CELEX: 62004CJ0119
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Liikmesriigi kohustuste rikkumist tuvastav Euroopa Kohtu otsus
Täitmata jätmine
EÜ artikkel 228
Rahaline karistus
Endiste võõrkeele lektorite omandatud õiguste tunnustamine

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul:
–        tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid 26. juuni 2001. aasta otsuse kohtuasjas C‑212/99:
komisjon
vs.
Itaalia (EKL 2001, lk I‑4923) täitmiseks, on ta rikkunud EÜ artiklist 228 tulenevaid kohustusi;
–        mõista Itaalia Vabariigilt komisjoni Euroopa Ühenduse omavahendite arvele kandmiseks välja trahv summas 302 750 eurot eespool
viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia täitmiseks vajalike meetmete võtmisega viivitamise iga päeva eest alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest kuni
nimetatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia täitmiseni;
–        mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
EÜ artikli 39 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Tagatakse töötajate liikumisvabadus ühenduse piires.”
EÜ artikli 39 lõike 2 järgi tähendab selline liikumisvabadus igasuguse kodakondsusel põhineva liikmesriikide töötajate diskrimineerimise
kaotamist nii töölevõtmisel, töö tasustamisel kui ka muude töötingimuste puhul.

Siseriiklikud õigusnormid
Itaalia valitsus võttis 14. jaanuaril 2004 vastu dekreetseaduse nr 2, mis sisaldab kiireloomulisi meetmeid teatavate ülikoolide
keelevaldkonna töötajate majanduslike tingimuste ja samaväärsete kvalifikatsioonide kohta (
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
, edaspidi „
GURI
”, nr 11, 15.1.2004, lk 4, edaspidi „dekreetseadus nr 2/2004”).
Dekreetseaduse nr 2/2004 artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Kooskõlas Euroopa Kohtu 26. juuni 2001. aasta otsusega kohtuasjas C‑212/99 tagatakse Basilicata, Milano, Palermo, Pisa ja
Rooma „La Sapienza” ülikoolide ning Napoli Orientalistika Ülikooli [edaspidi „asjassepuutuvad ülikoolid”] keelevaldkonna töötajatele
ehk endistele võõrkeele lektoritele [edaspidi „endised lektorid”] proportsionaalselt töötatud tundide arvuga ja lähtudes täistööajast,
milleks on 500 tundi aastas, esimesest töölevõtmise kuupäevast alates samasugused majanduslikud tingimused nagu ajutistele
teadustöötajatele, kui ei ole ette nähtud soodsamaid tingimusi; […]”
2. märtsi 1987. aasta dekreetseaduse nr 57, mis muudeti 22. aprilli 1987. aasta dekreetseaduseks nr 158 (
GURI
nr 51, 3.3.1987), millega muudetakse Vabariigi Presidendi 11. juuli 1980. aasta dekreedi nr 382 (
GURI
nr 209 regulaarne lisa, 31.7.1980) artiklit 32, artikli 1 kohaselt on maksimaalne õppetöö tundide arv teadustöötajatel täistööajaga
töötamisel 350 tundi aastas ja osalise tööajaga töötamisel 200 tundi aastas. Osalise tööajaga teadustöötajatele makstakse
palka kindla määra alusel, mis hõlmab 200 õppetöö tunni eest ja määramata tundide arvuga teadustöö eest makstavat töötasu.
Aastateks 1994−1997 sõlmitud ülikooli töötajate riikliku kollektiivlepingu (edaspidi „riiklik kollektiivleping”) artikkel 51
sätestas, et emakeelega tegelevate keelevaldkonna töötajate ja spetsialistide (edaspidi „keelevaldkonna töötajad ja spetsialistid”)
tegelik töötundide arv on 500 tundi aastas. Sellest üldskeemist oli lubatud teha erandeid.

Kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia
Eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia resolutiivosa punktis 1 Euroopa Kohus otsustas:
„Kuna Itaalia Vabariik ei taganud endiste […] lektorite, nüüd […] keelevaldkonna töötajate ja spetsialistide omandatud õiguste
tunnustamist, kuigi selline tunnustamine on kõigile siseriiklikele töötajatele tagatud, on Itaalia Vabariik rikkunud [EÜ artiklist 39]
tulenevaid kohustusi.”

Kohtueelne menetlus
Komisjon tuletas 31. jaanuari 2002. aasta kirjaga Itaalia ametiasutustele meelde, et nad peavad täitma eespool viidatud kohtuotsusest
komisjon
vs.
