CELEX: 62008CJ0485
Apeliacinis skundas
Deleguotas nacionalinis ekspertas
Dienpinigiai
Vienodo požiūrio principas

Apeliaciniu skundu C. Gualtieri prašo panaikinti 2008 m. rugsėjo 10 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo (dabar
– Bendrasis Teismas) sprendimą
Gualtieri prieš Komisiją
(T‑284/06, toliau – skundžiamas sprendimas) atmesti jos ieškinį, kuriuo prašoma:
–        panaikinti 2005 m. rugsėjo 5 d. Europos Bendrijų Komisijos sprendimą atsisakyti jai skirti 107,10 EUR dydžio dienpinigius
bei 321,30 EUR mėnesinę išmoką,
–        panaikinti 2006 m. sausio 30 d. sprendimą, kuriuo Komisija atmetė jos skundą, pateiktą dėl 2005 m. rugsėjo 5 d. sprendimo,
–        panaikinti visus Komisijos mėnesinius pranešimus, kuriais apskaičiuotos jai priklausančios dienpinigių išmokos,
–        priteisti iš Komisijos sumokėti išmokas, kurios, jos nuomone, jai priklauso nuo 2004 m. sausio 1 d., bei atsižvelgti į tai,
kad šios išmokos padidintos 2004 m. vasario 27 d. Komisijos sprendimu C (2004) 577, nustatančiu į Komisiją deleguotiems nacionaliniams
ekspertams taikomas taisykles, ir 2005 m. kovo 22 d. Sprendimu C (2005) 872, iš dalies keičiančiu Sprendimą C (2004) 577,
–        subsidiariai pastarajam reikalavimui – priteisti iš Komisijos sumokėti išmokas, kurios, jos nuomone, jai priklauso nuo 2005 m.
vasario 2 d., arba – subsidiariai ir šiam reikalavimui – nuo 2005 m. liepos 4 d. iki 2005 m. gruodžio 31 d.,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
I –
Teisinis pagrindas
2002 m. balandžio 30 d. Komisijos sprendimo C (2002) 1559, nustatančio į Komisijos tarnybas deleguotiems nacionaliniams ekspertams
taikomas taisykles, su pakeitimais, padarytais 2003 m. sausio 31 d. Sprendimu C (2003) 406 (toliau – DNE sprendimas), 1 straipsnio
1 ir 2 dalyse buvo numatyta:
„1.      Šios taisyklės taikomos deleguotiems nacionaliniams ekspertams (toliau – DNE), kuriuos į Komisiją <...> delegavo nacionalinės,
regioninės ar vietos valdžios institucijos. <...>
2.      Asmenys, kuriems taikomos šios taisyklės, lieka darbdavio tarnyboje visą delegavimo laikotarpį ir jiems už darbą toliau moka
tas darbdavys.“
Pagal DNE sprendimo 17 straipsnio 1 dalį:
„Viso delegavimo metu DNE turi teisę į dienpinigių išmoką. Jei atstumas tarp įdarbinimo vietos ir delegavimo vietos yra 150 km
ar mažiau, dienpinigiai yra 26,78 EUR. Jei atstumas yra didesnis už 150 km, dienpinigiai yra 107,10 EUR.“
DNE sprendimo 17 straipsnio 2 dalyje numatyta mėnesinė išmoka, kurios dydis priklauso nuo atstumo tarp gyvenamosios vietos
ir delegavimo vietos.
DNE sprendimo 20 straipsnis buvo suformuluotas taip:
„1. Šiose taisyklėse gyvenamoji vieta – vieta, kur DNE vykdė savo pareigas darbdaviui prieš pat delegavimą. Paskyrimo vieta
– Komisijos tarnybos, į kurią yra paskirtas DNE, vieta. Šios vietos nurodomos pasikeičiant laiškais, minimais 5 straipsnio
1 dalyje.
<...>
3. [Toliau nurodytais atvejais] laikoma, kad gyvenamoji vieta yra delegavimo vieta:
<...>
b) jei Komisijos prašymo dėl delegavimo pateikimo momentu delegavimo vieta sutampa su pagrindine DNE sutuoktinio ar DNE išlaikomo
vaiko (vaikų) gyvenamąja vieta.
Šiuo tikslu DNE, kuris gyvena 150 km ar mažesniu atstumu nuo delegavimo vietos, laikomas gyvenančiu šioje vietoje.“
Vėliau DNE sprendimas buvo iš dalies pakeistas Komisijos 2004 m. vasario 27 d. Sprendimu C (2004) 577, 2005 m. kovo 22 d.
Sprendimu C (2005) 872 ir 2005 m. rugsėjo 21 d. Sprendimu C (2005) 3608. Jis buvo pripažintas netekusiu galios 2006 m. birželio
1 d. Komisijos sprendimu C (2006) 2033 dėl nacionaliniams ekspertams, deleguojamiems į Komisijos tarnybas, taikomų taisyklių.
II –
Faktinės bylos aplinkybės
Skundžiamo sprendimo 6–13 punktuose ginčo faktinės aplinkybės išdėstytos taip:
„6      Ieškovė Claudia Gualtieri, Italijos teisėja, dirbo Komisijoje kaip DNE nuo 2004 m. sausio 1 d. iki 2005 m. gruodžio 31 d.
7      Iš Italijos Respublikos nuolatinės atstovybės Europos Sąjungoje gavusi delegavimo dokumentus Komisija nusiuntė nuolatinei
atstovybei laišką, kurį ši gavo 2003 m. lapkričio 11 d., informuodama, kad ieškovei bus taikomos [DNE sprendimo] nuostatos
ir todėl ji gaus 107,10 EUR dienpinigius bei šio sprendimo 17 straipsnyje numatytomis sąlygomis – 321,30 EUR mėnesinę išmoką.
8      Keletą dienų po to, kai ieškovė pradėjo eiti pareigas kaip DNE, Personalo ir administracijos generalinis direktoratas 2004 m.
sausio 9 d. laišku informavo Italijos Respublikos nuolatinę atstovybę, kad ieškovė gaus tik 26,78 EUR, o ne anksčiau minėto
107,10 EUR dydžio dienpinigius, nes tuo metu jos sutuoktinio gyvenamoji vieta DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies prasme
buvo Briuselyje.
9      Nuo 2005 m. vasario 2 d. ieškovė su savo sutuoktiniu gyveno skyrium ir persikėlė gyventi kitu adresu Briuselyje. <...> 2005 m.
liepos 4 d. Briuselio pirmosios instancijos teismui pateiktas sutuoktinių ištuokos aktas, pagal Belgijos teisę parengtas bendru
sutarimu, dėl kurio 2006 m. sausio 13 d. priimtas teismo sprendimas.
