CELEX: 62007CJ0297
Schengeni lepingu rakendamise konventsioon
Artikkel 54
Ne bis in idem põhimõte
Kohaldamisala
Sama teo eest tagaseljaotsusega süüdimõistmine
Mõiste "lõplik kohtuotsus"
Siseriiklikud menetluseeskirjad
Mõiste "karistus, mida ei saa enam täitmisele pöörata

Eelotsusetaotlus käsitleb 19. juunil 1990 Schengenis (Luksemburg) allkirjastatud konventsiooni, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (
EÜT 2000, L 239, lk 19
; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9; edaspidi „Schengeni lepingu rakendamise konventsioon”) artikli 54 tõlgendamist.
Taotlus esitati Saksamaal 11. detsembril 2002 Saksa kodaniku K. Bourquaini vastu alustatud kriminaalmenetluse raames, milles viimast süüdistatakse mõrvas, samas kui teise konventsiooniosalise riigi kohtus sama teo osas algatatud kriminaalmenetlus oli juba 26. jaanuaril 1961 lõppenud süüdimõistva tagaseljaotsusega.
Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu õigus
Vastavalt Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule Amsterdami lepinguga lisatud protokolli Schengeni
acquis
’ Euroopa Liitu integreerimise kohta (edaspidi „protokoll”) artiklile 1 on 13 Euroopa Liidu liikmesriiki, sh Saksamaa Liitvabariik ja Prantsuse Vabariik volitatud omavahel sisse seadma tihedama koostöö Schengeni
acquis
’ kehtivusalas, mis on määratletud selle protokolli lisas.
Niimoodi määratletud Schengeni
acquis
’ osaks on eelkõige Schengenis 14. juunil 1985 Beneluxi majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi poolt allkirjastatud leping ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (
EÜT 2000, L 239, lk 13
; ELT eriväljaanne 19/02, lk 3) ning Schengeni lepingu rakendamise konventsioon.
Euroopa Liidu Nõukogu võttis protokolli artikli 2 lõike 1 teise lõigu teise lause alusel 20. mail 1999 vastu otsuse 1999/436/EÜ, millega määratakse kooskõlas Euroopa Ühenduse asutamislepingu ja Euroopa Liidu lepingu asjakohaste sätetega kindlaks iga Schengeni
acquis
’ hulka kuuluva sätte või otsuse õiguslik alus (
EÜT L 176, lk 17
). Selle otsuse artiklist 2 koostoimes selle A lisaga nähtub, et nõukogu määras EL artiklid 34 ja 31 Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklite 54–58 õiguslikuks aluseks.
Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni III jaotisesse pealkirjaga „Politsei ja julgeolek” kuuluvas 3. peatükis pealkirjaga „
Ne bis in idem
põhimõtte rakendamine” asuv artikkel 54 sätestab:
„Isikut, kelle suhtes üks konventsiooniosaline on langetanud lõpliku kohtuotsuse, ei või teine konventsiooniosaline sama teo eest vastutusele võtta, tingimusel et kui isikule on karistus määratud, on ta selle ära kandnud või kannab seda või seda ei saa otsuse langetanud konventsiooniosalise õiguse alusel enam täitmisele pöörata.”
Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 57 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.   Kui konventsiooniosaline süüdistab isikut õiguserikkumises ja selle konventsiooniosalise pädevatel asutustel on põhjust oletada, et süüdistus on seotud samade tegudega, mille eest teine konventsiooniosaline on isiku üle juba lõpliku kohtuotsuse langetanud, taotlevad need asutused, kui nad seda vajalikuks peavad, selle konventsiooniosalise pädevatelt asutustelt teavet, kelle territooriumil kohtuotsus langetati.
2.   Taotletud teave edastatakse nii ruttu kui võimalik ning seda arvestatakse edasiste sammude üle otsustamisel käimasolevas kohtuasjas.”
Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikkel 58 sätestab:
„Eespool olevad sätted ei piira laiemate siseriiklike normide kohaldamist
ne bis in idem
põhimõtte kehtivuse suhtes välismaal tehtud kohtulahendite puhul.”
Mis puudutab Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklite 54–58 territoriaalset kohaldamisala, siis tuleneb otsuse 1999/436 artiklist 6, et nende kohaldamisala on määratletud Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 138. Viimati nimetatud artikkel sätestab:
„[Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni] sätteid kohaldatakse Prantsuse Vabariigi puhul ainult Prantsuse Vabariigi Euroopas paikneva territooriumi suhtes.
[…]”.
Euroopa Ühenduste Teatajas 1. mail 1999 (
EÜT L 114, lk 56
) avaldatud Amsterdami lepingu jõustumise kuupäeva käsitlevast teadaandest nähtub, et Saksamaa Liitvabariik aktsepteeris EL artikli 35 lõike 2 alusel tehtud deklaratsiooniga Euroopa Kohtu pädevuse teha EL artikli 35 lõike 3 punktis b sätestatud korras otsuseid.
Siseriiklik õigus
Code de justice militaire’i (Prantsuse sõjaväekohtute menetlusseadustik,
Journal officiel de la République française
, edaspidi „
JORF
”, 15.3.1928) artikli 120 seitsmes kuni üheksas lõik sätestasid 26. jaanuaril 1961 kehtinud versioonis:
„Tavalises korras tehtud tagaseljaotsusest […] teavitatakse kohtuistungile ilmumata jäänud süüdistatavat või selle kohta saadetakse teade süüdistatava elukohta.
Viie päeva jooksul sellisest teavitamisest võib kohtuistungile ilmumata jäänud süüdistatav esitada kaja. Kui nimetatud tähtaeg on möödunud, ilma et oleks esitatud kaja, siis loetakse, et kohtuotsus on tehtud süüdistatava menetlusest osavõtul.
Kui isikut ei ole eelmainitud moel teavitatud või kui kohtuotsuse täitmiseks võetud aktidest ei tulene, et süüdimõistetu sai otsusest teada, siis on kaja võimalik esitada kuni karistuse aegumistähtaja möödumiseni.”
Selle seadustiku artiklis 121 selle põhikohtuasja asjaolude ilmnemise hetkel kehtinud muudetud versioonis on sätestatud – viidates code de procédure pénale français’ (Prantsuse kriminaalmenetluse seadustik) artiklile 639 –, et tagaseljaotsusega süüdimõistetud isiku ülesleidmise korral enne karistuse aegumistähtaja möödumist ei pöörata karistust täitmisele, vaid algatatakse uus menetlus, seekord süüdistatava menetlusest osavõtul.
Kriminaalmenetluse seadustiku artikli 763 kohaselt karistuse aegumistähtaeg, millele viitavad nimetatud sõjaväekohtute menetlusseadustiku artikli 120 lõige 9 ja artikkel 121, on 20 aastat.
loi n
o
68-697, du 31 juillet 1968, portant amnistie’ (31. juuli 1968. aasta seadus nr 68-697 amnestia kohta,
JORF
, 2.8.1968, lk 7521) artikkel 1, mis kuulub selle seaduse I jao „Üldine amnestia kõigi Alžeeria sündmustega seonduvate süütegude eest”, sätestab:
„Amnestia antakse kõigi Alžeeria sündmustega seonduvate süütegude eest.
Alžeeria sündmustega seonduvaks loetakse kõik Alžeerias teeninud sõjaväelaste poolt käesoleva artikli esimeses lõigus nimetatud perioodil toimepandud süüteod.”
