CELEX: 62005CJ0062
Muutoksenhaku
Asetus (ETY) N:o 1430/79
Tuontitullien peruuttaminen
Espanjaan vietävä savukelasti
Yhteisön passitusmenettelyn yhteydessä tehty petos

Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, selvitystilassa (jäljempänä Nordspedizionieri), Livio Danielis ja Domenico D’Alessandro
vaativat muutoksenhaussaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑332/02, Nordspedizionieri
di Danielis Livio ym. vastaan komissio, 14.12.2004 antaman tuomion (Kok. 2004, s. II‑4405; jäljempänä valituksenalainen tuomio)
kumoamista.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön tullilainsäädännössä säädetään mahdollisuudesta palauttaa maksetut tuonti‑ tai vientitullit kokonaan tai osittain
taikka peruuttaa tullivelka. Nyt esillä olevassa tapauksessa sovellettavat peruuttamisen edellytykset on vahvistettu tuonti‑
tai vientitullien palauttamisesta tai peruuttamisesta 2.7.1979 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1430/79 (EYVL L 175,
s. 1) 13 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna 7.10.1986 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 3069/86 (EYVL L
286, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1430/79).
Asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tuontitullit voidaan palauttaa taikka peruuttaa – – erityistilanteissa, jotka johtuvat olosuhteista, joissa ei voida osoittaa
asianomaisen syyllistyneen vilpilliseen menettelyyn taikka ilmeiseen laiminlyöntiin.”?(
)
Yhteisön passituksesta 13.12.1976 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 222/77 (EYVL L 38, s. 1) 36 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kun yhteisön passituksen kuluessa tai sen yhteydessä todetaan, että tietyssä jäsenvaltiossa on tapahtunut rikkomus tai säännönvastaisuus,
tämän jäsenvaltion on perittävä mahdollisesti kannettavat tullit ja muut maksut lakiensa, asetustensa tai hallinnollisten
määräystensä mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta rikosoikeudellisten toimenpiteiden toteuttamista.
2. Jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, sitä on pidettävä tapahtuneena
a)      silloin, kun yhteisön passitusmenettelyn kuluessa rikkomus tai säännönvastaisuus todetaan sisärajalla sijaitsevassa rajatoimipaikassa:
siinä jäsenvaltiossa, josta kuljetusväline tai tavarat ovat juuri poistuneet,
b)       silloin, kun yhteisön passitusmenettelyn kuluessa rikkomus tai säännönvastaisuus todetaan 11 artiklan d alakohdan toisessa
luetelmakohdassa tarkoitetussa rajatoimipaikassa: siinä jäsenvaltiossa, johon tämä rajatoimipaikka kuuluu,
c)       silloin, kun yhteisön passitusmenettelyn kuluessa rikkomus tai säännönvastaisuus todetaan jäsenvaltiossa muualla kuin rajatoimipaikassa:
siinä jäsenvaltiossa, jossa se todetaan,
d)       silloin, kun lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa: siinä viimeisessä jäsenvaltiossa, jonka alueelle kuljetusvälineiden
tai tavaroiden on rajanylitysilmoituksen perusteella todettu saapuneen,
e)       silloin, kun rikkomus tai säännönvastaisuus on todettu yhteisön passitusmenettelyn päätyttyä: siinä jäsenvaltiossa, jossa
se on todettu.”?(
)
Keskinäisestä hallinnollisesta avunannosta tullipetosten ehkäisemiseksi ja niiden torjumiseksi Italian tasavallan ja Jugoslavian
sosialistisen liittotasavallan välillä 10.11.1965 tehdyn sopimuksen (jäljempänä virka-apusopimus) 1 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolten tulliviranomaiset avustavat toisiaan tässä sopimuksessa määrätyin edellytyksin ehkäistäkseen, selvittääkseen
ja torjuakseen niiden tullilainsäädännön rikkomisia.”
Tämän sopimuksen 4 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Kummankin sopimuspuolen tulliviranomaiset harjoittavat omasta aloitteestaan taikka toisen sopimuspuolen tulliviranomaisten
pyynnöstä toiminta-alueellaan erityistarkkailua
– –
–        varmistaakseen kunkin valtion tulli- ja veroetujen suojelemisen kummankin sopimuspuolen tulliviranomaiset pyrkivät ensisijaisesti
estämään sen, että niiden alueelta viedyt tavarat olisivat salakuljetuksen kohteina toisen sopimusvaltion vahingoksi.
