CELEX: 62008CJ0393
Apteekkien aukioloaikoja ja kiinniolopäiviä koskeva kansallinen lainsäädäntö
Erivapaus
Toimivaltaisten viranomaisten päätösvalta

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 49, EY 81–EY 86, EY 152 ja EY 153 artiklan tulkintaa.
Pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat apteekin omistaja Emanuela Sbarigia ja Rooman kunnan toimivaltainen viranomainen
Azienda Unità Sanitaria Locale ”Roma A” (jäljempänä ASL RM/A) ja joka koskee ASL RM/A:n päätöstä hylätä Sbarigian lupahakemukset
kiinnioloajoista ja -jaksoista ja etenkin vuosittaisesta kiinniolojaksosta poikkeamiseksi vuoden 2006 kesällä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Pääasiassa sovelletaan yleisöä palvelevien apteekkien aukioloajoista, päivystysvuoroista ja lomista 30.7.2002 annettua Lazion
alueellista lakia nro 26 (Legge Regionale Lazio n. 26 del 30 luglio 2002, Disciplina dell’orario, dei turni e delle ferie
delle farmacie aperte al pubblico; Bollettino Ufficiale della Regione Lazio nro 23, Supplemento ordinario nro 5, 20.8.2002
ja GURI nro 24, Serie speciale nro 3, 14.6.2003; jäljempänä L.R. 26/02).
L.R. 26/02:n 2–8 §:ssä säädetään apteekkien aukioloajoista, vapaaehtoisesta päivystyksestä, viikoittaisesta kiinniolosta ja
vuotuisista lomakausista. Näissä säännöksissä säädetään erityisesti enimmäisaukioloajoista, velvollisuudesta pitää liike kiinni
sunnuntaisin, puolena työpäivänä viikossa ja juhlapäivinä sekä vähintään tietyn pituisesta vuotuisesta lomakaudesta.
L.R. 26/02:n 10 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Rooman kunnassa jokainen [terveyshallinnon paikallisyksikkö] toteuttaa tässä laissa säädetyt toimenpiteet, jotka kuuluvat
sen toimivaltaan, yhteisymmärryksessä niiden muiden terveyshallinnon paikallisyksiköiden kanssa, joita asia koskee.
2.      Kunnan erityisten alueiden osalta voidaan viikoittaisia aukioloaikoja, kaupunkiapteekkien lomakausia ja – – viikoittaista
puolipäivävapaata muuttaa päätöksellä, jonka alueellisesti toimivaltainen terveyshallinnon paikallisyksikkö tekee yhteisymmärryksessä
asianomaisen kunnan kunnanjohtajan, maakunnallisen apteekkariliiton sekä julkisten ja yksityisten apteekkien edustavimpien
maakunnallisten etujärjestöjen kanssa.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Sbarigia omistaa apteekin, joka sijaitsee Tridenteksi kutsutulla alueella Rooman historiallisessa keskustassa. Tämä pelkästään
jalankulkijoille varattu kortteli on kaupungin keskeistä turistialuetta.
Apteekin sijainnin vuoksi ja siksi, että heinä–elokuun aikana asiakkaiden määrä kasvaa huomattavasti, pääasian kantaja haki
31.5.2006 L.R. 26/02:n 10 §:n 2 momentin nojalla alueellisesti toimivaltaiselta ASL RM/A:lta lupaa luopua kiinniolojaksosta
vuoden 2006 kesälomien osalta. Hakemus hylättiin 22.6.2006 tehdyllä päätöksellä, josta Sbarigia nosti kanteen ennakkoratkaisua
pyytäneessä tuomioistuimessa.
Odottaessaan kanteen ratkaisua Sbarigia vaati toisella, 18.10.2006 päivätyllä hakemuksella laajemmin vapautusta kiinniolovelvollisuudesta
vuosilomien ja juhlapäivien osalta sekä lupaa noudattaa viikoittaisia aukioloaikoja kautta vuoden. Sbarigia vetosi tässä siihen,
että samankaltainen lupa oli myönnetty 8.9.2006 toiselle apteekille, joka sijaitsee Termini-rautatieaseman lähistöllä ja jolla
on samanlainen erityinen asiakaskunta kuin hänen apteekillaan.
ASL RM/A hylkäsi myös toisen hakemuksen 22.3.2007 tekemällään päätöksellä nro 119945/P, jota vastaan Sbarigia esitti täydentäviä
kanneperusteita ja vaati täytäntöönpanoa lykkäävien toimenpiteiden toteuttamista.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin hyväksyi 22.6.2007 antamallaan määräyksellä 22.3.2007 tehdyn päätöksen täytäntöönpanon
lykkäämistä koskevan hakemuksen, jotta ASL RM/A voisi tarkastella kyseistä päätöstä uudelleen.