Selle seaduse artikli 4 lõikes 1 on täpsustatud, et selles ette nähtud amnestia tagajärjed on sellised, mis on määratletud loi n
o
66-396, du 17 juin 1966, portant amnistie d’infractions contre la sûreté de l’État ou commises en relation avec les événements d’Algérie’ (17. juuni 1966. aasta seadus nr 66-396 riikliku julgeoleku vastaste või Alžeeria sündmustega seonduvate süütegude amnestia kohta,
JORF
, 18.6.1966, lk 4915) artiklites 9–16.
Seaduse nr 66/396 artikkel 9 sätestab:
„Amnestia tagajärg on see, et vabastatakse kõigist põhi- kõrval- ja täiendavatest karistustest, eeskätt eluaegsest pagendusest ja kõigist muudest kaasnevatest õigusvõime ja õiguste äravõtmisest, ilma et antaks õigust hüvitisele. Süüteo toimepanijale ennistatakse võimalus tingimisi karistusele, mis talle võidi määrata varasema süüdimõistva kohtuotsuse raames.”
Nimetatud seaduse artikkel 15 täpsustab:
„Kõigil isikutel, kes on oma ametikohustuste täitmisel saanud teadlikuks kriminaalkaristustest […], mis amnestiaga kustutati, on keelatud meenutada neid mis tahes moel või säilitada viited nendele mis tahes dokumendis. Seda keeldu ei kohaldata siiski kohtuotsuste ja otsuste protokollide puhul.”
Kriminaalmenetluse aluseks olevad asjaolud ja eelotsuse küsimus
K. Bourquain, kes teenis Prantsuse Võõrleegionis, mõisteti Bône’is (Alžeeria) Tribunal permanent des forces armées de la zone est constantinoise’i (Ida-Constantine alaline sõjaväekohus) poolt 26. jaanuaril 1961 tagaseljaotsusega süüdi deserteerimises ja mõrvas ning talle määrati surmanuhtlus.
See sõjaväekohus kohaldas Prantsuse sõjaväekohtute menetlusseadustikku ja leidis, et 4. mail 1960 oli K. Bourquain deserteerimiskatse käigus Alžeeria ja Tuneesia piiril tapnud tulirelvaga ühe teise Võõrleegioni sõduri, kes oli samuti Saksa kodanik ja kes oli püüdnud takistada tema põgenemist.
K. Bourquain põgenes Saksamaa Demokraatlikku Vabariiki ning ta ei saanud väidetavalt kunagi teada tehtud tagaseljaotsusest; kohtuotsusega, mis loeti tehtuks süüdistatava menetlusest osavõtul, määratud karistust ei olnud võimalik täitmisele pöörata.
Pärast seda kohtuotsust ei algatatud K. Bourquaini vastu Alžeerias ega Prantsusmaal ühtegi kriminaalmenetlust. Lisaks sellele anti Prantsusmaal kõigi Alžeeria sõja ajal toimepandud süütegude eest amnestia eespool märgitud seadustega. Seevastu algatati sama teo eest K. Bourquaini vastu menetlus Saksamaa Liitvabariigis ja 1962. aastal edastati endise Saksamaa Demokraatliku Vabariigi ametiasutustele vahistamismäärus; viimased keeldusid K. Bourquaini loovutamisest.
2001. aasta lõpus avastati, et K. Bourquain elas Regensburgi piirkonnas (Saksamaa). 11. detsembril 2002 esitas Staatsanwaltschaft Regensburg (Regensburgi prokuratuur) K. Bourquaini vastu sama teo eest mõrvasüüdistuse ning algatas eelotsusetaotluse esitanud kohtus Saksa karistusseadustiku artikli 211 alusel menetluse.
Neil asjaoludel taotles eelotsusetaotluse esitanud kohus 17. juuli 2003. aasta kirjaga Prantsuse justiitsministeeriumilt Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 57 lõike 1 alusel teavet selle kohta, kas Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54 sätestatud kahekordse vastutusele võtmise keelu tõttu takistab Ida-Constantine alalise sõjaväekohtu 26. jaanuari 1961. aasta kohtuotsus sama teo eest uue kriminaalmenetluse algatamist Saksamaal.
