CELEX: 62008CJ0439
Konkurencijos politika
Nacionalinė procedūra
Nacionalinės konkurencijos institucijos veiksmai teisminėje procedūroje
Mišraus pobūdžio nacionalinė konkurencijos institucija, turinti teisminės ir administracinės institucijos požymių
Ieškinys dėl tokios institucijos sprendimo
Reglamentas (EB) Nr. 1/2003

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos
taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
8 sk., 2 t., p. 205, toliau – reglamentas) 2, 5 ir 15 straipsnių 3 dalies bei 35 straipsnio 1 ir 2 dalių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas
Vlaamse federatie van verenigingen van Brood- en Banketbakkers, Ijsbereiders en Chocoladebewerkers VZW
(Flandrijos kepėjų, konditerių, ledų ir šokolado gamintojų susivienijimų konfederacija, toliau – VEBIC) pradėtoje procedūroje
dėl sprendimo, kuriuo
Raad voor de Mededinging
(toliau – Konkurencijos taryba) konstatavo susitarimų dėl kainų tarp savarankiškai dirbančių kepėjų sudarymą ir skyrė VEBIC
baudą, panaikinimo.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Reglamento 5 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Siekiant užtikrinti veiksmingą Bendrijos konkurencijos taisyklių laikymosi kontrolę ir tai, kad bus paisoma esminių teisių
į gynybą, šiuo reglamentu turėtų būti reglamentuota Sutarties 81 ir 82 straipsniuose numatyta įrodinėjimo pareiga. Šalis ar
institucija, tvirtinanti, kad esama Sutarties 81 straipsnio 1 dalies ir 82 straipsnio pažeidimų, privalėtų tai įrodyti vadovaudamasi
reikiamomis teisės normomis. <...>“
Reglamento 6 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„Siekiant užtikrinti veiksmingą Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymą, valstybių narių konkurencijos institucijos turėtų
turėti daugiau galimybių jas taikyti. Tuo tikslu jos turi būti įgaliotos taikyti Bendrijos teisę.“
Reglamento 8 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„Siekiant užtikrinti veiksmingą Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymą ir tai, kad bendradarbiavimo mechanizmai, numatyti
šiame reglamente, tinkamai veiks, būtina įpareigoti valstybių narių konkurencijos institucijas ir teismus taikyti ir Sutarties
81 bei 82 straipsnius tais atvejais, kai jie taiko nacionalinius konkurencijos įstatymus susitarimams ir veiksmams, galintiems
paveikti prekybą tarp valstybių narių. <...>“
Pagal reglamento 21 konstatuojamąją dalį:
„Be to, konkurencijos taisyklių taikymo nuoseklumas reikalauja nustatyti valstybių narių teismų ir Komisijos bendradarbiavimo
tvarką. Tai galioja visiems valstybių narių teismams, taikantiems Sutarties 81 ir 82 straipsnius – tiek taikant šias taisykles
privačių asmenų bylose, ar veikiant kaip teisę taikanti [viešąjį interesą ginanti] valstybinė institucija, ar atliekant peržiūrinčio
teismo funkcijas. Visų pirma nacionaliniai teismai turėtų turėti galimybę prašyti Komisiją informacijos ar nuomonės dėl dalykų,
susijusių su Bendrijos konkurencijos teisės taikymu. Be to, Komisija ir valstybių narių konkurencijos institucijos turi turėti
galimybę pateikti pastabas žodžiu ar raštu teismams, taikantiems Sutarties 81 ar 82 straipsnio nuostatas. <...>“
Pagal reglamento 34 konstatuojamosios dalies antrą sakinį:
„<...> Pagal Sutarties 5 straipsnyje nustatytus subsidiarumo ir proporcingumo principus šis reglamentas apsiriboja tuo, kas
būtina jo tikslams pasiekti, t. y. sudaryti sąlygas veiksmingai taikyti Bendrijos konkurencijos taisykles.“
Reglamento 35 konstatuojamosios dalies pirmas ir antras sakiniai suformuluoti taip:
„Siekiant užtikrinti reikiamą Bendrijos konkurencijos teisės taikymą, valstybės narės turėtų paskirti ir įgalioti institucijas
taikyti Sutarties 81 ir 82 straipsnius, kaip teisę taikančias valstybines institucijas [ginant viešąjį interesą]. Jos turėtų
paskirti administracines ir teismines institucijas įvairioms funkcijoms, kurias šis reglamentas priskiria konkurencijos institucijoms,
atlikti.“
Reglamento 2 straipsnio „Įrodinėjimo pareiga“ pirmame sakinyje numatyta:
„Visuose nacionaliniuose ar Bendrijos procesuose dėl Sutarties 81 ir 82 straipsnių taikymo pareiga įrodyti Sutarties 81 straipsnio
1 dalies ar 82 straipsnio pažeidimą tenka šaliai ar institucijai, pareiškusiai, kad būta tokio pažeidimo.“
Reglamento 5 straipsnyje „Valstybių narių konkurencijos institucijų įgaliojimai“ nustatyta:
„Valstybių narių konkurencijos institucijos turi teisę atskirose bylose taikyti Sutarties 81 ir 82 straipsnius. Tuo tikslu,
veikdamos savo iniciatyva ar skundo pagrindu, jos gali priimti tokius sprendimus:
–        pareikalauti nutraukti pažeidimą,
–        taikyti laikinąsias apsaugos priemones,
–        priimti įsipareigojimus,
–        skirti vienkartines, periodines ar kitas nacionaliniuose įstatymuose numatytas nuobaudas.