10      2005 m. liepos 6 d. pateiktu prašymu ieškovė, remdamasi savo ir sutuoktinio separacija, paprašė Komisijos mokėti 107,10 EUR
dydžio dienpinigius ir mėnesinę išmoką, kuri, kaip manė, jai priklausė bent jau už laikotarpį nuo 2005 m. vasario 2 d.
11      2005 m. rugsėjo 5 d. Komisija atmetė šį prašymą remdamasi nustatyta aplinkybe, jog tuo metu, kai ieškovė pateikė prašymą dėl
delegavimo, jos gyvenamoji vieta DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies b punkto prasme buvo Briuselyje.
12      2005 m. spalio 17 d. ieškovė pateikė skundą pagal DNE sprendimo su pakeitimais, padarytais 2005 m. kovo 22 d. [Komisijos]
sprendimu C (2005) 872, 27 straipsnį.
13      2006 m. sausio 30 d. sprendimu Komisija pripažino šį skundą pateiktu pagal Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio
2 dalį, tačiau jį atmetė, visų pirma remdamasi aplinkybe, jog „nustačius, kad Komisijos prašymo dėl delegavimo pateikimo momentu
suinteresuotojo įdarbinimo vieta buvo jo gyvenamojoje vietoje, šio nustatymo nereikia peržiūrėti dėl to, kad gali būti pasikeitusios
[suinteresuotojo] asmeninės aplinkybės. <...>“
III –
Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
Dokumentu, kurį Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2006 m. balandžio 30 d., ieškovė pateikė ieškinį, kuriuo prašo patenkinti
šio sprendimo 1 punkte nurodytus reikalavimus.
2006 m. spalio 9 d. nutartimi Tarnautojų teismas (pirmoji kolegija) nusprendė, kad ieškovė, veikdama kaip DNE, nėra Europos
Bendrijų tarnautoja EB 236 straipsnio prasme. Taigi jis pripažino neturįs
ratione personae
jurisdikcijos spręsti šį ginčą ir, pritaikęs Teisingumo Teismo statuto I priedo 8 straipsnio 2 dalį, perdavė bylą Pirmosios
instancijos teismui.
Pirmosios instancijos teismas, pažymėjęs, kad, kaip nurodė Komisija, ieškinys yra priimtinas tik tiek, kiek juo prašoma panaikinti
2006 m. sausio 30 d. sprendimą ir kiek jis sietinas su atsisakymu išmokėti visus dienpinigius DNE sprendimo 17 straipsnio
prasme už laikotarpį nuo 2005 m. rugpjūčio 17 d. iki gruodžio 31 d. (arba nuo 2005 m. gegužės 6 d. iki gruodžio 31 d.), nusprendė,
jog siekiant koncentruoti procesą, tikslinga iš pradžių išnagrinėti su bylos esme susijusius klausimus ir atmesti ieškinį
iš esmės, nes taip nereikėtų nagrinėti jo priimtinumo klausimo.
Pirmosios instancijos teismas iš pradžių atmetė pirmąjį ieškovės pagrindą, susijusį su vienodo vertinimo principo pažeidimu
taikant DNE sprendimą.
Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 29 punkte atsakydamas į ieškovės argumentą, kad Komisija, po ieškovės
ir jos sutuoktinio separacijos atsisakiusi jai mokėti visą DNE sprendimo 17 straipsnyje numatytų dienpinigių sumą tuo pagrindu,
kad prašymo dėl delegavimo pateikimo momentu ji buvo susituokusi su Briuselyje gyvenančiu asmeniu, pažeidė EB 141 straipsnį,
nurodė, kad DNE sprendime nedaroma jokio skirtumo tarp vyriškos ir moteriškos lyčių, o jo taikymas neturėtų lemti kokios nors
diskriminacijos dėl lyties.
Skundžiamo sprendimo 30 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė, jog, maža to, nagrinėjamos išmokos bet kuriuo atveju
nėra atlyginimas, kaip tai, beje, pati ieškovė pripažino teismo posėdyje.
Skundžiamo sprendimo 31 punkte Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovės argumentą dėl vienodo vertinimo neatsižvelgiant
į santuokinį statusą principo pažeidimo nuspręsdamas, kad „DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies b punkte numatytas mechanizmas
taikomas vieną kartą visoms ir visiems DNE, nesvarbu, ar jie susituokę, ar ne“ ir kad „Komisija pagrįstai nusprendė, jog prašymo
dėl delegavimo pateikimo momentu ieškovė nebuvo diskriminuojama nesusituokusio DNE atžvilgiu, nes jos, susituokusios moters,
santuokinis teisinis statusas skyrėsi nuo nesusituokusio asmens statuso“. Pirmosios instancijos teismas, priminęs „nusistovėjusią
Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktiką, iš kurios matyti, jog santuoka iš principo nėra panaši į konkubinatą
ar kitas faktines situacijas, nes jos esminis požymis yra specifinių teisinių pareigų, skirtingų nei atsirandančių dėl bet
kokio kito statuso, sukūrimas“, pabrėžė: „iš bylos medžiagos matyti, jog ieškovė buvo susituokusi visą delegavimo laikotarpį,
nes jos ištuoka patvirtinta tik 2006 m. sausį“.
Paskui Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo antrąjį ieškovės pagrindą dėl DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies b punkto
neteisėtumo, pateiktą remiantis EB 241 straipsniu. Šį pagrindą jis atmetė skundžiamo sprendimo 36 ir 37 punktuose nurodęs,
kad raštu ieškovė jį apibūdino labai abstrakčiai, nenurodydama, kas būtent sudaro nurodytą lygybės principo pažeidimą, ir
žodžiu nepaaiškino teismo posėdyje, nors Pirmosios teismas to prašė.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovės trečiąjį pagrindą, grindžiamą tuo, kad Komisija pažeidė teisėtų lūkesčių
principą, skundžiamo sprendimo 42 ir 43 punktuose nurodęs, kad informacija, kurią Komisija perdavė ieškovei per Italijos Respublikos
nuolatinę atstovybę, prieštaravo pačioms DNE sprendimo nuostatoms ir neatitiko ieškovės, t. y. prašymo dėl delegavimo pateikimo
momentu su delegavimo vietoje gyvenančiu asmeniu susituokusios moters, statuso. Pirmosios instancijos teismas priminė, kad
DNE sprendimas buvo pridėtas prie ieškovei siunčiamų laiškų, be to, nusprendė, kad ieškovė, būdama praktikuojanti teisėja,
pati galėjo įvertinti šios padėties teisinį ir faktinį kontekstą.
