachateli a oběti je možné přinejmenším do přijetí
rozhodnutí v prvním stupni, tedy, že požadavek doznání se ke skutkům v soudním řízení po ukončení vyšetřování je v souladu
s povinností podporovat mediaci, s výhradou splnění ostatních požadovaných podmínek?
4)      Pokud jde o čl. 10 odst. 1 rámcového rozhodnutí […], klade si předkládající soud otázku, zda výraz, podle kterého ‚[k]aždý
členský stát podporuje mediaci v trestních věcech pro trestné činy, které považuje za vhodné pro tento druh opatření‘, zakládá
povinnost zaručit obecný přístup k možnosti mediace v trestních věcech, s výhradou předchozího splnění podmínek stanovených
zákonem, bez možnosti výkladu. To znamená, pokud je třeba na otázku odpovědět kladně, je existence podmínky, podle které ‚vzhledem
k povaze trestného činu, okolnostem jeho spáchání a podezřelé osobě lze od soudního řízení upustit nebo se jeví odůvodněné
se domnívat, že soud bude moci při stanovení trestu zohlednit účinnou lítost‘, v souladu s ustanoveními (požadavky) výše uvedeného
článku 10?“

K předběžným otázkám

K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 1 písm. a) a článek 10 rámcového rozhodnutí vykládány v tom
smyslu, že pojem „oběť“ pro účely podpory mediace v trestních věcech, která je stanovena v uvedeném čl. 10 odst. 1, zahrnuje
právnické osoby.
Jak správně uvedly maďarská, francouzská a italská vláda, jakož i Komise Evropských společenství, Soudní dvůr již rozhodl,
že s ohledem na znění a obecnou systematiku rámcového rozhodnutí se pojem „oběť“ pro účely rámcového rozhodnutí, tak jak je
definován v článku 1 tohoto rozhodnutí, týká pouze fyzických osob (viz v tomto smyslu zejména výše uvedený rozsudek Dell’Orto,
body 53 až 56).
Jak Soudní dvůr rozhodl v bodě 53 uvedeného rozsudku Dell’Orto, ze samotného znění čl. 1 písm. a) rámcového rozhodnutí – který
pro účely tohoto rozhodnutí definuje oběť jako „fyzickou“ osobu, která utrpěla škodu včetně fyzického či psychického poškození,
citovou újmu či hmotnou ztrátu přímo způsobenou jednáním či opomenutím, jež porušuje trestněprávní předpisy členského státu
– vyplývá, že toto ustanovení rámcového rozhodnutí se týká pouze fyzických osob, které utrpěly takovouto škodu.
V bodech 55 a 56 téhož rozsudku Soudní dvůr uvedl, že žádné jiné ustanovení rámcového rozhodnutí neukazuje na to, že by zákonodárce
Unie zamýšlel rozšířit pojem „oběť“ tak, aby se rámcové rozhodnutí použilo i na právnické osoby, a že zcela naopak vícero
ustanovení rámcového rozhodnutí potvrzuje, že cílem zákonodárce bylo zahrnout výlučně fyzické osoby, které jako oběti utrpěly
škodu v důsledku trestného činu. V tomto ohledu vedle čl. 1 písm. a) rámcového rozhodnutí, který odkazuje na fyzické či psychické
poškození a citovou újmu jakožto na případy způsobené škody, Soudní dvůr zmínil čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí, který
členské státy zavazuje k úsilí, aby obětem bylo zaručeno zacházení náležitě respektující jejich osobní důstojnost, odstavec
2 téhož článku 2, který zmiňuje zvláštní zacházení, které se má dostat obětem, jež jsou zvláště ohrožené, stejně jako čl. 8
odst. 1 rámcového rozhodnutí, který členské státy zavazuje k zajištění přiměřené úrovně ochrany rodině oběti nebo osobám se
stejným postavením jako rodinní příslušníci oběti.
Okolnost, že některé členské státy stanoví mediaci v trestních věcech, je-li obětí právnická osoba, nezpochybňuje závěr, ke
kterému dospěl Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Dell’Orto.
Vzhledem k tomu, že rámcové rozhodnutí neprovádí úplnou harmonizaci dotčené oblasti, nebrání členským státům, aby jeho ustanovení
použily i tehdy, je-li obětí právnická osoba, ani je k tomu nezavazuje.
Vykládat rámcové rozhodnutí v tom smyslu, že se týká pouze fyzických osob, rovněž nepředstavuje diskriminaci právnických osob.
Zákonodárce Unie totiž mohl oprávněně zavést ochranný režim pouze ve prospěch fyzických osob, neboť tyto se z důvodu své daleko
větší zranitelnosti a z důvodu povahy zájmů, do kterých mohou zasáhnout pouze trestné činny proti fyzickým osobám, jako jsou
život a fyzická integrita oběti, nachází v situaci, jež je objektivně odlišná od situace právnických osob.
Vzhledem k výše uvedeným úvahám musí být čl. 1 písm. a) a článek 10 rámcového rozhodnutí vykládány v tom smyslu, že pojem
„oběť“ pro účely podpory mediace v trestních věcech, která je stanovena v uvedeném čl. 10 odst. 1, nezahrnuje právnické osoby.