Jeigu valstybių narių konkurencijos institucijos, remdamosi turima informacija, mano, kad uždraudimo kriterijai nėra tenkinami,
jos gali nuspręsti, kad imtis veiksmų nėra pagrindo.“
Reglamento 15 straipsnio „Bendradarbiavimas su nacionaliniais teismais“ 3 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Valstybės narės konkurencijos institucija, veikdama savo iniciatyva, gali raštu pateikti savo šalies teismams pastabas dėl
Sutarties 81 ar 82 straipsnių taikymo. Teismui leidus, pastabas savo šalies teismams ji gali teikti žodžiu. Dėl Sutarties
81 ar 82 straipsnio taikymo nuoseklumo Komisija prireikus savo iniciatyva gali raštu teikti pastabas valstybių narių teismams.
Teismui leidus, pastabas ji gali teikti ir žodžiu.“
Reglamento 35 straipsnio „Valstybių narių konkurencijos institucijų skyrimas“ 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:
„1.      Valstybės narės skiria konkurencijos instituciją ar institucijas, atsakingas už Sutarties 81 ir 82 straipsnių taikymą, tokiu
būdu, kad būtų užtikrintas šio reglamento nuostatų laikymasis. Priemonių, būtinų įgalioti šias institucijas taikyti minėtus straipsnius,
imamasi iki 2004 m. gegužės 1 d. Tokiomis institucijomis gali būti paskirti teismai.
2.      Kai Bendrijos konkurencijos teisės taikymas pavedamas nacionalinėms administracinėms ir teisminėms institucijoms, valstybės
narės gali suteikti šioms administracinėms ar teisminėms institucijoms skirtingus įgaliojimus ir funkcijas.“

Nacionalinės teisės aktai
Įstatymo dėl ekonominės konkurencijos apsaugos, kuris kodifikuotas 2006 m. rugsėjo 15 d. Karaliaus dekretu (
Moniteur belge
, 2006 m. rugsėjo 29 d., p. 50613, toliau – ĮEKA), šiai redakcijai įsigaliojus 2006 m. spalio 1 d., 1 straipsnyje Belgijos
konkurencijos institucija apibrėžta taip:
„4.       Belgijos konkurencijos institucija: Konkurencijos taryba ir Konkurencijos tarnyba prie Federalinės viešosios ūkio, mažųjų
ir vidutinių įmonių, vidutinės klasės ir energijos tarnybos, kiekviena veikianti pagal savo kompetenciją, apibrėžtą šiame
įstatyme.
Belgijos konkurencijos institucija yra <...> Reglamento <...> 35 straipsnyje numatyta konkurencijos institucija, kompetentinga
taikyti Sutarties 81 ir 82 straipsnius.“
ĮEKA 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Draudžiami – ir išankstinis sprendimas šiuo klausimu nereikalingas – visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai
ir suderinti veiksmai, kurių tikslas arba poveikis yra didelis konkurencijos trukdymas, ribojimas ar iškraipymas atitinkamoje
Belgijos rinkoje ar didelėje jos dalyje, be kita ko, tie, kuriais:
1)       tiesiogiai ar netiesiogiai nustatomos pirkimo ar pardavimo kainos arba kokios nors kitos sandorio sąlygos;
<...>“
ĮEKA 11 straipsnyje nustatyta:
„§ 1.  Įsteigiama Konkurencijos taryba. Ši taryba – tai administracinis teismas, turintis kompetenciją priimti sprendimus ir kitus
įgaliojimus, suteiktus pagal šį įstatymą.