IV –
Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme
Apeliaciniu skundu apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą visiškai arba iš dalies,
–        patenkinti pirmojoje ir apeliacinėje instancijoje pateiktus prašymus ir reikalavimus visiškai arba iš dalies,
–        subsidiariai – grąžinti bylą Bendrajam teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl esmės,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi abejose instancijose išlaidas ir – subsidiariai – kompensuoti visas su proceso pirmojoje
instancijoje susijusias išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
V –
Dėl apeliacinio skundo
A –
Dėl apeliacinio skundo dalies, kuria prašoma panaikinti skundžiamą sprendimą
Grįsdama savo reikalavimą apeliantė nurodo du pagrindus, susijusius su Pirmosios instancijos teismo padarytomis teisės klaidomis
ir motyvavimo trūkumais, dėl kurių buvo pažeistas lygybės darbo santykiuose principas ir nepakankamai motyvuotai atmestas
DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies b punkto neteisėtumu grindžiamas pagrindas.
Laišku, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2009 m. spalio 12 d., apeliantė pateikė prašymą pagal Procedūros reglamento
42 straipsnio 2 dalį ir 118 straipsnį leisti pateikti naują pagrindą.
1.     Dėl prašymo leisti pateikti naują pagrindą
a)     Šalių argumentai
Apeliantė nurodo, kad po to, kai ji pateikė apeliacinį skundą, Komisija priėmė 2008 m. lapkričio 12 d. Sprendimą C (2008) 6866, galutinis
dėl į Komisijos tarnybas deleguotiems ir šiose tarnybose apmokomiems nacionaliniams ekspertams taikomų taisyklių (toliau –
2008 m. DNE sprendimas).
Šiame naujame sprendime yra papildomų įrodymų, patvirtinančių apeliaciniame skunde nurodytą tezę, kad tarp DNE ir Komisijos
susiformuoja darbo santykiai, kuriems būdingas pavaldumas, o tokioje situacijoje DNE gaunamos išmokos pagal savo pobūdį yra
atlyginimas. Be to, 2008 m. DNE sprendime nebėra nuostatos, pagal kurią dienpinigiai sumažinami tuo atveju, kai prašymo dėl
delegavimo pateikimo momentu delegavimo vieta sutampa su pagrindine DNE sutuoktinio ar DNE išlaikomo vaiko gyvenamąja vieta.
Komisija, kuriai pagal Procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą buvo pasiūlyta atsakyti į šį pagrindą,
mano, kad prašymas leisti pateikti naują pagrindą yra nepriimtinas ir kad Teisingumo Teismas gali įvertinti apeliacinį skundą
tik pirmojoje instancijoje teismo nagrinėtos faktinės ir teisinės situacijos atžvilgiu. Be to, jei apeliantė mano, kad 2008 m.
priimtas DNE sprendimas yra svarbus vertinant jos padėtį pirmojoje instancijoje, ji turėjo pateikti tos instancijos teismui
prašymą dėl sprendimo peržiūrėjimo pagal Teisingumo Teismo statuto 44 straipsnį bei Pirmosios instancijos teismo procedūros
reglamento 125 ir 126 straipsnius.
Komisija subsidiariai nurodo, jog Procedūros reglamento 42 straipsnis turėtų būti aiškinamas kaip numatantis implicitinę sąlygą,
kad nurodyta aplinkybė yra svarbi. Tačiau 2008 m. DNE sprendimas niekaip negali paveikti padėties, susidariusios galiojant
2002 m. priimtam DNE sprendimui. Be to, apeliantės argumento nebūtų galima taikyti faktinėms aplinkybėms, nes 2008 m. DNE
sprendime išlaikoma visiška atskirtis tarp DNE ir Bendrijos pareigūnų bei tarnautojų.
b)     Teisingumo Teismo vertinimas
Teisingumo Teismo procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje, kuri apeliaciniam procesui taikoma pagal
šio reglamento 118 straipsnį, numatyta, kad vykstant procesui negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai
jie pagrindžiami teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui.
Nagrinėjamu atveju vykstant procesui Teisingumo Teisme atsiradęs pagrindas, siejamas su 2008 m. DNE sprendimo priėmimu, bet
kuriuo atveju nėra svarbus, nes Bendrijos akto teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į teisines ir faktines aplinkybes,
buvusias šio akto priėmimo metu (žr. 1979 m. vasario 7 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, 15/76 ir 16/76, Rink. p. 321, 7 punktą; 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo
IECC prieš Komisiją
, C‑449/98 P, Rink. p. I‑3875, 87 punktą ir 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Centeno Mediavilla ir kt. prieš Komisiją
, C‑443/07 P, Rink. p. I‑0000, 111 punktą).
2008 m. DNE sprendimas, įsigaliojęs tik 2009 m. sausio 1 d., nėra apeliantės delegavimo laikotarpiu taikomas teisės aktas.
Todėl šis sprendimas nėra svarbus nagrinėjant apeliacinį skundą, pateiktą dėl skundžiamo sprendimo, kuriuo Pirmosios instancijos
teismas įvertino su šiuo delegavimu susijusių Komisijos sprendimų teisėtumą.
2.     Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su lygybės principo nesilaikymu
Pirmasis apeliantės pagrindas sudarytas iš keturių dalių.
a)     Dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies
i)     Šalių argumentai
Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantė nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė motyvavimo pareigą, nes neaptarė
iškelto DNE teisinio statuso klausimo.
Be to, apeliantė tvirtina, kad pavaldumas darbo santykiuose tarp Komisijos ir DNE neturėtų kelti abejonių, nes DNE ryšys su
siunčiančiąja administracija turėtų būti laikomas sustabdytu delegavimo laikotarpiu. DNE visiškai integruojamas į Komisijos
organizaciją ir vykdo pareigas tik jai.
Komisija teigia, kad pirmojo pagrindo pirma dalis yra nepriimtina. Pirma, apeliantės teiginiu, kad ji turėjo būti prilyginta
Komisijos tarnautojai, neišvengiamai kvestionuojamas viso DNE sprendimo ir jo nuostatų, pagal kurias DNE išlieka susietas
su deleguojančiu darbdaviu, teisėtumas. Tačiau šios nuostatos nebuvo ginčytos pirmojoje instancijoje. Antra, pirmojoje instancijoje
nebuvo prašyta teisiškai įvertinti DNE teisinio statuso Komisijos atžvilgiu.