Pyynnöstä kiinnitetään erityistä tarkkaavaisuutta sellaisten tuotteiden vientiin, joista toisen sopimuspuolen alueella kannetaan
korotettuja ja erityisiä maksuja.”

Tosiseikat
Nordspedizionieri, joka muodostuu kahdesta tulliasioitsijasta ja jonka kotipaikka on Trieste, teki 30.10.1991 Fernettin tullikamarille
yhteisön ulkoista passitusta koskevan ilmoituksen, joka koski Sloveniasta peräisin olevia pakkauspahvilaatikoita, joiden määränpää
oli Espanjassa. Nordspedizionieri teki 5. ja 16.11.1991 kaksi muuta yhteisön passitusta koskevaa ilmoitusta, jotka olivat
samanlaiset kuin 30.10. tehty ilmoitus.
Hieman kolmatta passitusta koskevien tullimuodollisuuksien suorittamisen jälkeen Fernettin tullikamarin päällikkö pyysi Guardia
di Finanzaa (verovalvontayksikkö) tutkimaan lastin sisällön. Kyseessä olevaa kuorma-autoa, joka oli jo poistunut tullialueelta,
seurattiin ja se pysäytettiin muutaman kilometrin päässä ja saatettiin tullikamarille. Tutkinnassa ilmeni, etteivät pakkauspahvilaatikot
olleet tyhjiä, kuten passitusilmoituksessa oli ilmoitettu, vaan täynnä savukkeita. Kuorma-auton kuljettaja pidätettiin ja
auto lasteineen takavarikoitiin, kuten myös kuljettajan hallussa olleet asiakirjat.
Italian tulliviranomaisten yhteistyössä Slovenian viranomaisten kanssa tekemän tutkinnan perusteella voitiin havaita, että
kuorma-auton kuljettaja oli osallistunut myös kolmeen muuhun vastaavaan savukkeiden salakuljetukseen käyttämällä Nordspedizionierin
30.10. ja 5.11.1991 laatimia passitusilmoituksia. Kyseessä olevien salakuljetusten osalta suorittamiensa tutkintojen yhteydessä
Italian viranomaiset löysivät varaston, jossa oli laittomasti tuotuja tavaroita, ja ne löysivät 8.4.1992 tehdyssä kotietsinnässä
8 010 kilogrammaa savukkeita, jotka takavarikoitiin.
Valittajat saivat 16.10.1992 Triesten piiritullikamarin veronkantotoimistolta 30.10. ja 5.11.1991 suoritetuista passituksista
vastaavina päätöksen, jossa niitä vaadittiin maksamaan 2 951 462 300 Italian liiraa (ITL) veroa ulkomaisesta valmistetusta
tupakasta, joka oli maahantuotu laittomasti ja luovutettu kulutukseen yhteisön tullialueella. Koska Italian viranomaiset olivat
saaneet 16.11.1991 kuljetetun lastin haltuunsa ennen sen kulutukseen luovuttamista, valittajilta ei vaadittu tullin maksamista
siltä osin.
Valittajat jättivät Euroopan yhteisöjen komissiolle 14.11.2000 hakemuksen tullimaksujen peruuttamisesta. Tätä hakemusta tukivat
Italian viranomaiset, jotka esittivät kesäkuussa 2001 komissiolle hakemuksen 497 589 687 ITL:n suuruisten tullien peruuttamisesta.
Komissio teki 28.6.2002 päätöksen REM 1401 (jäljempänä riidanalainen päätös), jossa hylättiin tämä hakemus. Komissio katsoi,
ettei kyseessä ollut asetuksen N:o 1430/79 13 artiklassa tarkoitettu erityistilanne, joka johtuu olosuhteista, joissa ei voida
osoittaa valittajien syyllistyneen vilpilliseen menettelyyn taikka ilmeiseen laiminlyöntiin, minkä vuoksi tullimaksujen peruuttaminen
ei ollut perusteltua.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostettu kanne ja valituksenalainen tuomio
Valittajat nostivat riidanalaisesta päätöksestä kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 30.10.2002 toimittamallaan
kirjelmällä.
Valittajat esittivät päätöksen kumoamista koskevien vaatimustensa tueksi kaksi kanneperustetta.
Ensimmäinen kanneperuste koski riidanalaiseen päätökseen sisältyviä useita aineellisia virheitä, kun taas toisessa niistä
väitettiin, että kyseessä oli asetuksen N:o 1430/79 13 artiklassa tarkoitettu erityistilanne ja vilpillisen menettelyn taikka
laiminlyönnin puuttuminen. Valittajat vaativat toissijaisesti tullimaksujen osittaista peruuttamista.