§ 2.       Konkurencijos tarybą sudaro:
1)      Tarybos generalinė asamblėja;
2)      tyrimų skyrius;
3)      kanceliarija.
<...>“
ĮEKA 12 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„1. Tarybos generalinę asamblėją sudaro dvylika tarybos narių. <...>“
ĮEKA 20 straipsnyje patikslinama:
„Kiekviena Konkurencijos tarybos kolegija ir jos pirmininkas ar laikinųjų apsaugos priemonių taikymo atveju – jo įgaliotas
tarybos narys sprendžia savo nagrinėjamas bylas motyvuotu sprendimu, išklausę suinteresuotuosius asmenis bei jų prašymu galimus
pareiškėjus ar jų atstovą.“
ĮEKA 25 straipsniu prie Konkurencijos tarybos įsteigiamas Tyrimų skyrius, sudarytas mažiausiai iš šešių ir daugiausiai – iš
dešimties narių, kurį sudaro generalinis tyrėjas ir tyrėjai ar jaunesnieji tyrėjai.
Šio įstatymo 29 straipsnis suformuluotas taip:
„§ 1. Tyrėjai:
1)      priima skundus ir prašymus dėl laikinųjų apsaugos priemonių, susijusius su konkurenciją ribojančia veikla, taip pat pranešimus
apie koncentraciją;
2)      organizuoja tyrimą ir jam vadovauja  bei prižiūri Konkurencijos tarybos priimtų sprendimų vykdymą;
3)      duoda pavedimus konkurencijos tarnybos pareigūnams <…>;
4)      rengia ir pateikia Konkurencijos tarybai motyvuotą ataskaitą;
5)      nutraukia skundų ir prašymų dėl laikinųjų apsaugos priemonių nagrinėjimą;
<...>
§ 2.       <...>
Nepažeidžiant 27 straipsnio, tyrėjai negali nei pageidauti, nei gauti jokių nurodymų dėl bylų, pradėtų pagal 44 straipsnio
1 dalį, nagrinėjimo ar dėl savo pozicijos pareiškimo tyrimo skyriaus posėdžiuose, kurių tikslas – apibrėžti įstatymo įgyvendinimo
politikos prioritetus ir nustatyti ginčų nagrinėjimo eiliškumą.
§ 3.  Jei tyrimo skyrius nusprendžia pradėti tyrimą pagal 44 straipsnio 1 dalį, konkurencijos tarnybos vadovas, pasitaręs su generaliniu
tyrėju, sudaro už tyrimą atsakingų šios tarnybos pareigūnų grupę.
Į tyrimo grupę įtraukti pareigūnai nurodymus gali gauti tik iš tyrėjo, kuris vadovauja šiam tyrimui.
<...>“
Pagal ĮEKA 34 straipsnį konkurencijos tarnyba, be kita ko, atsakinga už II skyriuje nurodytų veiksmų nustatymą ir ištyrimą
vadovaujant tyrimų skyriui.
Pagal ĮEKA 45 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą:
„Jei tyrimų skyrius mano, kad skundas ar prašymas arba prireikus savo iniciatyva pradėtas tyrimas yra pagrįstas, tyrėjas tyrimų
skyriaus vardu Konkurencijos tarybos kolegijai pateikia motyvuotą ataskaitą. Šioje ataskaitoje išdėstoma tyrimo ataskaita,
kaltinimai ir siūlomas sprendimas; prie jos pridedama tyrimo medžiaga ir su ja susijusių dokumentų sąrašas. Šiame sąraše apibrėžiamas
konfidencialumo laipsnis kiekvienos šalies, turinčios teisę susipažinti su tyrimo medžiaga, atžvilgiu.“
ĮEKA 75 straipsnis suformuluotas taip:
„Dėl Konkurencijos tarybos ir jos pirmininko sprendimų bei dėl implicitinių sprendimų dėl koncentracijų leistinumo pasibaigus
58 ir 59 straipsniuose nustatytam terminui galima pateikti skundą
Cour d’appel de Bruxelles
(Briuselio apeliacinis teismas), išskyrus atvejus, kai Konkurencijos taryba priima sprendimus pagal 79 straipsnį.