Subsidiariai Komisija nurodo, kad pirmojo pagrindo pirma dalis nesvarbi bylai, nes siekiant nustatyti, ar DNE sprendimo 20 straipsnio
3 dalies b punktu arba šio straipsnio taikymo būdu buvo pažeistas EB 141 straipsnis arba bendrasis nediskriminavimo principas,
nebūtina žinoti, ar DNE yra Komisijos tarnautojas.
ii)  Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl pirmo Komisijos nurodyto nepriimtinumo argumento reikia konstatuoti, kad pirmojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantei kelia
abejonių Pirmosios instancijos teismo motyvavimo klaida, padaryta neatsakius į jos iškeltus su DNE teisiniu statusu susijusius
argumentus, o ne DNE sprendimo teisėtumas. Todėl šį nepriimtinumo argumentą reikia atmesti.
Dėl Komisijos nurodyto antro šio pagrindo nepriimtinumo argumento, kad pirmojoje instancijoje nebuvo prašyta įvertinti teisinio
DNE statuso, reikia pažymėti, jog iš Pirmosios instancijos teismui apeliantės pateikto dubliko matyti, kad jam buvo pateikti
su DNE teisiniu statusu susiję argumentai.
Neabejotina, pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą vykstant procesui
negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios
tapo žinomos vykstant procesui.
Tačiau reikia konstatuoti, kad nors su DNE teisiniu statusu susijusius argumentus apeliantė nurodė tik dubliko stadijoje,
tai buvo padaryta atsakant į Komisijos atsiliepimo į ieškinį teiginį, kad išmokos negali būti laikomos atlyginimu, nes Komisija
nėra DNE darbdavys. Kitais žodžiais tariant, taip apeliantė tik įrodinėjo, kad darbo santykiams tarp šalių būdingas tarpusavio
pavaldumas ir dėl to DNE gaunamos išmokos turėtų būti laikomos atlyginimu EB 141 straipsnio prasme.
Taigi, argumentai apie DNE teisinį statusą gali būti laikomi jos pirmojoje instancijoje iškelto pagrindo, grindžiamo lygybės
principo pažeidimu taikant DNE sprendimą, plėtojimas. Iš teismo praktikos matyti, kad pagrindas, kuris yra anksčiau teismui
pateiktame ieškinyje tiesiogiai arba numanomai nurodyto pagrindo plėtojimas, turi būti laikomas priimtinu (1983 m. gegužės
19 d. Sprendimo
Verros prieš Parlamentą
, 306/81, Rink. p. 1755, 9 punktas; 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Alcon prieš VRDT
, C‑412/05 P, Rink. p. I‑3569, 38–40 punktai ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo
Campoli prieš Komisiją
, C‑71/07 P, Rink. p. I‑5887, 63 punktas).
Todėl Komisija neturėtų tvirtinti, kad DNE profesinio statuso Komisijos atžvilgiu teisinio įvertinimo klausimas nebuvo iškeltas
pirmojoje instancijoje. Taigi, reikia atmesti ir jos antrą nepriimtinumo argumentą.
Kalbant apie esmę, reikia priminti, kad klausimas, ar pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo sprendimo motyvai yra
prieštaringi arba nepakankami, yra teisės klausimas, kuris, kaip toks, gali būti keliamas apeliaciniame skunde (žr. 2007 m.
sausio 11 d. Sprendimo
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
, C‑404/04 P, 90 punktą ir 2008 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
FIAMM ir FIAMM Technologies prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑120/06 P ir C‑121/06 P, Rink. p. I‑6513, 90 punktą).
Apeliacine tvarka Teisingumo Teismo vykdoma kontrole visų pirma siekiama patikrinti, ar, vertinant teisės požiūriu, pirmąja
instancija bylą išnagrinėjęs teismas atsakė į visus ieškovo argumentus (šiuo klausimu žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 128 punktą; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
British Sugar prieš Komisiją
, C‑359/01 P, Rink. p. I‑4933, 47 punktą ir 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 244 punktą).
Tačiau pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo pareiga motyvuoti savo sprendimus, kaip Teisingumo Teismas ne kartą nusprendė,
neturėtų būti aiškinama taip, kad jis privalo detaliai atsakyti į kiekvieną ieškovo nurodytą argumentą, ypač jei argumentas
nėra pakankamai aiškus bei tikslus (žr. 2001 m. kovo 6 d. Sprendimo
Connolly prieš Komisiją
, C‑274/99 P, Rink. p. I‑1611, 121 punktą; 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Belgique prieš Komisiją
, C‑197/99 P, Rink. p. I‑8461, 81 punktą; minėto Sprendimo
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
90 punktą ir minėto Sprendimo
FIAMM ir FIAMM Technologies prieš Tarybą ir Komisiją
91 punktą).
Nagrinėjamu atveju, kaip nurodyta šio sprendimo 37 punkte, su DNE teisiniu statusu susiję argumentai buvo pateikti kartu su
EB 141 straipsnyje įtvirtinto lygybės principo pažeidimu grindžiamu pagrindu.
Tačiau neginčijama, kad skundžiamo sprendimo 29 punkte pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas atsakė į EB 141 straipsnio
pažeidimu grindžiamą argumentą nuspręsdamas, kad DNE sprendime nedaroma jokio skirtumo tarp vyriškos ir moteriškos lyčių,
o jo taikymas neturėtų lemti kokios nors diskriminacijos dėl lyties.
Šiomis aplinkybėmis su DNE statusu susijęs klausimas, taigi ir galimybė kvalifikuoti DNE gautas išmokas kaip atlyginimą, nebėra
lemiami.
Be to, pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo argumentas, nurodytas skundžiamo sprendimo 30 punkte, jog, maža to, nagrinėjamos
išmokos bet kuriuo atveju nėra atlyginimas, yra perteklinis.
Todėl pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
b)     Dėl pirmojo pagrindo antros dalies
i)     Šalių argumentai
Pirmojo pagrindo antroje dalyje apeliantė nurodo, kad pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas pažeidė motyvavimo pareigą
ir padarė teisės klaidą, skundžiamo sprendimo 30 punkte nurodydamas, kad „maža to, nagrinėjamos išmokos bet kuriuo atveju
nėra atlyginimas, kaip tai, beje, pati apeliantė pripažino teismo posėdyje“.
Pirma, apeliantės pozicija buvo ne tokia kategoriška ir ji nurodė, jog nors Sprendimo C (2006) 2033 17 straipsnio 9 dalyje
numatyta, kad išmokos negali būti laikomos atlyginimu, negalima paneigti, kad joms būdinga bent dalis atlyginimo savybių.