Ensimmäisen kanneperusteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi yhtäältä, että riidanalainen päätös ei sisällä
lastin tutkimistavan kuvauksen osalta virheellisiä tosiseikkoja. Se totesi toisaalta, että väite, jonka mukaan riidanalainen
päätös on virheellinen peruutettavaksi vaadittujen tullien määrän osalta, on jätettävä tutkimatta, koska yksinomaan kansallisilla
viranomaisilla on toimivalta laskea tämä määrä.
Toisen kanneperusteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palautti aluksi mieleen, että komissiolla on harkintavaltaa
asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan 1 kohdan yleistä kohtuullistamissäännöstä soveltaessaan. Se totesi myös, että sen soveltamiseksi
kahden edellytyksen on täytyttävä samanaikaisesti: i) kyseessä on oltava erityistilanne, ii) eikä kyseessä saa olla kyseisen
talouden toimijan vilpillinen menettely tai ilmeinen laiminlyönti.
Erityistilanteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että valittajat eivät olleet näyttäneet toteen, että
Italian viranomaiset olisivat olleet aikaisemmin tietoisia savukkeiden salakuljetuksista. Se hylkäsi myös valittajien väitteen
siitä, että salakuljetustoiminta, jonka uhriksi ne olivat joutuneet, ylitti niiden ammatinharjoittamiseen luonnostaan liittyvät
kaupalliset riskit. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli, etteivät Italian viranomaiset olleet syyllistyneet vakaviin
laiminlyönteihin, todettuaan tätä ennen yhtäältä, että niillä ei ollut velvollisuutta valvoa fyysisesti kaikkea rajaliikennettä,
ja toisaalta, että virka-apusopimuksessa ei määrätä, että Slovenian tulliviranomaisten on ilmoitettava viipymättä Italian
viranomaisille kaikista alueeltaan Italiaan lähtevistä tupakkakuljetuksista.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, ettei valittajien esittämän väitteen mukainen mahdottomuus tarkastaa kuorma-autoa
ole seikka, jonka johdosta valittajat joutuvat poikkeukselliseen tilanteeseen suhteessa muihin talouden toimijoihin, eikä
sillä siis voida perustella asetuksen N:o 1430/79 13 artiklassa tarkoitettua erityistilannetta (asia C‑61/98, De Haan, tuomio
7.9.1999, Kok. 1999, s. I‑5003, 52 kohta). Intressien punninnasta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että komissio
ei pelkästään ollut sulkenut pois asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan soveltamista vaan se oli myös tutkinut, olivatko tämän
tapauksen olosuhteet osa tulliasioitsijan elinkeinoon kuuluvaa normaalia riskiä, kun se oli katsonut, etteivät olosuhteet
ylittäneet kyseiseen elinkeinotoimintaan tavanomaisesti kuuluvaa riskiä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli, etteivät valittajat ole kyenneet osoittamaan, että komissio oli tehnyt ilmeisen
arviointivirheen, kun tämä oli katsonut, että esillä olevan tapauksen olosuhteet eivät olleet luoneet erityistilannetta. Erityistilanteen
puuttuessa vilpillisen menettelyn tai ilmeisen laiminlyönnin puuttumista koskevan toisen edellytyksen tutkimista ei katsottu
tarpeelliseksi. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi toisen kanneperusteen perusteettomana.
Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi myös vaatimuksen takavarikoitua tupakkaa koskevan tullivelan peruuttamisesta
katsoen erityisesti, että kysymys tullivelan lakkaamisesta tavaroiden osan takavarikon seurauksena ei kuulu asetuksen N:o
1430/79 13 artiklan soveltamisalaan.
Koska kanne hylättiin, valittajat hakivat 10.2.2005 muutosta.

Asianosaisten vaatimukset
Valittajat vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen, jossa komissio ei ole pitänyt perusteltuna 497 589 687 ITL:n suuruisten tuontitullien peruuttamista
–        toteaa sitä vastoin, että esillä olevassa asiassa tullien peruuttaminen voidaan asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan 1 kohdan
nojalla hyväksyä, koska valittajien osalta on olemassa erityistilanne, johon ei liity laiminlyöntiä tai vilpillistä menettelyä
–        velvoittaa komission korvaamaan sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että yhteisöjen tuomioistuimessa syntyneet oikeudenkäyntikulut.