Pariisi Tribunal aux armées’ (sõjaväekohus) prokuratuur vastas sellele teabe saamise taotlusele, märkides eeskätt järgmist:
„26. jaanuaril 1961 [K. Bourquaini] vastu tehtud tagaseljaotsus on seadusjõustunud. Surmanuhtlust määrav otsus muutus 1981. aastast vaidlustamatuks. Kuivõrd Prantsuse õiguse kohaselt on kriminaalõiguses karistuste aegumistähtaeg 20 aastat, siis ei saa kohtuotsust enam täitmisele pöörata.”
Lisaks sellele palus eelotsusetaotluse esitanud kohus arvamust Max-Planck-Institut für ausländisches und internationales Strafrecht’ilt (välisriikide ja rahvusvahelise kriminaalõiguse Max-Planck’i-Instituut) Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 tõlgendamise kohta, arvestades põhikohtuasja asjaoludega. See instituut tegi oma 9. mai 2006. aasta arvamuses järelduse, et kuigi Prantsuse menetlusõiguse eripärade tõttu oli kohtuotsuse otsekohe täitmisele pööramine välistatud, olid põhikohtuasjas täidetud Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 kohaldamise tingimused ning seega oli keelatud uue kriminaalmenetluse algatamine K. Bourquaini vastu. See instituut jäi täiendavate märkuste taotlusele vastates 14. veebruari 2007. aasta kirjas oma seisukohale kindlaks.
Leides, et Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklit 54 võib tõlgendada nii, et esimene konventsiooniosalise riigi kohtu süüdimõistev otsus peab olema minevikus olnud mingil ajahetkel täitmisele pööratav, et uus vastutusele võtmine teise konventsiooniosalise riigi kohtutes oleks keelatud, otsustas Landgericht Regensburg menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas isikut, kelle suhtes üks konventsiooniosaline on langetanud lõpliku kohtuotsuse, võib teine konventsiooniosaline sama teo eest vastutusele võtta, kui otsuse langetanud konventsiooniosalise õiguse alusel ei olnud isikule määratud karistust võimalik täitmisele pöörata?”
Euroopa Kohtu pädevus
Kõigepealt tuleb meenutada, et nagu ilmneb käesoleva otsuse punktist 10, on Euroopa Kohus käesoleval juhul pädev otsustama Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni tõlgendamise üle EL artikli 35 alusel.
Teiseks on oluline täpsustada, et Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklit 54 kohaldatakse
ratione temporis
niisuguse kriminaalmenetluse suhtes, nagu on kõne all põhikohtuasjas. Kuigi on tõsi, et Schengeni lepingu rakendamise konventsioon ei olnud sel ajal Prantsusmaal veel jõustunud, kui K. Bourquain selle riigi pädeva kohtu poolt esimest korda süüdi mõisteti, oli see mõlemas asjaomases riigis jõus ajal, mil teist kriminaalasja – mille menetlemisel esitati käesolev eelotsusetaotlus – menetlev kohus kaalus
ne bis in idem
põhimõtte kohaldamise tingimusi (vt selle kohta 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-367/05: Kraaijenbrink, EKL 2007, lk I-6619
, punkt 22).
Kolmandaks, mis puudutab Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklite 54–58 territoriaalset kohaldamisala, siis tuleb täpsustada, et kuigi vastavalt otsuse 1999/436 artiklile 6 koosloetuna Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikliga 138 ei ole Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikkel 54 kunagi kehtinud Alžeeria territooriumil, kus K. Bourquain esimest korda süüdi mõisteti, ei saa nimetatud artikli 54 kohaldamine sellistel eriomastel asjaoludel, mis iseloomustavad nimetatud süüdimõistmist, sõltuda kohast, kus kõnealune süüdimõistev otsus tehti – otsustavaks on asjaolu, et otsuse tegi sellise riigi pädev kohus, kellest hiljem sai Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni osaline.