Tämän jälkeen ASL RM/A teki 1.8.2007 päätöksen nro 40249, jolla se hylkäsi uudelleen pääasian kantajan hakemuksen L.R. 26/02
10 §:n 2 momentin perusteella Comune di Roman ja Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roman (Rooman maakunnallinen apteekkariliitto)
sekä Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia- (jäljempänä Assiprofar) ja Confservizi -nimisten etujärjestöjen
kielteisen lausunnon perusteella.
Sbarigia nosti jälkimmäisestä päätöksestä kanteen ja vetosi uusiin kanneperusteisiin ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa
vireillä olevassa oikeudenkäyntimenettelyssä.
Tribunale amministrativo regionale per il Lazion (Lazion alueellinen hallintotuomioistuin) mukaan se, että apteekkipalveluja
pidetään palvelujen käyttäjän terveyden suojelemiseksi tarvittavana julkisena palveluna, ei riitä oikeuttamaan apteekkien
aukiolojärjestelyistä annettuja rajoittavia säännöksiä. Kaikkien apteekkiliikkeiden aukioloaikojen ja -jaksojen vapauttaminen
– jota Autorità garante della concorrenza e del mercato (kilpailua ja markkinoiden toimintaa valvova kansallinen viranomainen)
on sitä paitsi 1.2.2007 antamassaan lausunnossa puoltanut – mahdollistaisi tarjonnan yleisen lisäämisen asiakkaiden eduksi
(sijoittumissuunnitelmien taatessa apteekkien tasapainoisen maantieteellisen jakauman).
L.R. 26/02:n säännökset näyttävät ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mielestä lisäksi liiallisilta ja perusteettomilta.
Yleistä etua ja apteekkipalveluihin liittyviä vaatimuksia suojellaan epäilemättä paremmin apteekkien aukiolojärjestelyjä vapauttavilla
toimenpiteillä, joilla edistetään kilpailun kehittymistä.
Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on siten epäilyjä siitä, ovatko pääasiassa kyseessä olevat rajoitukset yhteensoveltuvia
yhtäältä yritysten vapaata kilpailua koskevien yhteisön oikeuden periaatteiden kanssa ja toisaalta terveyden parantamiseen
ja suojeluun tähtäävän Euroopan unionin toiminnan kanssa. Se katsoo erityisesti, että kyseisen tavoitteen vastaisesti Lazion
alueella tällä hetkellä voimassa oleva apteekkipalvelujen järjestämistä koskeva lainsäädäntö estää parantamasta tehokkaasti
kansanterveyden suojelua.
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio päätti tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle
seuraavat kaksi ennakkoratkaisukysymystä:
”1)      Ovatko [L.R. 26/02:n] säännökset, joissa kielletään apteekkeja luopumasta vuosiloman pitämisestä, rajoitetaan niiden aukioloa
ja asetetaan sen edellytykseksi, että näistä rajoituksista voitaisiin myöntää poikkeus (10 §:n 2 momentti) Rooman kunnassa
sijaitsevien apteekkien osalta, että viranomainen harkintavaltaansa käyttäen (yhteisymmärryksessä kyseisessä pykälässä mainittujen
yksiköiden ja elinten kanssa) katsoo kunnan erityistä aluetta koskevan arviointiperusteen täyttyvän, yhteensoveltuvia niiden
vapaata kilpailua ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien yhteisön periaatteiden kanssa, joita tarkoitetaan muun muassa
EY 49, EY 81, EY 82, EY 83, EY 84, EY 85 ja EY 86 artiklassa?
2)      Ovatko rajoitukset, joita julkisina palveluina pidettävien apteekkipalvelujen harjoittamiselle asetetaan kansanterveyden suojaamiseksi
– kuten rajoitukset, joista [L.R. 26/02:ssa] säädetään apteekkien päivittäistä, viikoittaista ja vuotuista aukioloa koskevien
järjestelyjen osalta – yhteensoveltuvia [EY] 152 ja [EY] 153 artiklan kanssa?”

Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
Italian ja Kreikan hallitukset kiistävät kirjallisissa huomautuksissaan käsiteltävänä olevan ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi
ottamista koskevien edellytysten täyttymisen. Assiprofar ja epäsuorasti Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma ovat
suullisessa käsittelyssä esittäneet olevansa asiasta samaa mieltä.
Italian hallitus väittää erityisesti, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esitä mitään täsmennyksiä tosiseikoista
ja oikeudellisista seikoista, jotka ovat johtaneet siihen, että se on pohtinut merkityksellisen kansallisen säännöksen yhteensoveltuvuutta
mainitsemiensa EY:n perustamissopimuksen määräysten kanssa. Kreikan hallitus, Assiprofar ja Ordine dei Farmacisti della Provincia
di Roma väittävät puolestaan, että koska rajat ylittävää tekijää ei ole, ennakkoratkaisukysymyksillä ei ole mitään liittymäkohtaa
unionin oikeuteen.