Vastapuoli vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
–        hylkää valituksen kokonaisuudessaan
–        velvoittaa valittajat vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan komissiolle sekä ensimmäisessä oikeusasteessa
että yhteisöjen tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Valitus
Valittajat esittävät valituksensa tueksi neljä valitusperustetta.

Ensimmäinen valitusperuste
Valittajat riitauttavat asetuksen N:o 222/77 36 artiklan 3 kohdan nojalla tullivelan olemassaolon, koska kaikki tämän velan
syntymisen edellytykset, erityisesti oikeuskäytännöstä johtuva ja passituksesta vastaavalle ilmoittamista koskeva edellytys,
eivät ole täyttyneet (asia C‑233/98, Lensing & Brockhausen, tuomio 21.10.1999, Kok. 1999, s. I‑7349, 31 kohta ja asia C‑300/03,
Honeywell Aerospace, tuomio 20.1.2005, Kok. 2005, s. I‑689, 26 kohta). Valittajien mukaan yhteisöjen tuomioistuimen on omasta
aloitteestaan todettava, että tämä tullivelan kantamisen edellytys ei täyty, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei
ole sitä omasta aloitteestaan tehnyt.
Komissio väittää, että tämä peruste on jätettävä tutkimatta, koska sitä ei ole esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että jos asianosaisella olisi oikeus esittää ensi kertaa vasta yhteisöjen tuomioistuimessa
perusteita, joihin se ei ole ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vedonnut, asianosaisella olisi oikeus laajentaa yhteisöjen
tuomioistuimessa, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajoitettu, kannettaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
käsiteltyyn asiaan nähden. Yhteisöjen tuomioistuin on siis valitusasioissa toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista
ratkaisua, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista (ks. mm. asia C‑68/05 P, Koninklijke
Coöperatie Cosun v. komissio, tuomio 26.10.2006, Kok. 2006, s. I‑10367, 96 kohta ja asia C‑354/04 P, Gestoras Pro Amnistía
ym. v. neuvosto, tuomio 27.2.2007, 30 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Nyt esillä olevassa asiassa on todettava, että vaikka valittajat ovatkin muista kuin nyt käsiteltävän perusteen kannalta merkityksellisistä
syistä riitauttaneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa tullivelan tarkan määrän, ne eivät ole esittäneet sille tämä
velan olemassaoloa koskevia väitteitä.
Lisäksi siitä valittajien väitteestä, että tämä valitusperuste olisi tutkittava viran puolesta, on palautettava mieliin, että
asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan säännösten tarkoituksena on ainoastaan tietyissä erityistilanteissa, joissa ei voida osoittaa
vilpillistä menettelyä tai laiminlyöntiä, vapauttaa talouden toimija maksamasta tullia, jonka maksamiseen se on velvollinen,
eikä kyseenalaistaa periaatteellista velvollisuutta tullivelan maksamiseen (ks. erityisesti yhdistetyt asiat C‑121/91 ja C‑122/91,
CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux v. komissio, tuomio 6.7.1993, Kok. 1993, s. I‑3873, 43 kohta). Tästä seuraa, että valittajat
voivat tehokkaasti esittää riidanalaista päätöstä vastaan vain perusteita, joilla ne pyrkivät osoittamaan, että nyt esillä
olevassa asiassa kyseessä ovat erityisolosuhteet ja että ne eivät ole toimineet vilpillisesti eivätkä syyllistyneet laiminlyöntiin,
mutta ne eivät voi vedota perusteisiin, joilla ne pyrkivät osoittamaan toimivaltaisten kansallisten viranomaisten niiden päätösten
lainvastaisuuden, joilla ne velvoitetaan maksamaan riidanalaiset tullit (ks. em. yhdistetyt asiat CT Control (Rotterdam) ja
JCT Benelux v. komissio, tuomion 44 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ei siis ollut omasta aloitteestaan otettava
esiin säännöstä, jonka soveltamiseen sillä ei ole toimivaltaa.
Tästä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta.