Itaalia tulenevad kohustused.
Itaalia ametiasutused vastasid sellele meeldetuletuskirjale 10. aprilli, 8. juuli ja 16. oktoobri 2002. aasta kirjadega, esitades komisjonile järgmise teabe:
–        koopia 27. märtsi 2002. aasta kirjast, millega Itaalia haridus-, ülikooli- ja teadusminister kutsus asjassepuutuvaid ülikoole
üles täitma eespool viidatud kohtuotsusest komisjon
vs.
Itaalia tulenevad kohustused 45 päeva jooksul;
–        teave selliste meetmete kohta, mida nimetatud ülikoolid olid võtnud „et tagada endiste […] lektorite tööstaaži tunnustamine
Euroopa Kohtu tehtud otsuse alusel”;
–        iga nimetatud ülikooli tehtud otsuste sisu ja tagajärgede kohta antud selgitused.
Pärast kõnealuse teabe edastamist küsis komisjon 11. detsembri 2002. aasta kirjas Itaalia ametiasutustelt selgitusi asjassepuutuvate
ülikoolide rakendatud meetodite ja kriteeriumide kohta nende endiste lektorite palgatõusu arvutamiseks, kes kuulusid alates
1994. aastast uude keelevaldkonna töötajate ja spetsialistide gruppi.
Itaalia valitsus vastas sellele päringule 24. jaanuari 2003. aasta kirjaga, saates komisjonile riikliku kollektiivlepingu
eelnõu, mis puudutas järgmist kaheaastast eelarveperioodi 2000−2001, mille avaliku sektori töölepingute üle läbirääkimiste
eest vastutav valitsusasutus (ARAN) ja ülikoolide ametiühingute liidud allkirjastasid 18. detsembril 2002. See eelnõu sisaldas
keelevaldkonna töötajatele ja spetsialistidele (endised lektorid) kohaldatavaid erieeskirju, et „täita Euroopa Kohtu 26. juuni
2001. aasta otsust C‑212/99”.
Kuna komisjon leidis, et need meetmed ei tõenda rikkumise kõrvaldamist, esitas ta 30. aprillil 2003 Itaalia Vabariigile põhjendatud
arvamuse, milles ta järeldas, et kuna Itaalia Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid eespool viidatud kohtuotsuse
komisjon
vs.
Itaalia täitmiseks, on see liikmesriik rikkunud EÜ artiklist 39 tulenevaid kohustusi. Komisjon juhtis kõnealuse liikmesriigi
tähelepanu asjaolule, et kui see kohtuvaidlus jõuab Euroopa Kohtusse, nõuab ta kohtult trahvi määramist. Lisaks nähti põhjendatud
arvamuses ette, et Itaalia Vabariik on kohustatud võtma põhjendatud arvamuse järgmiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul
arvates selle teatavaks tegemisest.
Vastuseks põhjendatud arvamusele saatis Itaalia valitsus komisjonile mitmesuguseid dokumente, mille hulgas oli ka 16. juuni
ja 12. novembri 2003. aasta kirjad, millega esitati komisjonile vastavalt 13. mail 2003 sõlmitud riikliku kollektiivlepingu
lõplik versioon ja tehti teatavaks meetmed, mida pädevad ametiasutused kavatsesid lähitulevikus võtta. Nimetatud valitsus
edastas 28. jaanuaril 2004 komisjonile dekreetseaduse nr 2/2004 koopia.
Kuna komisjon leidis, et Itaalia Vabariik ei ole eespool viidatud kohtuotsust komisjon
vs.
Itaalia täielikult täitnud, otsustas ta neil asjaoludel esitada käesoleva hagi.

Kohustuste rikkumine

Poolte argumendid
Komisjon märgib, et riikliku kollektiivlepingu lõpliku versiooni artikli 22 lõike 3 kohaselt „täidetakse Euroopa Kohtu 26. jaanuari
2001. aasta otsus kohtuasjas C‑212/99 […] edasiste läbirääkimiste käigus, koostades palgaastmestiku, milles võetakse arvesse
[keelevaldkonna töötajate ja spetsialistide] kategooria eelnevat tööstaaži”. Komisjon leidis, et see lõplik versioon iseenesest
ei identifitseeri töötajate kategooriat, kelle tööülesandeid võib pidada võrdväärseteks endiste lektorite tööülesannetega.