Apeliacinis teismas priima sprendimą, turėdamas neribotą jurisdikciją dėl tariamų ribojančių veiksmų ir prireikus dėl skirtų
sankcijų bei dėl koncentracijų leistinumo. Apeliacinis teismas gali atsižvelgti į pokyčius, įvykusius po to, kai buvo priimtas
ginčijamas Konkurencijos tarybos sprendimas.
Remdamasis šio įstatymo IV skyriaus 8 skirsnio nuostatomis Apeliacinis teismas gali skirti vienkartines ir periodines baudas.“
Pagal ĮEKA 76 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„§ 1.  Atskirai pateikti skundo negalima dėl sprendimų, kuriais Konkurencijos taryba perduoda bylą tyrėjui.
§ 2.  75 straipsnyje numatytus skundus gali pateikti ginčo Taryboje šalys, pareiškėjas ir kiekvienas asmuo, galintis įrodyti savo
suinteresuotumą pagal 48 straipsnio 2 dalį arba 57 straipsnio 2 dalį ir paprašęs Tarybos leisti pareikšti savo nuomonę. Skundą
gali pateikti ir ministras, kuris neturi įrodyti savo suinteresuotumo ir kuriam neprivalo būti atstovaujama per procesą Konkurencijos
taryboje.
<...>
Teismas gali paprašyti Konkurencijos tarybos tyrimų skyriaus atlikti tyrimą ir pateikti jam ataskaitą. <...>
Briuselio apeliacinis teismas nustato terminą, per kurį šalys turi pateikti savo rašytines pastabas ir perduoti jas kanceliarijai.
Ministras gali perduoti savo rašytines pastabas Briuselio apeliacinio teismo kanceliarijai ir vietoje susipažinti su kanceliarijos
turima byla. Briuselio apeliacinis teismas nustato terminą šioms pastaboms pateikti. Kanceliarija supažindina su pastabomis
šalis.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
VEBIC buvo įsteigta jos narių ir prie jos prisijungusių susivienijimų narių interesams atstovauti ir ginti. VEBIC nariai yra
kaip pelno nesiekiantys susivienijimai organizuoti Flandrijos regiono provincijų profesiniai susivienijimai.
Vietiniai kepėjų susivienijimai, į kuriuos gali įstoti pavieniai kepėjai, yra provincijos profesinio susivienijimo nariai.
Tokiems vietiniams susivienijimams priklauso tik savarankiškai dirbančių kepėjų kepyklos, o pramoninių kepyklų interesams
atstovauja
Federatie van Grote Bakkerijen in België
(Didelių Belgijos kepyklų federacija).
2004 m. liepos 1 d. Belgijoje liberalizavus duonos kainą, 2004 m. liepos 7 d. Ūkio ministras raštu kreipėsi į Konkurencijos
tarybą, prašydamas atlikti tyrimą dėl galimų kepėjų asociacijų ir kepėjų susitarimų dėl kainų.
Įgyvendinus įvairias tyrimo priemones 2007 m. birželio 8 d. generalinis tyrėjas perdavė Konkurencijos tarybos pirmininkui
savo ataskaitą, kurioje buvo išdėstyti kaltinimai ir pateikta tyrimo medžiaga; ši ataskaita buvo persiųsta VEBIC.
Tyrimo skyrius nusprendė, kad, išplatinusi tarp savo narių orientacines duonos kainas bei paskelbusi sąnaudų struktūrą, VEBIC
pažeidė ĮEKA 2 straipsnio 1 dalį.
Šioje ataskaitoje teigiama, kad kepėjų federacijų sprendimai neturėjo galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai,
ir todėl nagrinėtiems veiksmams Sąjungos konkurencijos taisyklės netaikytinos.
Ataskaitoje esančius kaltinimus galima reziumuoti taip:
–        Sudarydama ir išplatindama sąrašą, kuris atspindi savikainos padidėjimą ir kurio kepėjai gali laikytis savo nuožiūra, VEBIC
netiesiogiai jiems paskelbia orientacinę kainą. Sąrašas taikomas paskutinei reglamentuotai duonos kainai, kuri yra vienoda
kiekvienam kepėjui. Kiekvienam kepėjui taikant šį sąrašą tai pačiai išeities sumai, gaunama vienoda pardavimo kaina. Tai prieštarauja
ĮEKA 2 straipsnio 1 daliai.
–        VEBIC pateikia konkrečius procentinius atskirų sąnaudų sudėtinių dalių rodiklius kiekvienam iš penkių kainos parametrų.