Nagu õigesti rõhutab Euroopa Ühenduste Komisjon, siis kuna Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikkel 54 ei näe ette, et asjaomase isiku suhtes peab kohtuotsus olema tingimata tehtud konventsiooniosalise territooriumil, siis ei saa seda sätet, mille eesmärk on kaitsta sama teo eest uuesti vastutusele võtmise vastu isikut, kelle suhtes on tehtud lõplik kohtuotsus, tõlgendada nii, et Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklid 54–58 ei ole kunagi kohaldatavad nende isikute suhtes, kelle üle on kohut mõistnud konventsiooniosaline väljaspool konventsiooniga hõlmatud territooriumi.
Selles osas tuleb täpsustada, et Ida-Constantine alaline sõjaväekohus oli Prantsuse kohus, kes K. Bourquaini 26. jaanuaril 1961 süüdi mõistes kohaldas kõnealuseid Prantsuse õiguse sätteid.
Lisaks tuleb märkida, et igal juhul lubab Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikkel 58 Saksamaa Liitvabariigil kohaldada laiemaid siseriiklikke norme
ne bis in idem
põhimõtte kehtivuse suhtes. Nii võivad konventsiooniosalised riigid kohaldada seda põhimõtet muude kohtuotsuste suhtes kui need, mis kuuluvad nimetatud artikli 54 kohaldamisalasse (vt kriminaalasja lõpetamise menetluste kohta 11. veebruari 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-187/01 ja C-385/01: Gözütok ja Brügge, EKL 2003, lk I-1345
, punkt 45).
Eelotsuse küsimus
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõte on kohaldatav kriminaalmenetluse suhtes, mis on konventsiooniosalises riigis algatatud sama teo eest, millega seoses on süüdistatava kohta teises konventsiooniosalises riigis juba tehtud lõplik kohtuotsus, ja seda isegi siis, kui süüdimõistva otsuse langetanud riigi õiguse alusel ei olnud süüdistavale määratud karistust võimalik täitmisele pöörata.
Sissejuhatuseks tuleb täpsustada esiteks seda, nagu märkis komisjon oma kirjalikes märkustes, et tagaseljaotsusega süüdimõistmine võib põhimõtteliselt kuuluda Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 kohaldamisalasse ning kujutada endast seega menetluslikku takistust uue kriminaalasja algatamisel.
Esiteks tuleneb Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklist 54, et tagaseljaotsuseid ei ole jäetud välja selle kohaldamisalast, kuivõrd artikli 54 kohaldamise eeltingimus on üksnes see, et konventsiooniosalises riigis on tehtud lõplik kohtuotsus.
Teiseks on oluline meelde tuletada, et Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 kohaldamist ei ole seatud sõltuvusse konventsiooniosaliste riikide karistusõiguse normide harmoniseerimisest või ühtlustamisest tagaseljaotsuste valdkonnas (vt selle kohta seoses kriminaalasja lõpetamise menetlustega eespool viidatud kohtuotsus Gözütok ja Brügge, punkt 32).
Neil tingimustel eeldab Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikkel 54 – kohaldugu ta siis konventsiooniosalise riigi õigusega kooskõlas langetatud tagaseljaotsuse või tavalise kohtuotsuse suhtes – tingimata seda, et konventsiooniosaliste riikide vahel eksisteerib vastastikune usaldus üksteise karistusõiguse süsteemide suhtes ja et igaüks neist arvestab teistes konventsiooniosalistes riikides kehtiva karistusõiguse kohaldamisega, isegi kui nende siseriiklikus õiguses oleks lahendus erinev (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Gözütok ja Brügge, punkt 33).