Toinen valitusperuste
Valittajat väittävät, että kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt epätäsmällisiä ja epätäydellisiä aineellisia
toteamuksia savukelastin löytämistä koskevista seikoista ja ottanut todisteet huomioon vääristyneellä tavalla, se on soveltanut
asetuksen N:o 1430/79 13 artiklaa virheellisesti erityistilanteen olemassaolon arvioinnin osalta. Valituksenalaisen tuomion
29 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valittajien mukaan tarkastellut tosiseikkoja epätäsmällisesti todetessaan,
että Fernettin tullikamari tutki Guardia di Finanzan 16.11.1991 tekemässä ilmoituksessa tarkoitetun lastin, vaikka lasti oli
tosiasiallisesti tutkittu tullialueen ulkopuolella muodollisuuksien suorittamisen jälkeen ja kuorma-auton kuljettua useita
kilometrejä Italian alueella. Tosiseikkojen täsmällinen aikajärjestys ja ne syyt, jotka tosiasiallisesti johtivat kuorma-auton
lastin tarkastamisesta määräämiseen, ilmenevät kuitenkin Tribunale penale di Triesten (Italia) 4.11.1998 antamasta tuomiosta,
jolla tuomitaan kyseessä oleviin salakuljetuksiin syyllistyneet. Fernettin tullikamarin silloisen päällikön Portalen 15.1.2005
päivätty kirjallinen ilmoitus vahvistaa myös tämän aikajärjestyksen.
Komissio sitä vastoin katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tehnyt virhettä tosiseikkoja tarkastellessaan
ja katsoessaan, että riidanalainen päätös ei sisältänyt tosiseikkoja koskevia virheitä ja että sillä oli täysin tiedossaan
hetki, jona savukelasti oli tutkittu. Komissio katsoo lisäksi, että Portalen ilmoitus on uusi todiste tässä oikeudenkäynnissä
ja että se on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Tältä osin riittää, kun todetaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittama esittely tosiseikoista, jotka koskivat
savukelastin löytymistä koskevia olosuhteita, on täysin yhteensoveltuva valittajien esittämän tapahtumien aikajärjestyksen
kanssa. Valituksenalaisen tuomion 11 kohdassa todetaan seuraavaa: ”– – passitusta koskevien tullimuodollisuuksien jälkeen
kuorma-auto sai luvan jatkaa matkaansa. Vähän myöhemmin Fernettin tullikamarin päällikkö pyysi paikkakunnan rajapysähdysalueen
verovalvontaosastoa tutkimaan kuorma-auton lastin. Poliisi seurasi kuorma-autoa, joka oli jo lähtenyt tullialueelta, ja pysäytti
sen muutaman kilometrin päässä rajalta.”
Toinen valitusperuste, joka koskee tosiseikkojen toteamisen väitettyä epätarkkuutta tai niiden ottamista vääristyneellä tavalla
huomioon, on siis kohdistettu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittamaan tosiseikkojen esittelyyn, joka tosiasiassa
on yhteensoveltuva niiden tosiseikkojen kanssa, joilla valittajat haluavat sen korvata. Se on näin ollen hylättävä.

Kolmas valitusperuste
Valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon asetuksen N:o 1430/79 13 artiklaa.
Ne esittävät valitusperusteensa yhteydessä useita väitteitä, joiden perusteella voidaan niiden mielestä päätellä, että kyseessä
oli tässä säännöksessä tarkoitettu erityistilanne eli
–        että ne olivat sellaisen petoksen uhreja, joka ylitti niiden elinkeinotoimintaan tavallisesti liittyvän kaupallisen riskin
–        että Guardia di Finanza oli tietoinen salakuljetustoiminnasta ja että se ei ollut puuttunut heti asiaan kukistaakseen salakuljetusverkoston
–        että ne olivat vilpittömässä mielessä ja niillä oli perusteltu luottamus saamiinsa asiakirjoihin
–        että tulliviranomaiset eivät olleet tarkastaneet lasteja
–        että niiden oli mahdotonta valvoa kuljetuksia ja
–        että riidanalaisessa päätöksessä ei ollut punnittu esillä olevia etuja.
Ensimmäinen väite
–       Asianosaisten lausumat
Valittajien täsmällisesti muotoilema pääasiallinen väite koskee sitä oikeudellista virhettä, jonka ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin oli niiden mukaan tehnyt tulkitessaan virka-apusopimusta. Toisin kuin valituksenalaisen tuomion 79 kohdassa todetaan,
Slovenian tulliviranomaisilla olisi niiden mukaan tämän sopimuksen nojalla ollut velvollisuus estää salakuljetus ilmoittamalla
Italian viranomaisille verotuksellisesti arkaluonteisten tavaroiden kuljetuksesta, koska muutoin tämä sopimus ei olisi tehokas.