Generalinis tyrėjas taip pat pasiūlė Konkurencijos tarybos kolegijai uždrausti inkriminuojamus veiksmus, pagrasinant skirti
periodinę baudą. Jis taip pat pasiūlė skirti baudą VEBIC, atsižvelgiant į sunkinančias aplinkybes, nes ši žinojo apie susitarimų
dėl kainų neteisėtumą ir nepasinaudojo galimybe paprašyti konkurencijos institucijos patikrinti kainos apskaičiavimo metodą.
2007 m. rugpjūčio 13 d. VEBIC pateikė rašytinius paaiškinimus dėl tyrimų skyriaus ataskaitos, ginčydama jos galutines išvadas
ir pateikdama kaltinimus dėl proceso principų, be kita ko, gynybos teisių, pažeidimo.
2008 m. sausio 25 d. Konkurencijos taryba priėmė sprendimą, kuriuo konstatavo, kad nuo 2004 m. liepos 1 d. iki 2007 m. birželio
8 d. VEBIC pažeidinėjo ĮEKA 2 straipsnį, pareikalavo nutraukti šį pažeidimą ir skyrė jai 29 121 EUR baudą.
2008 m. vasario 22 d.
Hof van beroep te Brussel
(Briuselio apeliacinis teismas) pateiktu skundu VEBIC apskundė šį sprendimą, prašydama jį panaikinti.
Šis teismas pažymi, kad pagal ĮEKA nuostatas tyrimų skyrius, kuriam Konkurencijos taryboje pavesta atlikti tyrimus, negali
dalyvauti nagrinėjant bylą teisme.
Pagal ĮEKA 75 ir 76 straipsnius Konkurencijos taryba, kurios padalinys yra tyrimų skyrius, neturi teisės pateikti rašytinių
pastabų nagrinėjant skundą dėl jos priimto sprendimo. Tokią galimybę turi tik už ūkį atsakingas federalinis ministras.
Atitinkamam ministrui nepasinaudojus teise pateikti rašytines pastabas, apeliaciniame procese dalyvavo tik viena šalis – VEBIC,
veikusi  kaip pareiškėja.
Įstatymo nuostatos, taikytinos procedūrai
Hof van beroep te Brussel
, ir jų aiškinimas Belgijoje, šio teismo teigimu, kelia klausimų dėl to, ar šios procedūrinės taisyklės dera su Sąjungos teise
Europos Sąjungos taikytinų konkurencijos taisyklių veiksmingumo ir pagrindinių gynybos teisių požiūriu, nes nė vienoje nuostatoje
nėra numatytas nacionalinės konkurencijos institucijos dalyvavimas nagrinėjant skundą, siekiant užtikrinti bendrojo ekonominio
intereso gynimą.
Tokiomis aplinkybėmis prieš priimdamas sprendimą savo nagrinėjamoje byloje
Hof van beroep te Brussel
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [reglamento 2 straipsnį, 15 straipsnio 3 dalį ir 35 straipsnio 1 dalį] reikia aiškinti taip, kad, remiantis [šiomis nuostatomis],
nacionalinės konkurencijos tarnybos turi tiesioginę teisę pareikšti rašytines pastabas ir pačios išdėstyti teisinius bei faktinius
argumentus dėl pagrindų, kurie pateikiami nagrinėjant skundą dėl jų sprendimo, ir todėl valstybė narė negali atimti šios jų
teisės?
2.      Ar minėtas nuostatas reikia aiškinti taip, kad, siekiant veiksmingai taikyti konkurencijos teisę bendrajam interesui apsaugoti,
konkurencijos institucijos įgaliojimus turinčios valstybės tarnybos turi ne tik teisę, bet ir pareigą dalyvauti nagrinėjant
skundą dėl jų sprendimo, išdėstydamos savo nuomonę dėl pateiktų teisinių ir faktinių skundo pagrindų?
3.      Jeigu būtų teigiamai atsakyta į pirmąjį ir antrąjį klausimus, ar šias nuostatas reikia aiškinti taip, kad tuomet, kai nėra
nacionalinių nuostatų dėl konkurencijos institucijos dalyvavimo apeliacinės instancijos procese ir kompetencija tenka įvairioms
institucijoms, nagrinėjant skundą dėl sprendimo dalyvauja institucija, kompetentinga priimti reglamento 5 straipsnyje numatytus
sprendimus?