Tässä yhteydessä on palautettava mieleen, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa
annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian
ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset
koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siis lähtökohtaisesti ratkaistava ne (ks. asia C-169/07, Hartlauer,
tuomio 10.3.2009, Kok., s. I-1721, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että unionin oikeutta koskevien kysymysten oletetaan olevan merkityksellisiä. Unionin tuomioistuin voi jättää
tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeussäännön
tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos
kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia
seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat C-94/04 ja C-202/04, Cipolla ym., tuomio 5.12.2006, Kok., s. I-11421, 25 kohta ja yhdistetyt asiat C-222/05–C-225/05,
van der Weerd ym., tuomio 7.6.2007, Kok., s. I-4233, 22 kohta).
Italian hallituksen esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä on kuitenkin todettava, että ennakkoratkaisupyynnössä kuvataan riittävästi
pääasiaan liittyviä oikeussääntöjä ja tosiseikkoja ja että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämien tietojen perusteella
voidaan määrittää, mitä esitetyt kysymykset koskevat. Ne, joita asiat koskevat, ovat siten voineet ennakkoratkaisupyynnön
perusteella tosiasiallisesti esittää huomautuksensa unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti, minkä unionin
tuomioistuimelle esitettyjen huomautusten sisältö sitä paitsi osoittaa.
Tästä seuraa, ettei kyseistä väitettä voida hyväksyä.
Seuraavaksi on huomautettava Assiprofarin, Ordine dei Farmascisti della Provincia di Roman ja Kreikan hallituksen esittämistä
väitteistä, joiden mukaan kaikki pääasiaan liittyvät seikat ovat tapahtuneet yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa, että unionin
tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee sen antaman vastauksen voivan tällaisissakin olosuhteissa olla ennakkoratkaisua pyytäneelle
tuomioistuimelle hyödyllinen erityisesti tilanteessa, jossa jäsenvaltion kansalaisella on kansallisen oikeuden nojalla oltava
samat oikeudet kuin jonkin muun jäsenvaltion kansalaisella olisi unionin oikeuden perusteella samanlaisessa tilanteessa (ks.
mm. asia C-451/03, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, tuomio 30.3.2006, Kok., s. I-2941, 29 kohta; em. yhdistetyt asiat
Cipolla ym., tuomion 30 kohta sekä yhdistetyt asiat C-570/07 ja C-571/07, Blanco Pérez ja Chao Gómez, tuomio 1.6.2010, 36
kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tässä tapauksessa edellisessä kohdassa esitetyssä oikeuskäytännössä mainittu tilanne koskee pääasian asiayhteydessä oikeuksia,
joita toisen jäsenvaltion kansalaisella voisi olla unionin oikeuden nojalla, jos hän olisi samanlaisessa tilanteessa kuin
Sbarigia, jolla on apteekki Rooman kunnan erityisellä alueella ja jonka tapauksessa toimivaltainen kansallinen viranomainen
on tehnyt päätöksen, jolla sovelletaan L.R. 26/02:n 10 §:n 2 momenttia hakemukseen, jolla ei kyseenalaisteta mitenkään kyseisellä
lailla käyttöön otettua apteekkien aukioloaikoja ja lomia koskevaa yleistä sääntelyjärjestelmää vaan pyydetään poikkeuksena
siihen ainoastaan lupaa luopua kaikista kiinniolojaksoista.
Pääasian erityisten olosuhteiden perusteella on siten selvää, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen välipäätöksessään
pyytämällä EY 49 artiklan tulkinnalla ei ole merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 72 ja 73 kohdassa huomauttanut, vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että
jäsenvaltion kansalaiseen, joka harjoittaa pysyvästi ja jatkuvasti ammattitoimintaa toisessa jäsenvaltiossa, sovelletaan EY:n
perustamissopimuksen sijoittautumisvapautta koskevan luvun eikä palveluja koskevan luvun määräyksiä (ks. mm. asia 2/74, Reyners,
tuomio 21.6.1974, Kok., s. 631, Kok., Ep. II, s. 449, 21 kohta ja asia C-55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995, Kok., s. I-4165,
28 kohta).
Sijoittautumisvapaudesta on lisäksi todettava, että vaikka Tribunale amministrativo regionale per il Lazio ei olekaan nimenomaisesti
pyytänyt unionin tuomioistuinta tulkitsemaan EY 43 artiklaa, on selvää, ettei myöskään kyseisen artiklan tulkinnalla ole merkitystä
ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan oikeusriidan yhteydessä.