Antra, pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas pripažino, kad išmokos neturi atlyginimo savybių, nepateikdamas išsamesnės
analizės ir neatsižvelgęs į kitas teisės nuostatas, visų pirma EB 141 straipsnio 2 dalį, Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos
nuostatų 63 straipsnio 3 dalį arba Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 19 straipsnį.
Komisija pirmiausia nurodo, kad klausimas dėl apeliantės per teismo posėdį pateiktų teiginių yra fakto klausimas, kuris apeliaciniame
skunde gali būti keliamas tik pagrindžiant faktų iškraipymą. Kadangi toks pagrindas nebuvo nei iškeltas, nei įrodytas, jam
negalima prilyginti argumento dėl neišsamiai skundžiamame sprendime perteiktų teiginių.
Antra, apeliacinio skundo 77 punkte apeliantė aiškiai pripažino skundžiamo sprendimo 30 punkte minimą aplinkybę, kad teismo
posėdyje ji pati pritarė tam, jog nagrinėjamos išmokos nėra atlyginimas. Šiuo klausimu apeliantės pateikti argumentai patvirtina,
kad ji neteikė didelės reikšmės teiginiams, kuriuos pareiškė pirmąja instancija bylą išnagrinėjusiame teisme, ir šias pastabas
pateikė tik kaip paprasčiausią hipotezę.
ii)  Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagrindai, nukreipti prieš pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio
teismo sprendimo perteklinius motyvus, negali lemti šio sprendimo panaikinimo ir todėl yra nesvarbūs (minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
148 punktas bei 2006 m. vasario 23 d. Nutarties
Piau prieš Komisiją
, C‑171/05 P, 86 punktas ir 2007 m. kovo 9 d. Nutarties
Schneider Electric prieš Komisiją
, C‑188/06 P, 64 punktas).
Šio sprendimo 45 punkte minėta, kad apeliantės skundžiamas pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo argumentas, nurodytas
skundžiamo sprendimo 30 punkte, yra perteklinis to paties sprendimo 29 punkto išvados atžvilgiu. Tai patvirtina ir to sprendimo
30 punkto pradžioje pavartoti žodžiai „maža to“.
Taigi pirmojo pagrindo antra dalis atrodo nukreipta prieš perteklinį skundžiamo sprendimo motyvą ir dėl to, net jei būtų pagrįsta,
negalėtų būti šio sprendimo panaikinimo pagrindas.
Todėl pirmojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nesvarbią.
c)     Dėl pirmojo pagrindo trečios dalies
i)     Šalių argumentai
Pirmojo pagrindo trečioje dalyje apeliantė nurodo, pirma, kad pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas nagrinėjo, ar egzistuoja
diskriminacija dėl lyties, nepaisant to, kad ji tokios diskriminacijos nebuvo nurodžiusi. Ji ketino parodyti, primindama galiojančių
normų visumą, kad egzistuoja bendrasis Bendrijos teisės principas, pagal kurį už identiškas darbo apimtis turi būti mokami
identiški atlyginimai.
Antra, pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo pasirinktas aiškinimas lems santuoką sudariusių asmenų diskriminaciją,
nes juo atsižvelgiama tik į šeimos santykius teisiškai įregistravusių, o ne į faktiškai bendrai gyvenančių asmenų, kad ir
kokia stabili jų sąjunga būtų laiko atžvilgiu, padėtį.
Tačiau sutuoktinio statuso nepakanka pateisinti skirtingą vertinimą. Priešingai, reikėtų atsižvelgti į faktinę kiekvienos
poros padėtį, kuri nepriklausytų nuo to, ar pora susituokusi, ar bendrai gyvena faktiškai, nes abiem atvejais porą sudarantys
asmenys vienas kitą remia materialiai bei lygiomis dalimis prisideda prie bendro gyvenimo išlaidų.
Antra, įvairiose valstybėse narėse stebima stiprėjanti tendencija teisės aktais prilyginti faktinę sąjungą santuokai. Todėl
Teisingumo Teismo praktika, nepripažįstanti santuokos ir faktinės sąjungos lygybės, turėtų būti peržiūrėta, bent jau darbo
santykių srityje, atsižvelgiant į Bendrijos teisės normas, be kita ko, Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų 1 straipsnio
1 dalies antros pastraipos ir Europos žmogaus teisių teismo praktiką, pagal kurią 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos
Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnyje numatyta šeimos gyvenimo apsauga pripažįstama
ir faktinėms šeimoms.
Trečia, diskriminacinis atlyginimo diferencijavimo atsižvelgiant į santuokinį statusą pobūdis pasireikštų tuo, kad Komisija
nesumažina išmokų tuo atveju, kai DNE sudaro santuoką su Briuselyje gyvenančiu asmeniu jau pradėjęs dirbti jos tarnyboje arba
kai DNE sutuoktinis persikelia gyventi į Briuselį po DNE delegavimo.
Galiausiai, ketvirta, apeliantė bando parodyti Komisijos pozicijos, kurią ši gynė pirmąja instancija bylą išnagrinėjusiame
teisme, nenuoseklumą, nes ši institucija nenurodė, jog DNE statusas yra vienintelis realus ir apibrėžtas kriterijus, į kurį
galima atsižvelgti apskaičiuojant mokėtinų dienpinigių dydį, nes konkrečių situacijų, įskaitant faktinių sąjungų, vertinimas
prieštarautų supaprastinimo principui, nors pati Komisija, prieštaraudama šiam supaprastinimo principui, taip pat tvirtino,
kad apeliantė turėjo ginčyti kiekvieną mėnesinę išmoką.
Komisija teigia, kad, ieškovei nurodžius EB 141 straipsnį, pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas, išnagrinėjęs DNE
sprendimą, padarė pagrįstą išvadą, jog nėra diskriminacijos dėl lyties.
Komisija teigia, kad argumentas dėl tariamo santuokos ir faktinių sąjungų ekvivalentiškumo pirmą kartą iškeltas tik apeliacinio
skundo stadijoje ir todėl turėtų būti pripažintas nepriimtinu.
Be to, nors vienodo atlyginimo už ekvivalentišką darbą principo svarba neabejojama, šis principas nėra svarbus nagrinėjamu
atveju ir skundžiamu sprendimu jis nebuvo pažeistas. Bet kuriuo atveju vienintelis santuokos ir faktinių sąjungų sutapatinimo
išmokų pagal DNE sistemą skyrimo tikslais padarinys būtų DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies b punkte įtvirtintos prezumpcijos,
kad su delegavimo vietoje gyvenančiu asmeniu susituokęs DNE patiria mažiau nepatogumų, taikymas taip pat ir faktinėse sąjungose
gyvenantiems DNE ir dėl to – mažesnių išmokų jiems skyrimas.