Ke druhé otázce
K pravomoci Soudního dvora
Maďarská vláda uvádí, že TŘ dovoluje provést mediační řízení, pokud oběť není fyzickou osobou. Nicméně vzhledem k tomu, že
do rozsahu působnosti rámcového rozhodnutí spadají jako oběti pouze fyzické osoby, je toto rozhodnutí pro účely věci v původním
řízení v každém případě irelevantní.
Podle ustálené judikatury má Soudní dvůr pravomoc odpovědět, i když skutečnosti v původním řízení nespadají do rozsahu působnosti
práva Unie, pokud se vnitrostátní právní úprava upravující situace, na které se právo Unie nevztahuje, řídí pravidly obsaženými
v právu Unie. Podle judikatury Soudního dvora totiž pro právní řád Unie existuje jasný zájem na tom, aby se za účelem vyloučení
rozdílů ve výkladu dostalo každému ustanovení práva Unie jednotného výkladu bez ohledu na podmínky, za kterých se má uplatnit
(viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 17. července 1997, Giloy, C‑130/95, Recueil, s. I‑4291, body 19 až 28; ze dne
11. října 2001, Adam, C‑267/99, Recueil, s. I‑7467, body 23 až 29; ze dne 15. ledna 2002, Andersen og Jensen, C‑43/00, Recueil,
s. I‑379, body 15 až 19, a ze dne 16. března 2006, Poseidon Chartering, C‑3/04, Sb. rozh. s. I‑2505, body 14 až 19).
Jak přitom potvrzuje maďarská vláda, článek 221/A TŘ zařadil s účinností od 1. ledna 2007 do TŘ mediační řízení, které pokud
jde o trestné činy uvedené v tomto ustanovení, nerozlišuje podle toho, zda je oběť fyzickou, či právnickou osobou.
Soudní dvůr proto nepostrádá pravomoc ke zodpovězení druhé otázky jen z toho důvodu, že se rámcové rozhodnutí vztahuje pouze
na oběti, které jsou fyzickými osobami.
K věci samé
Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 10 rámcového rozhodnutí vykládán v tom smyslu, že zavazuje
členské státy, aby umožnily provedení mediace u všech trestných činů, jejichž materiální znaky skutkové podstaty definované
vnitrostátní právní úpravou v podstatě odpovídají materiálním znakům trestných činů, pro které je mediace touto právní úpravou
výslovně stanovena.
V této souvislosti je třeba poznamenat, že – vedle okolnosti, že článek 34 EU ponechává vnitrostátním orgánům pravomoc, pokud
jde o volbu forem a prostředků nezbytných k dosažení výsledku, kterého má být dosaženo rámcovými rozhodnutími – článek 10
rámcového rozhodnutí ukládá členským státům pouze to, aby podporovaly mediaci pro trestné činy, které „považují za vhodné“,
takže výběr trestných činů, u kterých je mediace možná, závisí na posouzení členských států.
Ze samotného znění článku 10 a ze široké posuzovací pravomoci, kterou rámcové rozhodnutí ponechává vnitrostátním orgánům,
pokud jde o konkrétní podmínky provádění jeho cílů (viz rozsudek ze dne 9. října 2008, Katz, C‑404/07, Sb. rozh. s. I‑7607,
bod 46) vyplývá, že maďarský zákonodárce tím, že se rozhodl povolit použití mediačního řízení pouze v případě trestných činů
proti osobám, bezpečnosti dopravního provozu nebo majetku, což je rozhodnutí, které je v podstatě založeno na záměrech jeho
politiky v právní oblasti, nepřekročil posuzovací pravomoc, kterou disponuje.
Posouzení členských států sice samozřejmě může být omezeno povinností použít objektivní kritéria pro účely stanovení dotčených
typů trestných činů, nic však nenaznačuje, že by tomu tak v projednávaném případě nebylo.
Vzhledem k výše uvedeným úvahám musí být článek 10 rámcového rozhodnutí vykládán v tom smyslu, že nezavazuje členské státy,
aby umožnily provedení mediace u všech trestných činů, jejichž materiální znaky skutkové podstaty definované vnitrostátní
právní úpravou v podstatě odpovídají materiálním znakům trestných činů, pro které je mediace uvedenou právní úpravou výslovně
stanovena.

Ke třetí a čtvrté otázce
K pravomoci Soudního dvora
Je nesporné, že maďarské právo nestanoví provedení mediace, pokud se jedná o trestný čin poškozování finančních zájmů Evropských
společenství. Krom toho z odpovědi na druhou otázku vyplývá, že z rámcového rozhodnutí nelze vyvodit, že členské státy zavazuje
stanovit v případě, kdy je obětí fyzická osoba, využití mediace u trestných činů, pro které vnitrostátní právní úprava tuto
možnost nestanoví, i když materiální znaky uvedeného trestného činu jsou stejné jako materiální znaky trestných činů, u nichž
je mediace možná.
Vzhledem k tomu, že využití mediace tedy v takové situaci, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, zjevně není možné,
není namístě na třetí a čtvrtou otázku odpovídat.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 1 písm. a) a článek 10 rámcového rozhodnutí Rady 2001/220/SVV ze dne 15. března 2001 o postavení obětí v trestním řízení
musí být vykládány v tom smyslu, že pojem „oběť“ pro účely podpory mediace v trestních věcech, která je stanovena v uvedeném
čl. 10 odst. 1, nezahrnuje právnické osoby.
2)
Článek 10 rámcového rozhodnutí 2001/220 musí být vykládán v tom smyslu, že nezavazuje členské státy, aby umožnily provedení
mediace u všech trestných činů, jejichž materiální znaky skutkové podstaty definované vnitrostátní právní úpravou v podstatě
odpovídají materiálním znakům trestných činů, pro které je mediace uvedenou právní úpravou výslovně stanovena.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: maďarština.