Teiselt poolt, nagu väitsid mitu liikmesriiki ja komisjon oma kirjalikes märkustes, tuleb uurida, kas Ida-Constantine alalise sõjaväekohtu langetatud süüdimõistev tagaseljaotsus on „lõplik” Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 tähenduses, võttes arvesse võimatust pöörata määratud karistus vahetult täitmisele, kuivõrd Prantsuse õiguses on ette nähtud kohustus algatada tagaseljaotsusega süüdimõistetud isiku ülesleidmise korral uus menetlus, seekord süüdistatava menetlusest osavõtul.
Selles osas on Tšehhi ja Ungari valitsusel kahtlusi, kas nimetatud alalise kohtu otsus kujutab endast lõplikku takistust kriminaalkorras vastutusele võtmisel ja seda just nimelt viidatud kohustuse tõttu algatada tagaselja süüdimõistetu vahistamise korral uus menetlus.
Siiski ei välista ainuüksi asjaolu, et tagaseljamenetluse tõttu oleks Prantsuse õiguse kohaselt tulnud menetlus uuesti avada, kui K. Bourquain oleks karistuse aegumistähtaja jooksul ja enne amnestia andmist (st ajavahemikul 26. jaanuarist 1961 kuni 31. juulini 1968) üles leitud, iseenesest seda, et süüdimõistev tagaseljaotsus määratletakse siiski lõpliku kohtuotsusena Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 tähenduses.
Et järgida Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 eesmärki vältida seda, et oma liikumisvabadust kasutavat isikut võidakse sama teo eest mitme konventsiooniosalise riigi territooriumil vastutusele võtta (vt eespool viidatud kohtuotsus Gözütok ja Brügge, punkt 38), on Euroopa Liidu raames vaja tunnustada sellist kohtuotsust, nagu langetas Ida-Constantine alaline sõjaväekohus 26. jaanuaril 1961, otsustades asjaomasele isikule etteheidetavate tegude üle lõplikult selle konventsiooniosalise riigi õigusnormide alusel, kus esimene kriminaalmenetlus algatati.
Nimelt oleks selle eesmärgi saavutamine takistatud, kui sellised siseriiklike menetluste eripärad, nagu on sätestatud Prantsuse sõjaväekohtute menetlusseadustiku artiklites 120 ja 121, ei võimaldaks tõlgendada Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54 kasutatud lõpliku kohtuotsuse mõistet nii, et see hõlmab siseriikliku õigusega kooskõlas langetatud tagaseljaotsuseid.
Igal juhul tuleb tuvastada, et Pariisi sõjaväekohtu prokuratuur märgib – viitamata seejuures kuidagi asjaolule, et K. Bourquaini süütegude eest anti 1968. aastal amnestia –, et seda isikut süüdimõistev kohtuotsus muutus vaidlustamatuks 1981. aastast, st enne teise kriminaalmenetluse algatamist Saksamaal 2002. aastal.
Selles osas tuleb lisada, et kui seaduse nr 68-697 amnestia kohta tagajärg on see, et alates selle jõustumisest ei ole K. Bourquaini süüteod enam kuidagi karistatavad, siis selle sama seaduse tagajärgi, nagu neid on kirjeldatud eeskätt seaduse nr 66-396 artiklites 9 ja 15, ei saa mõista nii, et esimest kohtuotsust Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 tähenduses ei ole enam olemas.
Kuivõrd asjaomase isiku puudumisel tehtud kohtuotsust tuleb käesoleva kohtuasja asjaoludel käsitada lõplikuna Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 kohaldamise eesmärgil, siis tuleb välja selgitada, kas nimetatud artiklis ette nähtud täitmise tingimus – st see, et karistust ei saa enam täitmisele pöörata – on täidetud ka siis, kui esimese süüdimõistva kohtuotsusega määratud karistust ei olnud minevikus mingil ajahetkel, isegi enne amnestiat või karistuse aegumist, võimalik otse täitmisele pöörata.