Be to, aplinkybė, kad tam tikromis Bendrijos teisės nuostatomis teisiškai įregistruotos sąjungos aiškiai prilyginamos faktinėms
sąjungoms, visiškai nesukuria bendros tokio prilyginimo pareigos, ypač tuo atveju, kai DNE sprendimo 17 straipsnyje numatytomis
išmokomis nesiekiama tikslų, visų pirma šeimos gyvenimo apsaugos, kurių siekiama minėtose nuostatose įtvirtinant tokį prilyginimą.
Komisija nurodo, jog kai tam tikra tvarka pagrįsta konkrečiais ir tiksliais kriterijais, kurie taikomi objektyviai, ribinės
situacijos gali būti toleruojamos, jeigu jas galima pateisinti svarbesniais tikslais, pavyzdžiui, racionaliu Bendrijos resursų
naudojimu ir, kaip antai nagrinėjamu atveju, Komisijai tenkančios biurokratinės naštos, susijusios su nacionalinių institucijų
laikinai deleguotais asmenimis, sumažinimu.
ii)  Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl argumento, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą išnagrinėjęs, ar egzistuoja diskriminacija dėl lyties,
pakanka pastebėti, kad, kaip matyti iš apeliacinio skundo 22 punkto, apeliantė pirmojoje instancijoje aiškiai kėlė EB 141 straipsnio
pažeidimo klausimą. Ši nuostata yra bendrojo lyčių lygybės principo specialioji formuluotė (žr. 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Lindorfer prieš Tarybą
, C‑227/04 P, Rink. p. I‑6767, 50 punktą).
Taigi Pirmosios instancijos teismas pagrįstai išnagrinėjo, ar taikant DNE sprendimą nekyla diskriminacija dėl lyties.
Apeliantės argumentas, kad Pirmosios instancijos teismo pateiktas išaiškinimas sukuria teisiškai įregistruotos šeimos diskriminaciją
faktinių sąjungų atžvilgiu, laikytinas priimtinu. Pirma, kaip matyti iš pirmojoje instancijoje pateikto ieškinio ir ypač jo
33 punkto, apeliantė iš tiesų kėlė klausimą dėl teisiškai įregistruotų sąjungų, kaip antai santuoka, ir faktinių sąjungų panašumo,
o Pirmosios instancijos teismas į jį eksplicitiškai atsakė skundžiamo sprendimo 31 punkte.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad vienodo vertinimo arba nediskriminacijos principu reikalaujama, kad panašios situacijos
nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, jeigu toks vertinimas nėra objektyviai pateisinamas (2006 m.
sausio 10 d. Sprendimo
IATA ir ELFAA
, C‑344/04, Rink. p. I‑403, 95 punktas; 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Eman ir Sevinger
, C‑300/04, Rink. p. I‑8055, 57 punktas ir minėto Sprendimo
Lindorfer prieš Tarybą
63 punktas).
Skundžiamo sprendimo 31 punkte darydamas išvadą, jog apeliantė, kuri prašymo dėl delegavimo pateikimo momentu buvo susituokusi,
nėra diskriminuojama nesusituokusio DNE atžvilgiu, nes skiriasi jų santuokinis statusas, Pirmosios instancijos teismas implicitiškai
patvirtino santuokinio statuso kriterijų kaip pagrįstą ir tinkamą nustatant gautinų dienpinigių dydį.
Reikia pabrėžti, kad sąlygų, kuriomis skiriamos išmokos DNE, nustatymas patenka į Komisijos turimos diskrecijos sritį. Be
to, nediskriminavimo arba vienodo vertinimo principas būtų pažeistas tik tuo atveju, jei DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies
b punktu asmenys būtų diferencijuojami neobjektyviai arba akivaizdžiai neadekvačiai atsižvelgiant į šios nuostatos tikslą.
Šiuo atveju išmoką Komisija moka, kaip ji pati nurodo, siekdama kompensuoti nepatogumus ir išlaidas, kuriuos DNE patiria dėl
išvykimo iš savo gyvenamosios vietos. DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies b punktas grindžiamas prezumpcija, kad DNE patiria
mažiau nepatogumų, jei prašymo dėl delegavimo pateikimo momentu jo sutuoktinis gyvena delegavimo vietoje.
Apeliantė neginčija pačios šios prezumpcijos, tačiau mano, kad santuokinis statusas nėra vienintelis svarbus ir tinkamas kriterijus,
į kurį tokiais atvejais gali būti atsižvelgta, o kohabitacija faktinės sąjungos nariams galėtų lemti tokią pačią situaciją
kaip ir susituokusioms poroms.
Tačiau reikia pažymėti, kad nors tam tikrais aspektais faktinės sąjungos ir teisiškai įregistruotos sąjungos, kaip antai santuoka,
gali turėti panašumų, jie nebūtinai lemia šių dviejų tipų sąjungų sutapatinimą.
Tokiomis aplinkybėmis rėmimasis santuokiniu teisiniu statusu neatrodo nei neobjektyvus, nei akivaizdžiai neadekvatus siekiant
sumažinti išmokas, mokamas DNE, atsidūrusiems situacijose, kai galima preziumuoti, jog dėl turimo santuokinio statuso jie
patiria mažiau išlaidų ir nepatogumų.
Taip pat svarbu pažymėti, kad apeliantė nei Pirmosios instancijos teisme, nei Teisingumo Teisme netvirtino, jog būtų skirtingai
vertinami susituokę asmenys ir kartu gyvenantys savo partnerystę įregistravę asmenys, bei neminėjo tokiais atvejais Komisijos
taikomos praktikos.
Darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas nepatvirtino susituokusių asmenų diskriminacijos faktinėje sąjungoje gyvenančių
nesusituokusių asmenų atžvilgiu, kai patvirtino santuokinio statuso kriterijų ir skundžiamo sprendimo 31 punkte nusprendė,
kad prašymo dėl delegavimo pateikimo momentu apeliantė nebuvo diskriminuojama nesusituokusio DNE atžvilgiu, nes jos, susituokusios
moters, teisinis statusas skyrėsi nuo nesusituokusio asmens statuso.
Todėl šį apeliantės argumentą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Šios išvados negali paneigti apeliantės nurodytos įvairios situacijos, kai vėliau, pasikeitus DNE situacijai, išmoka nemažinama.