Valittajat vetoavat useaan otteeseen virka-apusopimukseen, jonka väärällä tulkinnalla oli niiden mukaan ollut seurauksia useiden
niiden väitteiden arviointiin. Ne vetoavat siten vilpittömään mieleensä niille esitettyjen asiakirjojen suhteen ja niiden
perusteltuun luottamukseen näiden paikkansapitävyyden osalta. Ne väittävät luottaneensa ehdoitta siihen, että Slovenian tulliviranomaiset
noudattavat kansainvälisiä velvoitteitaan, ja näiden olisi pitänyt ilmoittaa arkaluonteisten tavaroiden kuljetuksista. Kaupallisista
riskeistään ne väittävät, ettei niiden tilanne ole verrattavissa muiden tulliasioitsijoiden tilanteeseen vaan ainoastaan sellaisten
tulliasioitsijoiden, jotka voivat luottaa kansainvälisen velvoitteen noudattamiseen. Siitä väitteestä, että rajalla toimiminen
ja mahdottomuus tutkia kuorma-autoa ei olisi saattanut niitä erityistilanteeseen, koska nämä seikat koskevat määrittelemätöntä
määrää toimijoita, ne väittävät, että se on virheellinen, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt ottaa
tämän arvioinnin yhteydessä huomioon epänormaali tilanne, joka johtui siitä, että virka-apusopimuksesta johtuvaa velvoitetta
ei noudatettu.
Guardia di Finanzan tietoisuutta salakuljetuksista koskevien väitteidensä yhteydessä valittajat väittävät lisäksi, että tämän
tuomion 19 kohdassa mainitulla asiassa De Haan annetulla tuomiolla vahvistettua periaatetta on joka tapauksessa sovellettava
nyt esillä olevassa asiassa, koska Slovenian viranomaiset ovat rikkoneet virka-apusopimusta, kun ne eivät itse ole ilmoittaneet
italialaisille virkaveljilleen savukelastien kuljetuksista.
Komissio väittää, että virka-apusopimuksen ja erityisesti sen 4 artiklan viimeisen luetelmakohdan sanamuodosta seuraa, että
arkaluonteisia tavaroita voidaan valvoa erityisesti vain Italian viranomaisten pyynnöstä ja että tästä ei voida päätellä mitään
tiedotusvelvollisuutta. Tässä sopimuksessa ei määrätä Slovenian viranomaisille mitään yleistä velvoitetta antaa tietoja Italian
viranomaisille lastien luonteesta. Komissio katsoo näin ollen, että valittajat eivät voi vedota perusteltuun luottamukseen,
koska sitä suojataan vain, jos toimivaltaiset viranomaiset ovat itse luoneet sen perustan, johon maksuvelvollisen luottamus
pohjautuu; näin ei voi olla, jos toimivaltaiset viranomaiset ovat erehtyneet maksuvelvollisen antamien väärien ilmoitusten
vuoksi (yhdistetyt asiat T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97–T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97–T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97,
T‑293/97 ja T‑147/99, Kaufring ym., tuomio 10.5.2001, Kok. 2001, s. II‑1337).
–       Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
On palautettava mieliin, että asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan 1 kohta on yleinen kohtuullistamislauseke, jonka tarkoituksena
on kattaa sellainen erityistilanne, jossa tavaranhaltija on suhteessa muihin samaa toimintaa harjoittaviin toimijoihin (em.
asia De Haan, tuomion 52 kohta). Valittajat väittävät, että tässä oikeuskäytännössä tarkoitettu erityistilanne voidaan perustella
sillä, että virka-apusopimuksesta johtuvia velvoitteita ei noudatettu, mutta että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli
kuitenkin tulkinnut tätä virheellisesti. Tämän valitusperusteen tutkimiseksi on näin ollen tarpeen määrittää, velvoitetaanko
virka-apusopimuksessa tulliviranomaiset todellakin ilmoittamaan kaikista verotuksellisesti arkaluonteisten tavaroiden kuljetuksista,
erityisesti savukkeiden kuljetuksista.
Virka-apusopimuksen 1 artiklassa lausutaan toki yleisesti tahdosta ehkäistä, tutkia ja torjua tullilainsäädännön rikkomisia,
mutta tämän artiklan sanamuodolla täsmennetään kuitenkin, että vastavuoroinen avustaminen tapahtuu kyseisessä sopimuksessa
määrätyin tavoin ja edellytyksin. Näin ollen on siis tarkasteltava tätä seuraavia yksityiskohtaisempia määräyksiä.