Kuten tämän tuomion 23 kohdassa on jo huomautettu, tässä tapauksessa asianomainen apteekki on näet kiinteä toimipaikka Rooman
keskikaupungin jalankulkualueella ja sen omistaja, jonka edellä esitetyn oletetun tilanteen mukaan oletetaan olevan toisen
jäsenvaltion kansalainen, on jo harjoittanut pysyvästi ammattitoimintaa. Pääasian oikeusriidassa siis EY 43 artiklassa vahvistetun
sijoittautumisoikeuden käyttäminen ei ole mitenkään riidanalaista.
Tämän tarkennuksen jälkeen on todettava, ettei myöskään muita, kilpailua koskevia yhteisön oikeuden määräyksiä, joita ennakkoratkaisua
pyytänyt tuomioistuin pyytää tulkitsemaan ja joita ovat etenkin EY 81–EY 86 artikla, voida selvästikään soveltaa pääasian
kaltaisessa asiayhteydessä.
Ensiksi on näet todettava, ettei EY 83–EY 85 artiklalla ole merkitystä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä
olevassa asiassa, koska ne ovat joko puhtaasti menettelyä koskevia määräyksiä (EY 83 ja EY 85 artikla) tai siirtymämääräyksiä
(EY 84 artikla).
Toiseksi EY 81 ja EY 82 artiklasta on huomautettava, että vaikka ne koskevat ainoastaan yritysten toimintaa eivätkä kohdistu
jäsenvaltioiden antamiin lakeihin tai asetuksiin, niissä, luettuina yhdessä yhteistyövelvollisuutta koskevan EY 10 artiklan
kanssa, asetetaan jäsenvaltioille kuitenkin velvollisuus olla toteuttamatta tai pitämättä voimassa toimenpiteitä – vaikka
ne olisivat lakeja tai asetuksia – jotka ovat omiaan poistamaan yrityksiin sovellettavien kilpailusääntöjen tehokkaan vaikutuksen
(ks. em. yhdistetyt asiat Cipolla ym., tuomion 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on kuitenkin selvää, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö, joka koskee mahdollisen poikkeuksen
myöntämistä Rooman kunnan erityisellä alueella sijaitsevan apteekin aukioloaikoihin, ei voi sellaisenaan tai sen soveltamisen
johdosta vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan EY 81 ja EY 82 artiklassa tarkoitetulla tavalla (ks. vastakohtaispäätelmänä
asia 8/72, Vereniging van Cementhandelaren v. komissio, tuomio 17.10.1972, Kok., s. 977, 29 kohta; asia C-179/90, Merci convenzionali
porto di Genova, tuomio 10.12.1991, Kok., s. I-5889, 14 ja 15 kohta ja asia C-35/99, Arduino, tuomio 19.2.2002, Kok., s. I-1529,
33 kohta).
Tämän perusteella on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäinen kysymys on jätettävä tutkimatta
siltä osin kuin se koskee EY 81 ja EY 82 artiklan määräyksiä.
Kolmanneksi siitä, että mainittuja kilpailua koskevia unionin oikeuden määräyksiä ei sovelleta pääasiassa, seuraa, ettei pääasiassa
ole sovellettava myöskään EY 86 artiklaa.
EY 28 artiklasta, johon eräät huomautuksia unionin tuomioistuimessa esittäneet asianosaiset ovat vedonneet, on perinpohjaisuuden
vuoksi todettava, että tämän tuomion 32 kohdassa esitetyistä syistä voidaan suoralta kädeltä katsoa, ettei kyse ole myöskään
jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vaikuttamisesta eikä näin ollen mahdollisesta tavaroiden vapaan liikkuvuuden esteestä.
Tästä seuraa, ettei EY 28 artiklan tulkinnalla ole merkitystä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan
oikeusriidan ratkaisemisen kannalta.
Lopuksi on riittävää todeta EY 152 ja EY 153 artiklasta, jotka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on maininnut toisessa
kysymyksessään, kuten julkiasiamies on ratkaisuehdotuksensa 48–51 kohdassa huomauttanut ja kuten melkein kaikki huomautuksia
nyt käsiteltävässä asiassa esittäneet asianosaiset ovat korostaneet, että mainitut artiklat on osoitettu unionin toimielimille
ja jäsenvaltioille eikä niihin selvästikään voida vedota sen tutkituttamiseksi, ovatko kansalliset toimenpiteet yhteensoveltuvia
unionin oikeuden kanssa.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että käsiteltävänä oleva ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Tribunale amministrativo regionale per il Lazion 21.5.2008 tehdyllä välipäätöksellä esittämä ennakkoratkaisupyyntö jätetään
tutkimatta.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.