4.      Ar atsakymai į šiuos klausimus būtų kitokie, jei Konkurencijos taryba, remiantis nacionaline teise, veikia kaip teismas ir
(arba) galutinis sprendimas priimamas užbaigus tyrimą, kurį atlieka šiai institucijai priklausantis vienetas, turintis užduotį
parengti kaltinimo punktus ir sprendimo projektą?“

Dėl prejudicinių klausimų priimtinumo
Teisingumo Teismo posėdyje VEBIC tvirtino, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas, nes prašomas reglamento
nuostatų ar, bendriau kalbant, Europos Sąjungos teisės išaiškinimas nėra reikšmingas priimant sprendimą pagrindinėje byloje.
Jos teigimu, šiuo atveju nėra jokio ryšio tarp pagrindinės bylos ir Sąjungos teisės, nes, kaip per savo tyrimą pažymėjo Konkurencijos
taryba, pareiškėjos pagrindinėje byloje veiksmai neturi poveikio prekybai tarp valstybių narių ir todėl taikytina vien nacionalinė
konkurencijos teisė. Be to, anot pareiškėjos pagrindinėje byloje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dar
nėra galutinai išsprendęs klausimo, ar reikia taikyti vien nacionalinę konkurencijos teisę, ar, atvirkščiai, taikytina ir
Sąjungos teisė. Todėl Teisingumo Teismui pateikiamas hipotetinis klausimas, neturintis jokios reikšmės prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal SESV 267 straipsnį
tik bylą nagrinėjantis ir būsimą sprendimą priimti turintis nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į konkrečias savo nagrinėjamos
bylos aplinkybes, turi įvertinti ir prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, ir Teisingumo Teismui pateikiamų
klausimų svarbą (2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
, C‑217/05, Rink. p. I‑11987, 16 punktas ir 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo
Pedro IV Servicios
, C‑260/07, Rink. p. I‑2437, 28 punktas).
Todėl jeigu nacionalinių teismų pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės nuostatos aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės
privalo priimti sprendimą, nebent būtų akivaizdu, kad iš tikrųjų prašymu priimti prejudicinį sprendimą jo prašoma priimti
sprendimą dirbtiniame ginče arba pateikti konsultacinę nuomonę bendrais ar hipotetiniais klausimais, kad prašymas išaiškinti
Sąjungos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku arba kad Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar
teisinės aplinkybės, būtinos norint naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (2003 m. sausio 7 d. Sprendimo
BIAO
, C‑306/99, Rink. p. I‑1, 89 punktas ir minėto Sprendimo
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
17 punktas).
Pagrindinėje byloje taip nėra.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, be kita ko, išplaukia, jog Konkurencijos
tarybos sprendimų atžvilgiu
Hof van beroep te Brussel
turi neribotą jurisdikciją ir įgaliojimus juos pakeisti. Konkrečiai kalbant, anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
teismo, prielaidai, kuria grindžiamas pagrindinėje byloje nagrinėjamas Konkurencijos tarybos sprendimas, kad ištirti veiksmai
neturi poveikio prekybai tarp valstybių narių ir šiuo atveju taikytinos vien nacionalinės konkurencijos taisyklės, galėtų
prieštarauti faktinės aplinkybės, iš kurių iš esmės matyti, jog šie antikonkurenciniai veiksmai turi poveikį ne vien toje
geografinėje zonoje, kurioje jie buvo padaryti, bet ir tokios prekybos tarp valstybių narių požiūriu. Taigi šis teismas mano,
kad nagrinėjami veiksmai gali patekti į SESV 101 straipsnio taikymo sritį.
Be to, aplinkybė, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dar nėra galutinai išsprendęs klausimo, ar reikia
taikyti vien nacionalinę konkurencijos teisę, ar, atvirkščiai, taikytina ir Sąjungos teisė, nesudaro jokios kliūties jo prašymo
priimti prejudicinį sprendimą priimtinumui.
Kaip savo išvados 42 punkte pažymėjo generalinis advokatas, viena vertus, būtų nelogiška, jeigu prašymo priimti prejudicinį
sprendimą priimtinumui užtikrinti tokį prašymą priimti pateikęs teismas turėtų galutinai nuspręsti dėl klausimo, kuris tiesiogiai
ar netiesiogiai sudaro jo prašymo dalyką. Kita vertus, reikia konstatuoti, kad nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikusio teismo užduoti klausimai neišvengiamai suponuoja reglamento taikytinumą.