Lisaks väidab komisjon, et dekreetseadus nr 2/2004 võrdsustab endiste lektorite kategooria osalise töötajaga töötavate teadustöötajate
kategooriaga. Samas aga peaks täistööajaga töötavat võõrkeele lektorit kohtlema võrdväärselt osalise tööajaga töötava teadustöötajaga,
kui ebasoodsam kohtlemine ei ole põhjendatud saamata jäänud palga või vanaduspensioniõigusega. Asjaolu, et endised lektorid
saavad teatud kuupäevast alates palgatõusu, ei tähenda iseenesest, et kodakondsusel põhinev diskrimineerimine on kõrvaldatud.
Komisjon märgib, et Itaalia Vabariik ei ole tõendanud, et ülikoolid on täies ulatuses maksnud võlgnetava saamata jäänud palga
ja palgatõusu ning sotsiaalkindlustusmaksetele vastavad summad, millele endistel lektoritel oli õigus tegelikult töötatud
õppetöö tundide alusel.
Itaalia Vabariik on seisukohal, et võetud meetmeid tuleb hinnata lähtudes Itaalias rakendatavast töösuhete reguleerimise süsteemist,
mis baseerub kollektiivläbirääkimistel.
Selle liikmesriigi kohaselt võeti dekreetseadus nr 2/2004 vastu just seetõttu, et kollektiivläbirääkimised ülikoolis olid
lõppenud tulemuseta. Selleks kohustas dekreetseadus kohustused täitmata jätnud ülikoole endiste lektorite karjääri taastama,
võttes nende töötasu aluseks osalise tööajaga töötavate teadustöötajate töötasu.
Itaalia ametiasutused väidavad, et sellise siseriiklike töötajate kategooria kasuks otsustamine on põhjendatud asjaoluga,
et täistööajaga töötava teadustöötaja tööülesandeid ei ole võimalik võrdsustada endise lektori tööülesannetega.
Esiteks on teadustöötajate põhiülesanne tegelda teadusliku uurimisega, samas kui õppetöö on teadlaste tegevuses puhtalt kõrvalise
ja marginaalse tähtsusega. Vastasel korral tähendaks see ülikooli teadustöötajate töötasu selle osa alaväärtustamist, mida
makstakse teadusliku uurimise eest.
Teiseks tuleneb endiste lektorite ja osalise tööajaga töötavate teadustöötajate ametikohtade vaheline analoogia peamiselt
asjaolust, et teadustöötajad ei ole tööandjaga ainuõiguslikus töösuhtes, mistõttu neil lubatud töötada ka vabakutselisena.
Neil asjaoludel on eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia täitmiseks Itaalia ametiasutuste seisukoha järgi üksnes vajalik, et asjassepuutuvate ülikoolide sõlmitud kollektiivlepingule
lisatakse täiendav punkt, milles sätestatakse kriteeriumid, mis tagavad endiste lektorite varasemates töösuhetes omandatud
õiguste säilitamise.

Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et liikmesriik ei saa toetuda oma õiguskorras eksisteerivatele sätetele, valitsevale praktikale
või olukorrale, et õigustada ühenduse õigusest tulenevate kohustuste mittejärgimist (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus
komisjon
v.
Itaalia, punkt 34, ja 9. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑195/02: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2004, lk I‑7857, punkt 82).
Seega ei saa nõustuda Itaalia Vabariigi argumendiga, et endiste lektorite omandatud õiguste tunnustamisega seonduvat probleemi
tuleb hinnata lähtudes Itaalias rakendatavast töösuhete reguleerimise süsteemist, mis baseerub kollektiivläbirääkimistel.
Peale selle on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt EÜ artiklist 228 tulenevate kohustuste rikkumise hindamise aluseks võetavaks
kuupäevaks nimetatud sätte alusel esitatud põhjendatud arvamuses ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäev (vt 12. juuli 2005. aasta
otsus kohtuasjas C‑302/02: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2005, lk I-6263, punkt 30, ja 14. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑177/04: komisjon
vs.
Prantsusmaa, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 20).
Käesolevas asjas on selge, et 30. aprilli 2003. aasta põhjendatud arvamuses ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäeval ei olnud
Itaalia Vabariik veel võtnud eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia täitmiseks kõiki vajalikke meetmeid.
Eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia punktidest 21 ja 22 nähtub, et EÜ artiklis 39 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõte nõuab, et kui varem tähtajalise
töölepingu alusel töötanud endiste lektorite tööleping asendatakse tähtajatu lepinguga, siis säilitavad nad alates esimesest
töölevõtmise kuupäevast kõik omandatud õigused. Selline tagatis avaldab mõju mitte ainult palgatõusule, vaid ka tööstaažile
ja tööandja poolt tehtavatele sotsiaalkindlustusmaksetele.