Virka-apusopimuksen 4 artiklan 1 kappaleen mukaan tulliviranomaiset pitävät erityistarkkailussa epäilyttävien henkilöiden,
tavaroiden tai ajoneuvojen liikkeitä; sopimuksessa täsmennetään, että näin tehdään mahdollisuuksien mukaan ja joko omasta
aloitteesta taikka toisen sopimuspuolen tulliviranomaisten pyynnöstä. Tästä täsmennyksestä voidaan päätellä, että tulliviranomaiset
eivät ole yleisesti velvoitettuja harjoittamaan omasta aloitteestaan erityistarkkailua.
Tämän artiklan toisen kappaleen toinen alakohta koskee täsmällisemmin sellaisten tuotteiden vientiä, joista kannetaan toisen
sopimuspuolen alueella erityisiä ja korotettuja veroja. Koska näin on vietäessä savukkeita Italiaan, tämä määräys on keskeinen
nyt esillä olevassa asiassa. Siinä määrätään, että nämä tuotteet ovat pyynnöstä erityistarkkailussa. Mistään ei kuitenkaan
voida päätellä, että tällainen pyyntö on esitetty.
Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 103 kohdassa, se, että velvoitettaisiin sopimusvaltio valvomaan kaikkia verotuksellisesti
arkaluonteisiin tavaroihin liittyviä tietoja ja ilmoittamaan niistä järjestelmällisesti ja ilman erityistä pyyntöä, ylittäisi
sen, mitä tällaiselta virka-apusopimukselta voidaan järkevästi odottaa. Italian valtiovarainministeriön julkaisema 14.1.1985
päivätty hallinnollinen yleiskirje, joka koskee tämän sopimuksen soveltamista, ei sisällä mitään, minkä perusteella voitaisiin
päätellä näin sitovan velvoitteen olevan olemassa.
Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti todennut, että virka-apusopimuksessa ei aseteta
Slovenian tulliviranomaisille velvoitetta ilmoittaa kaikista savukkeiden kuljetuksista Italiaan. Ensimmäinen väite on näin
ollen hylättävä perusteettomana.
Toinen väite
–       Asianosaisten lausumat
Valittajat väittävät, että toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, 16.11.1991 suoritettu tarkastus
ei suinkaan ollut sattumaa vaan lastin todellisesta luonteesta saatujen tietojen perusteella suoritettu täsmätarkastus. Portalen
ilmoitus vahvistaa tämän. Valittajien mukaan Guardia di Finanza oli tietoinen valmistetun tupakan kuljetuksista ja se oli
antanut tietoisesti salakuljetusten tapahtua paljastaakseen salakuljetusverkoston. Tämä selittää valittajien mukaan erityisesti
sen, miksi Italian viranomaisilla oli jo varsin lyhyen ajan kuluttua savukelastin paljastumisesta välttämättömät tiedot useiden
muiden tähän operaatioon liittyneiden henkilöiden pidättämiseksi sekä kyseessä olevan savukevaraston takavarikoimiseksi. Edellä
mainitussa asiassa De Haan annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on luokitellut samanlaiset tosiseikat erityistilanteen
muodostaviksi.
Komission mukaan aikaisemmat säännönvastaisuudet on havaittu vasta 16.11.1991 tehdyn tarkastuksen ja tätä seuranneen tutkinnan
jälkeen. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että edellä mainitussa asiassa De Haan
annetussa tuomiossa vahvistetun periaatteen soveltamiseksi vaaditut edellytykset eivät olleet täyttyneet.
–       Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
On palautettava mieliin, että EY 225 artiklan 1 kohdan mukaan muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymyksiä koskevilta osin.
Näin ollen ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään merkityksellisen tosiseikaston
ja arvioimaan sitä sekä arvioimaan selvitysaineistoa, lukuun ottamatta sitä tapausta, että nämä tosiseikat ja selvitysaineisto
on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (ks. vastaavasti asia C‑136/92 P, komissio v. Brazzelli Lualdi ym., tuomio 1.6.1994,
Kok. 1994, s. I‑1981, 49 ja 66 kohta sekä asia C‑312/00 P, komissio v. Camar ja Tico, tuomio 10.12.2002, Kok. 2002, s. I‑11355,
69 kohta).
On todettava, että nyt esillä olevassa asiassa valittajat eivät pyri väitteillään osoittamaan, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin olisi ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla, vaan ne pyrkivät kyseenalaistamaan tosiseikat sellaisina
kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut ne.