Šiuo klausimu iš teismo praktikos išplaukia, kad atsižvelgiant į nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimą
negalima reikalauti, kad prieš kreipdamasis į Teisingumo Teismą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, įgyvendindamas
savo teisminius įgaliojimus, nustatytų visas faktines aplinkybes ir atliktų teisinį vertinimą. Tam, kad valstybės narės galėtų
pateikti savo pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį ir veiksmingai dalyvauti šio teismo procedūroje, pakanka,
kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą būtų aiškus pagrindinės bylos dalykas bei pagrindinis poveikis Bendrijos teisės
sistemai (žr. 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
, C‑42/07, Rink. p. I‑7633, 41 punktą).
Iš to išplaukia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą priimtinas.

Dėl prejudicinių klausimų
Kadangi keturi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduoti klausimai tarpusavyje susiję, jie nagrinėtini
kartu.
Nagrinėjamoje byloje šie klausimai pateikti nagrinėjant skundą dėl Konkurencijos tarybos sprendimo. Anot prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikusio teismo, problema slypi aplinkybėje, kad šiame teisme vykstančioje procedūroje dalyvauja vien pareiškėja
pagrindinėje byloje, nesant atsakovės.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, situacija, kai šiame teisme pradėtoje procedūroje dėl konkurencijos
institucijos sprendimo nedalyvauja konkurencijos institucijos atstovas arba bendrojo konkurencijos intereso atstovas, kelia
klausimų dėl nagrinėjamo nacionalinio reguliavimo atitikties Sąjungos teisei, konkrečiai kalbant, reglamento 2 straipsniui,
15 straipsnio 3 daliai ir 35 straipsnio 1 daliai.
Todėl preziumuotina, kad savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti,
ar, remiantis šiomis reglamento nuostatomis, nacionalinė konkurencijos institucija turi teisę kaip atsakovė dalyvauti teisminėje
procedūroje dėl savo priimto sprendimo.
Pirmiausia pažymėtina, kad iš reglamento 2 straipsnio ir 15 straipsnio 3 dalies teksto neišplaukia nacionalinių konkurencijos
institucijų teisė dalyvauti procedūroje, kurioje nagrinėjamas skundas dėl jų pačių sprendimų, turint tokias pačias teises,
kurias turi šios procedūros šalis.
Viena vertus, reglamento 2 straipsnyje numatyta, kad pareiga įrodyti SESV 101 ir 102 straipsnių pažeidimą tenka „institucijai,
pareiškusiai, kad būta tokio pažeidimo“, šioje nuostatoje nesuteikus tokiai institucijai jokios procedūrinės teisės.
Kita vertus, konstatuotina, jog reglamento 15 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje, pagal kurią valstybės narės konkurencijos
institucijai leidžiama raštu pateikti savo šalies teismams pastabas dėl SESV 101 ir 102 straipsnių taikymo ir, atitinkamam
teismui leidus, teikti pastabas žodžiu, nekalbama apie tokios institucijos dalyvavimą nacionalinėse teisminėse procedūrose
kaip atsakovei.
Taip pat konstatuotina, kad pagal reglamento 35 straipsnio 1 dalį valstybės narės skiria konkurencijos instituciją ar institucijas,
atsakingas už SESV 101 ir 102 straipsnių taikymą, taip, kad būtų užtikrintas šio reglamento nuostatų laikymasis. Pagal reglamentą
taip paskirtos institucijos turi užtikrinti veiksmingą šių straipsnių taikymą, saugodamos bendrąjį interesą (žr. reglamento
5, 6, 8, 34 ir 35 konstatuojamąsias dalis).
Nors pagal reglamento 35 straipsnio 1 dalį užduotis reglamentuoti procedūrines teisminio skundo dėl taip paskirtų konkurencijos
institucijų sąlygas palikta nacionalinei teisei, šios sąlygos neturi kelti grėsmės reglamento tikslui užtikrinti, kad šios
institucijos veiksmingai taikytų SESV 101 ir 102 straipsnius.
Šiuo klausimu, kaip savo išvados 74 punkte pažymėjo generalinis advokatas, pasakytina, kad nesuteikiant nacionalinei konkurencijos
institucijai bylos šalies statuso ir todėl trukdant jai apginti sprendimą, kurį ji priėmė gindama bendrąjį interesą, rizikuojama,
kad bylą nagrinėjantis teismas bus visiškai „supančiotas“ pagrindų ir argumentų, išdėstytų skundą pateikusios įmonės ar įmonių.