Kohtutoimikust ilmneb, et Itaalia Vabariik on eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia täitmiseks võtnud esimeses staadiumis järgmised meetmed:
–        27. novembril 1999 allkirjastatud Milano ülikooli kollektiivleping keelevaldkonna töötajate ja spetsialistide kohta nägi ette,
et nimetatud spetsialistide palga määramisel võetakse arvesse nende töötamine võõrkeele lektoritena. Seejärel teatas nimetatud
ülikool 7. mai 2002. aasta kirjas Itaalia valitsusele, et keelevaldkonna töötajate ja spetsialistide töötasu on tõstetud ning
saamata jäänud palk on arvutatud maksimaalse töötundide arvu alusel, milleks 450 tundi aastas;
–        Pisa ülikooli haldusdirektori 13. märtsi 2002. aasta otsusega ja rektori 10. mai 2002. aasta otsusega maksti endistele lektoritele
saamata jäänud palk kolme tööstaaži järgu alusel;
–        Rooma „La Sapienza” ülikooli haldusdirektori 17. mai 2002. aasta otsusega kinnitati, et endiste lektorite tööstaaži arvutamise
aluseks võetakse 400 õppetöö tundi aastas;
–        Palermo ülikool teatas 27. mai 2002. aasta kirjas, et ta kavatseb endiste lektorite töötasu ajakohastada väljatöötamisel oleva
arvutusviisi alusel;
–        Napoli Orientalistika Ülikooli rektori 20. mai 2002. aasta otsusega maksti keelevaldkonna töötajatele ja spetsialistidele
saamata jäänud palk, mille arvutamisel võeti aluseks 318 õppetöö tundi aastas;
–        Basilicata ülikooli haldusdirektori 22. mai 2002. aasta otsuse kohaselt määrati keelevaldkonna töötajate ja spetsialistide
tööstaaž viie järgu ja aastase 400-tunnilise õppetöö tundide arvu alusel.
Neid meetmeid ei saa pidada eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia täitmiseks piisavaks ega ammendavaks ning Itaalia valitsus ei ole ka ise neid sellistena käsitlenud.
Seega vaatamata käesoleva otsuse punktis 30 toodud meetmetele, tuleb järeldada, et rikkumist ei olnud põhjendatud arvamuses
ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäevaks kõrvaldatud.
Kuna komisjon on nõudnud Itaalia Vabariigile trahvi määramist, tuleb tuvastada ka see, kas etteheidetav rikkumine kestis ajani,
mil Euroopa Kohus hakkas asjaolusid uurima (vt eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 31, ja 14. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 21).
Itaalia Vabariik võttis 14. jaanuaril 2004 vastu dekreetseaduse nr 2/2004, mille eesmärk oli kehtestada õiguslik ja majanduslik
raamistik selleks, et kõik asjassepuutuvad ülikoolid saaksid lõpuks täpselt taastada endiste lektorite karjääri.
Dekreetseadusega nr 2/2004 kehtestatud õigusliku raamistiku aluseks on kaks põhimõtet, mis soodsamate tingimuste puudumisel
näevad ette järgmist:
–        taastatakse endiste lektorite karjäär, võttes nende töötasu aluseks osalise tööajaga töötavate teadustöötajate töötasu;
–        endistele lektoritele makstakse töötasu proportsionaalselt töötatud tundide arvuga ja lähtudes asjaolust, et täistööajale
vastab 500 õppetöö tundi aastas.
Kriteeriumina seatud 500 tundi aastas põhineb keelevaldkonna töötajate ja spetsialistide (endised lektorid) töötundide arvul,
mis on riiklikus kollektiivlepingus aastateks 1994−1997 ette nähtud. Tegemist on objektiivse kriteeriumiga, mis aitab selgitada
probleeme, mis tulenevad endiste lektorite senise karjääri ükshaaval hindamisest. Sellega seoses piisab kui meenutada, et
kõik ülikoolid ei tõendanud, et neil on kollektiivleping, mis sätestab endiste lektorite karjääri täpseks taastamiseks vajalikud
kriteeriumid.
Mis puudutab siseriiklike töötajate kategooriana osalise ajaga töötavate teadustöötajate kasuks otsustamist endiste lektorite
karjääri ennistamisel, siis tuleb tõdeda, et selline valik on siseriiklike ametiasutuste pädevuses. Eespool viidatud kohtuotsusest
komisjon
vs.