Selles osas väitis Ungari valitsus, et Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54 kasutatud väljend, mille kohaselt karistust „ei saa [süüdimõistva] otsuse langetanud konventsiooniosalise õiguse alusel enam täitmisele pöörata”, tuleb tõlgendada nii, et määratud karistus pidi süüdimõistva otsuse teinud konventsiooniosalise riigi õigusnormide kohaselt olema täitmisele pööratav vähemalt kohtuotsuse kuupäeval.
Siiski ei näe nimetatud täitmise tingimus ette, et selle süüdimõistva otsuse langetanud riigi õiguse kohaselt peab karistus olema otse täitmisele pööratav, vaid nõuab üksnes seda, et lõpliku kohtuotsusega määratud karistust „ei saa […] enam täitmisele pöörata”. Sõnad „ei […] enam” viitavad ajahetkele, mil algatatakse uus kriminaalmenetlus, mille puhul teise konventsiooniosalise riigi pädev kohus peab kontrollima, kas Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54 sätestatud tingimused on täidetud.
Sellest tuleneb, et nimetatud artiklis ette nähtud täitmise tingimus on täidetud, kui tuvastatakse, et sama isiku vastu sama teo eest, millega seoses see isik esimeses konventsiooniosalises riigis süüdi mõisteti, ei ole teise kriminaalmenetluse algatamise hetkel esimese riigi seaduste kohaselt selles riigis määratud karistust enam võimalik täitmisele pöörata.
Sellist tõlgendust toetab Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 eesmärk, mis seisneb selle vältimises, et oma liikumisvabadust kasutavat isikut võidakse sama teo eest mitme konventsiooniosalise riigi territooriumil vastutusele võtta.
See liikumisvabadus on põhikohtuasjas esineva olukorraga sarnasel juhul tõhusalt tagatud vaid siis, kui asjaomane isik teab, et kui ta kord süüdi mõistetakse ja kui talle määratud karistust ei ole süüdimõistva otsuse langetanud konventsiooniosalise riigi seaduste alusel enam võimalik täitmisele pöörata, võib ta liikuda Schengeni alal ilma, et peaks kartma vastutusele võtmist teises konventsiooniosalises riigis sel põhjusel, et esimese konventsiooniosalise riigi menetlusõiguse eripärade tõttu ei olnud karistust võimalik otse täitmisele pöörata.
Kuid põhikohtuasjas, kus on tuvastatud, et määratud karistus ei olnud 2002. aastal, kui Saksamaal algatati teine kriminaalmenetlus, enam täitmisele pööratav, oleks Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 tõhusa kohaldamisega vastuolus, kui see jäetakse kohaldamata ainuüksi Prantsuse kriminaalmenetluse eripärade tõttu, millest tulenevalt on karistuse täitmisele pööramine seatud sõltuvusse uue süüdimõistva otsuse tegemisest süüdistatava menetlusest osavõtul.
Neil asjaoludel tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõte on kohaldatav kriminaalmenetluse suhtes, mis on konventsiooniosalises riigis algatatud sama teo eest, millega seoses on süüdistatava kohta teises konventsiooniosalises riigis juba tehtud lõplik kohtuotsus, ja seda isegi siis, kui süüdimõistva otsuse langetanud riigi õiguse alusel ei olnud süüdistatavale määratud karistust selliste menetluslike eripärade tõttu, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võimalik otse täitmisele pöörata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

19. juunil 1990 Schengenis (Luksemburg) allkirjastatud konventsiooni, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta, artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõte on kohaldatav kriminaalmenetluse suhtes, mis on konventsiooniosalises riigis algatatud sama teo eest, millega seoses on süüdistatava kohta teises konventsiooniosalises riigis juba tehtud lõplik kohtuotsus, ja seda isegi siis, kui süüdimõistva otsuse langetanud riigi õiguse alusel ei olnud süüdistatavale määratud karistust selliste menetluslike eripärade tõttu, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võimalik otse täitmisele pöörata.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.