Tačiau tokioje srityje, kaip antai konkurencijos taisyklių pažeidimų nustatymas ir baudų skyrimas, kur atliekami sudėtingi
teisiniai ir ekonominiai vertinimai, vien tokios rizikos buvimas gali neigiamai paveikti ypatingos pagal reglamentą nacionalinėms
konkurencijos institucijoms tenkančios pareigos vykdymą užtikrinti veiksmingą SESV 101 ir 102 straipsnių taikymą.
Tai reiškia, kad nacionalinei konkurencijos institucijai tenkanti pareiga užtikrinti veiksmingą SESV 101 ir 102 straipsnių
taikymą reikalauja, kad ši institucija turėtų teisę kaip atsakovė dalyvauti nacionalinio teismo procedūroje, vykstančioje
dėl šios institucijos sprendimo.
Savo veiksmų reikalingumą ir naudingumą veiksmingo Sąjungos konkurencijos teisės taikymo požiūriu turi įvertinti pačios nacionalinės
konkurencijos institucijos.
Vis dėlto, kaip teisingai pažymėjo Komisija, sistemingas šių institucijų nedalyvavimas turi neigiamą poveikį SESV 101 ir 102 straipsnių
praktiniam veiksmingumui.
Pagal reglamento 35 straipsnio 1 dalį valstybių narių paskirtos konkurencijos institucijos gali būti teismai. Remiantis šio straipsnio
2 dalimi, kai Sąjungos konkurencijos teisės taikymas pavedamas nacionalinėms administracinėms ir teisminėms institucijoms,
valstybės narės gali suteikti šioms administracinėms ar teisminėms institucijoms skirtingus įgaliojimus ir funkcijas.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, nesant Sąjungos reguliavimo, pagal proceso autonomijos principą valstybės narės, užtikrindamos
pagrindinių teisių paisymą ir visišką Sąjungos konkurencijos teisės veiksmingumą, išlaiko kompetenciją paskirti vieną ar kelis
nacionalinės konkurencijos institucijos organus, kurie įgalioti kaip atsakovas dalyvauti nacionalinio teismo procedūroje,
vykstančioje dėl šios institucijos sprendimo.
Remiantis tuo, kas pasakyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, jog reglamento 35 straipsnis aiškintinas taip, kad juo
draudžiamas nacionalinis reguliavimas, pagal kurį nacionalinei konkurencijos institucijai nesuteikiama galimybė kaip atsakovei
dalyvauti nacionalinio teismo procedūroje, vykstančioje dėl šios institucijos sprendimo. Savo veiksmų reikalingumą ir naudingumą
veiksmingo Sąjungos konkurencijos teisės taikymo požiūriu turi įvertinti pačios nacionalinės konkurencijos institucijos. Vis
dėlto sistemingas šių institucijų nedalyvavimas turi neigiamą poveikį SESV 101 ir 102 straipsnių praktiniam veiksmingumui.
Nesant Sąjungos reguliavimo, pagal proceso autonomijos principą valstybės narės, užtikrindamos pagrindinių teisių paisymą
ir visišką Sąjungos konkurencijos teisės veiksmingumą, išlaiko kompetenciją paskirti vieną ar kelis nacionalinės konkurencijos
institucijos organus, kurie įgalioti kaip atsakovas dalyvauti nacionalinio teismo procedūroje, vykstančioje dėl šios institucijos
sprendimo.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose,
įgyvendinimo 35 straipsnis aiškintinas taip, kad juo draudžiamas nacionalinis reguliavimas, pagal kurį nacionalinei konkurencijos
institucijai nesuteikiama galimybė kaip atsakovei dalyvauti teisminėje procedūroje, vykstančioje dėl šios institucijos sprendimo.
Savo veiksmų reikalingumą ir naudingumą veiksmingo Sąjungos konkurencijos teisės taikymo požiūriu turi įvertinti pačios nacionalinės
konkurencijos institucijos. Vis dėlto sistemingas šių institucijų nedalyvavimas turi neigiamą poveikį SESV 101 ir 102 straipsnių
praktiniam veiksmingumui.
Nesant Sąjungos reguliavimo, pagal proceso autonomijos principą valstybės narės, užtikrindamos pagrindinių teisių paisymą
ir visišką Sąjungos konkurencijos teisės veiksmingumą, išlaiko kompetenciją paskirti vieną ar kelis nacionalinės konkurencijos
institucijos organus, kurie įgalioti kaip atsakovas dalyvauti nacionalinio teismo procedūroje, vykstančioje dėl šios institucijos
sprendimo.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.