Itaalia ei nähtu, et Itaalia Vabariik oli kohustatud identifitseerima endiste lektoritega võrdväärse töötajate kategooria
ja kohtlema endisi lektoreid täpselt samamoodi nagu nimetatud töötajate kategooriat.
Eeltoodule tuginedes ei ole Euroopa Kohtul võimalik komisjoni esitatud tõendite alusel tuvastada, kas käesoleva otsuse punktides 36
ja 37 toodud kriteeriumid on ebapiisavad, kuivõrd näib, et nende kriteeriumide rakendamine ei takista teatavatel juhtudel
endiste lektorite karjääri ennistamist soodsamatel tingimustel.
Seega ei saa öelda, et dekreetseadus nr 2/2004 kehtestas ebapiisava õigusliku raamistiku selleks, et kõik asjassepuutuvad
ülikoolid saaksid endiste lektorite karjääri täpselt taastada.
Jääb veel kindlaks teha, kas nende meetmetega, mis asjassepuutuvad ülikoolid pärast dekreetseaduse nr 2/2004 vastuvõtmist
rakendasid, saavutati taotletud tulemus.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab komisjon käesolevas menetluses esitama Euroopa Kohtule vajalikud andmed otsustamaks,
millises ulatuses on liikmesriik täitnud rikkumise tuvastanud kohtuotsust (4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑387/97:
komisjon
vs.
Kreeka, EKL 2000, lk I‑5047, punkt 73). Kuna komisjon esitas lisaks piisavalt tõendeid rikkumise püsimise kohta, on asjaomase
liikmesriigi ülesanne esitatud andmed ja nende tagajärjed sisuliselt ja üksikasjalikult vaidlustada (eespool viidatud 12. juuli
2005. aasta otsus kohtuasjas komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 56).
Tuleb märkida, et lisaks asjassepuutuvate ülikoolide väidetele, millega kinnitati endiste lektorite omandatud õiguste täielikku
tunnustamist, esitas Itaalia valitsus üksikasjalikud tabelid selle kohta, kuidas iga mainitud ülikool on seda tunnustamist
rakendanud.
Samas tuleb lisada, et toimikus olevad maksetõendid esitasid ülikoolid, mitte aga maksesaajad, ning Napoli Orientalistika
Ülikooli puhul oli makseajaks määratud kuupäev, mis jääb nimetatud tõendi koostamisele järgnevasse kuusse (oktoober 2004).
Euroopa Kohtule esitatud andmed ei sea siiski käesoleva otsuse punktis 42 toodud teavet kahtluse alla.
Neil asjaoludel ei ole Euroopa Kohtul piisavalt tõendeid järeldamaks, et kuupäeval, mil kohus asjaolusid uuris, kestis kohustuste
rikkumine edasi.
Seega ei ole trahvi määramine põhjendatud.
Eeltoodud kaalutlustel kohus leiab, et kuna Itaalia Vabariik ei taganud põhjendatud arvamuses ette nähtud tähtaja lõppemise
kuupäeval endiste lektorite, nüüd keelevaldkonna töötajate ja spetsialistide õiguste tunnustamist, kuigi selline tunnustamine
on tagatud kõigile selle riigi kodanikest töötajatele, siis ei ole Itaalia Vabariik võtnud kõiki vajalikke meetmeid eespool
viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia täitmiseks ja on seega rikkunud EÜ artiklist 228 tulenevaid kohustusi.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna komisjon on Itaalia Vabariigilt kohtukulude hüvitamist nõudnud ja liikmesriigi rikkumine on tuvastatud, tuleb
kohtukulud välja mõista temalt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Kuna Itaalia Vabariik ei taganud põhjendatud arvamuses ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäeval endiste võõrkeele lektorite,
nüüd emakeelega tegelevate keelevaldkonna töötajate ja spetsialistide õiguste tunnustamist, kuigi selline tunnustamine on
tagatud kõigile selle riigi kodanikest töötajatele, siis ei ole Itaalia Vabariik võtnud kõiki vajalikke meetmeid 26. juuni
2001. aasta otsuse kohtuasjas C-212/99: komisjon
vs.
Itaalia täitmiseks ja on seega rikkunud EÜ artiklist 228 tulenevaid kohustusi.
2.
Jätta ülejäänud osas hagi rahuldamata.
3.
Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.