Lisäksi ja joka tapauksessa on todettava, että riippumatta siitä kysymyksestä, olisiko Portalen ilmoitus ollut otettava huomioon,
tämä ilmoitus ei sisällä yhtään seikkaa, jonka avulla voitaisiin osoittaa, että Italian viranomaiset olivat olleet aikaisemmin
tietoisia kuljetuksista. Portale väittää päinvastoin, että Fernettin tulliviranomaiset olivat slovenialaiselta kollegaltaan
saamansa epämuodollisen tiedon seurauksena välittömästi tutkineet kyseessä olevan kuorma-auton. Näin ollen tämä ilmoitus ei
voi osoittaa, että Italian viranomaiset olisivat tahallisesti sallineet salakuljetusoperaatiot paljastaakseen salakuljetusverkoston.
On siis todettava, että siltä osin kuin tällä kolmannen valitusperusteen toisella väitteellä arvostellaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen suorittamaa tosiseikkojen toteamista, se on jätettävä tutkimatta.
Valittajien esittämät muut lausumat
Mainittakoon, että valittajat ovat esittäneet joukon muita lausumia, jotka koskevat muun muassa tulliviranomaisten suorittamien
lastien tarkastusten puuttumista, valittajien mahdottomuutta valvoa kuljetuksia ja asiaan liittyvien intressien punnintaa.
On kuitenkin todettava, että valittajat eivät lausumissaan tältä osin esitä mitään väitettä valituksenalaista tuomiota vastaan
vaan ainoastaan toistavat ne väitteet, jotka jo on esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, ja kohdistavat huomautuksensa
riidanalaiseen päätökseen. Ne moittivat vastauskirjelmässään komissiota esimerkiksi siitä, että se ei ole kyseessä olevia
intressejä punnitessaan ottanut huomioon sopimusta, jonka se on allekirjoittanut Philip Morris -yhtiön kanssa, joka on sitoutunut
maksamaan 1,25 miljardia USA:n dollaria korvauksena vahingosta, joka yhteisölle on aiheutunut salakuljetusrikoksista, jotka
on tehty ennen mainittua sopimusta, mutta ne eivät kuitenkaan mainitse, mistä ne moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta.
EY 225 artiklan, yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan ja yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen
112 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan määräysten mukaisesti valituksessa on kuitenkin ilmoitettava täsmällisesti
sekä se, miltä kaikilta osin tuomion tai määräyksen kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin
erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi. Tätä edellytystä ei täytä valitus, jossa vain toistetaan ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimessa jo esitetyt perusteet ja perustelu, ilman että valitukseen edes sisältyisi perusteluja, joiden
tarkoituksena olisi erityisesti osoittaa valituksenalaiseen tuomioon sisältyvä oikeudellinen virhe. Tällaisella valituksella
tosiasiassa pyritään ainoastaan siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetty kanne tutkitaan uudelleen,
mikä ei kuulu yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan (asia C‑352/98 P, Bergaderm ja Goupil v. komissio, tuomio 4.7.2000, Kok.
2000, s. I‑5291, 34 ja 35 kohta ja asia C‑76/01 P, Eurocoton ym. v. neuvosto, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. I‑10091, 46
ja 47 kohta).
Koska valittajien kolmannen valitusperusteen puitteissa esittämät lausumat eivät sisällä täsmällisiä väitteitä valituksenalaista
tuomiota vastaan, nämä lausumat on näin ollen jätettävä tutkimatta. Ensimmäinen väite puolestaan on hylättävä perusteettomana
ja toinen on jätettävä tutkimatta.

Neljäs valitusperuste
Neljännellä valitusperusteellaan valittajat väittävät, että jos yhteisöjen tuomioistuin katsoisi niiden vaatimusten mukaisesti,
että esillä olevassa asiassa on olemassa asetuksen N:o 1430/79 13 artiklassa tarkoitettu erityistilanne, tämän säännöksen
sovellettavuutta koskeva toinen edellytys siitä, että kyseessä ei saa olla toimijan vilpillinen menettely tai laiminlyönti,
on myös täyttynyt.
On todettava, että koska kolmas valitusperuste on hylätty ja koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen perustellusti
katsonut, että esillä olevassa asiassa kyseessä ei ollut asetuksen N:o 1430/79 13 artiklassa tarkoitettu erityistilanne, tämä
valitusperuste on hylättävä tehottomana.
Edellä todetuista seikoista johtuu, että valitus on osittain jätettävä tutkimatta, osittain se on tehoton ja osittain perusteeton.
Näin ollen se on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan
myös valitukseen, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on vaatinut, että valittajat korvaavat oikeudenkäyntikulut, ja ne ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava
korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, selvitystilassa, sekä Danielis ja D’Alessandro velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.
? –      Suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.
? –      Suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.