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nors dėl bendro ir abstraktaus pobūdžio reglamentavimo ribinėse situacijose kartais
kyla nepatogumų, teisės aktų leidėjo negalima kritikuoti už tai, kad šis nusprendė suskirstyti situacijas į kategorijas, jeigu
šis skirstymas iš esmės nėra diskriminuojantis siekiamo tikslo atžvilgiu (1980 m. spalio 16 d. Sprendimo
Hochstrass prieš Teisingumo Teismą
, 147/79, Rink. p. 3005, 14 punktas). Tokia pati išvada
a fortiori
taikytina ir tais atvejais, kai atsidūrusieji ribinėse situacijose kartais gauna naudos.
Šiuo atžvilgiu apeliantės paminėti Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatai ir Europos žmogaus teisių teismo praktika
nėra svarbūs bylai.
Pirma, Teisingumo Teismas jau minėjo, kad DNE, kuriuos Komisija retkarčiais pasitelkia, nepatenka į Europos Bendrijų pareigūnų
tarnybos nuostatų taikymo sritį (taip pat žr. 2008 m. sausio 24 d. Sprendimo
Adam prieš Komisiją
, C‑211/06 P, 52 punktą).
Antra, apeliantė nenurodė, kaip Pirmosios instancijos teismo išaiškinimas pažeidžia šeimos gyvenimo apsaugos principą, įtvirtintą
Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje.
Galiausiai argumentai, kuriais apeliantė kritikuoja poziciją, kurią Komisija gynė Pirmosios instancijos teisme, yra nepriimtini.
Pagal EB 225 straipsnį ir Teisingumo teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą apeliacinis skundas dėl pirmąja instancija
bylą išnagrinėjusio teismo sprendimo gali būti paduodamas tik teisės klausimais ir turi būti pagrįstas šio teismo kompetencijos
trūkumu, pirmojoje instancijoje padarytu procesiniu pažeidimu, neigiamai paveikusiu apelianto interesus, arba šio teismo padarytu
Bendrijos teisės pažeidimu (žr. 2001 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo nutarties
FNAB ir kt. prieš Tarybą
, C‑345/00 P, Rink. p. I‑3811, 28 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Tačiau apeliantė, ginčydama poziciją, kurią Komisija gynė pirmojoje instancijoje, paprasčiausiai siekia, kad būtų peržiūrėtas
Pirmosios instancijos teismui pateiktas ieškinys, o tai nepriklauso Teisingumo Teismo jurisdikcijai (žr., be kita ko, 2000 m.
liepos 4 d. Sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 35 punktą).
Todėl pirmojo pagrindo trečią dalį reikia atmesti kaip iš dalies nepagrįstą ir iš dalies nepriimtiną.
d)     Dėl pirmojo pagrindo ketvirtos dalies
i)     Šalių argumentai
Subsidiariai pateiktoje pirmojo pagrindo ketvirtoje dalyje apeliantė kritikuoja Pirmosios instancijos teismą už tai, kad skundžiamo
sprendimo 31 punkte šis tik nurodė, jog, kaip matyti iš bylos medžiagos, apeliantė liko susituokusi visą savo delegavimo laikotarpį,
nors buvo paprašiusi mokėti jai visą išmoką nuo 2005 m. vasario 2 d., t. y. faktinės separacijos datos arba bent jau nuo 2005 m.
liepos 4 d., t. y. ištuokos akto pateikimo teismui dienos. Skundžiamo sprendimo motyvai yra su trūkumais, nes iš jų nėra aiški
loginė ir teisinė Pirmosios instancijos teismo minties seka.
Be to, taikytinos teisės nuostatos nepatvirtina būtinybės nustatant mokėtinų išmokų dydį atsižvelgti į tą DNE situaciją, kuri
egzistavo prašymo dėl delegavimo pateikimo momentu, ir nepaisyti galimų vėlesnių pokyčių.
Apeliantė tvirtina, kad Komisijos pozicija yra prieštaringa, nes siūlymas apeliantei ginčyti kiekvieną mėnesinę išmoką yra
visiškai nenuoseklus kaip prieštaraujantis supaprastinimo principui. Be to, Komisijos atsisakymo nuolat tikrinti DNE padėtį
pozicijos trapumą patvirtina jos pačios pripažinta aplinkybė, kad situacijos, kuomet reikėtų peržiūrėti priimtą sprendimą,
būtų retos.
Komisija atsikerta, kad pirmojo pagrindo ketvirta dalis yra iš dalies nepriimtina ir iš dalies nepagrįsta.
Pirma, papildomai nereikia pateikti jokių motyvų dėl visiškai neginčijamos faktinės aplinkybės, kad apeliantės teisinė padėtis
delegavimo laikotarpiu nepasikeitė, o tai bet kuriuo atveju tik patvirtina Pirmosios instancijos teismo argumentus, kad apeliantė
negalėjo būti diskriminuojama nesusituokusio DNE atžvilgiu, nes ji buvo susituokusi, o susituokusios moters teisinis statusas
skiriasi nuo nesusituokusio asmens statuso.
Antra, nurodydama nagrinėjamu atveju neegzistuojantį motyvavimo trūkumą apeliantė iš tiesų paprasčiausiai siekia, kad Teisingumo
Teismas peržiūrėtų pirmojoje instancijoje jau buvusius iškeltus ir atmestus argumentus dėl būtinybės atsižvelgti į delegavimo
laikotarpiu pasikeitusią asmeninę DNE padėtį.
Trečia, bet kuriuo atveju DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies b punktu reikalaujama patikrinti, ar įvykdyta sąlyga, su kuria
siejamas išmokų sumažinimas, prašymo dėl delegavimo į Komisiją pateikimo momentu.
ii)  Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies b punktą nustatant DNE gyvenamąją vietą reikia
atsižvelgti į vietą, kur DNE gyveno prašymo dėl delegavimo pateikimo momentu.
Todėl apeliantės argumentas, kad Pirmosios instancijos teismo pozicija, jog DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies b punktas
taikomas vieną kartą visiems DNE ir kad prašymo dėl delegavimo pateikimo momentas yra gyvenamajai vietai nustatyti reikšmingas
momentas, visiškai nepagrįsta DNE sprendimo tekstu, prieštarauja pačiam šio 20 straipsnio 3 dalies b punktui.
Antra, reikia atmesti ir pagrindus, susijusius su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė motyvavimo pareigą. Šis teismas
pagrįstai konstatavo, kad visų DNE situacija vertinama vieną kartą prašymo dėl delegavimo pateikimo momentu, o teisiškai šio
konstatavimo visiškai pakako atsakyti į apeliantės argumentą, kad visa išmoka jai turėjo būti mokama nuo faktinės separacijos
momento arba nuo ištuokos akto pateikimo teismui momento. Taigi, šie apeliantės statuso pokyčiai negalėjo būti svarbūs.
Be to, Pirmosios instancijos teismo nurodymas, kad apeliantė liko susituokusi visą savo delegavimo laikotarpį, yra tik perteklinis.
Kaip priminta šio sprendimo 52 punkte, pagrindai, nukreipti prieš Pirmosios instancijos teismo sprendimo perteklinius motyvus,
negali lemti šio sprendimo panaikinimo ir todėl yra nesvarbūs.
Trečia, dėl apeliantės argumentų, kuriais ji siekia įrodyti Komisijos pozicijos nenuoseklumą, pakanka nurodyti, kad ji siekia
paprasčiausio Pirmosios instancijos teismui teikto ieškinio peržiūrėjimo, o tai, vadovaujantis šio sprendimo 85 ir 86 punktuose
priminta teismo praktika, nepriklauso apeliacine tvarka skundą nagrinėjančio Teisingumo Teismo jurisdikcijai.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad pirmojo pagrindo ketvirtą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nepagrįstą ir iš dalies
nepriimtiną.
3.     Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Pirmosios instancijos teismo teisės klaida atmetant DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies
b punkto neteisėtumu grindžiamą pagrindą
a)     Šalių argumentai
Apeliantė mano, kad Pirmosios instancijos teismas, atmetęs kaip nepriimtiną DNE sprendimo 20 straipsnio 3 dalies b punkto
neteisėtumu grindžiamą pagrindą EB 241 straipsnio prasme, padarė motyvavimo klaidą, nes apeliantė detaliai ir suprantamai
išdėstė savo prašymo faktinius ir teisinius motyvus. Pirmosios instancijos teismo posėdyje ji nurodė, kad neteisėtumu grindžiamas
pagrindas yra dar vienas nevienodą vertinimą pagrindžiantis motyvas, papildantis jau išdėstytuosius. Iš to neva aiškiai matyti,
kad EB 241 straipsnis nurodomas siekiant teismo sprendimo pateiktais klausimais, net jei ieškinys pareikštas pavėluotai.
Komisija nurodo, kad skundžiamo sprendimo 35–37 punktuose tinkamai nurodyti neteisėtumu grindžiamo pagrindo atmetimo motyvai.
b)     Teisingumo Teismo vertinimas
Antrojo pagrindo pavadinime apeliantė nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė motyvavimo pareigą, nes atmetė neteisėtumu
grindžiamą pagrindą pagal EB 241 straipsnį. Tačiau iš apeliacinio skundo 123–125 punktų išplaukia, jog apeliantė iš tikrųjų
ginčija šio atmetimo pagrįstumą. Apeliantė mano, kad jos ieškinys, priešingai nei nusprendė Pirmosios instancijos teismas,
atitiko skundžiamo sprendimo 35 punkte nurodytas priimtinumo taisykles.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad pirmąja instancija bylą nagrinėjantis teismas turi atmesti kaip nepriimtinus jam
pateikto ieškinio reikalavimus, kai iš paties ieškinio teksto nėra nuosekliai ir suprantamai aišku, kokios yra esminės teisinės
ir faktinės aplinkybės, kuriomis pagrįsti šie reikalavimai, o tokių aplinkybių nenurodymas ieškinyje negali būti kompensuotas
jas nurodant per teismo posėdį (žr. 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo
Rossi prieš VRDT
, C‑214/05 P, Rink. p. I‑7057, 37 punktą).
Nagrinėjamu atveju skundžiamo sprendimo 36 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad raštu apeliantė neteisėtumu
grindžiamą pagrindą apibūdino labai abstrakčiai, nenurodydama, kas būtent sudaro nurodytą lygybės principo pažeidimą.
Tačiau Teisingumo Teisme apeliantė nepateikė jokio argumento, parodančio, kad, priešingai nei nusprendė Pirmosios instancijos
teismas, jam pateiktame ieškinyje buvo nurodytos tikslios faktinės ir teisinės neteisėtumu grindžiamo pagrindo aplinkybės,
nes teismo posėdyje nurodyta informacija, kad pirmojo pagrindo faktinės ir teisinės aplinkybės pagrindžia ir neteisėtumu grindžiamą
pagrindą, šiuo atveju nėra svarbi, kaip tai matyti iš šio sprendimo 104 punkte primintos teismo praktikos.
Todėl Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios teisės klaidos ir antrąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip
nepagrįstą.
B –
Dėl apeliacinio skundo dalies, kurioje prašoma priteisti bylinėjimosi išlaidas
1.     Šalių argumentai
Apeliantė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės ir motyvavimo klaidą priteisdamas iš jos sumokėti Komisijos
patirtas bylinėjimosi išlaidas. Pirma, DNE turėtų būti vertinamas kaip Komisijos darbuotojas, todėl Pirmosios instancijos
teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalis nagrinėjamam atvejui nebuvo taikoma, ir, antra, nors šis klausimas buvo
aiškiai iškeltas, Pirmosios instancijos teismas nenurodė priežasčių, dėl kurių teisinė DNE padėtis nėra tapati arba prilygintina
pareigūnų arba tarnautojų padėčiai.
Be to, iškeltų klausimų naujumas ir sudėtingumas teisiniu požiūriu bei Komisijos ilgalaikis elgesys yra ypatingos aplinkybės,
kuriomis remdamasis Pirmosios instancijos teismas turėjo taikyti savo procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą
ir nurodyti Komisijai padengti savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Komisija nurodo, jog apeliantė buvo DNE, kurios padėtis akivaizdžiai skyrėsi nuo Komisijos pareigūnų ar tarnautojų padėties,
todėl ginčui buvo taikomas EB 230 straipsnis ir netaikomos nuostatos dėl bylinėjimosi išlaidų su Komisijos pareigūnais ar
tarnautojais susijusiose bylose. Be to, šiame ginče nebuvo atskleista jokių ypatingų aplinkybių, dėl kurių Pirmosios instancijos
teismas turėtų paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai iš jų padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
2.     Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 51 straipsnio antrą pastraipą „apeliacinis skundas negali būti paduotas
vien dėl teismo išlaidų dydžio arba šalies, kuriai buvo priteista jas atlyginti“. Be to, vadovaujantis nusistovėjusia teismo
praktika, tuo atveju, kai atmesti visi kiti apeliacinio skundo pagrindai, reikia taikyti minėtą nuostatą ir atmesti reikalavimus
dėl tariamo pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo sprendimo dėl bylinėjimosi išlaidų neteisėtumo kaip nepriimtinus
(žr. 1995 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo
Henrichs prieš Komisiją
, C‑396/93 P, Rink. p. I‑2611, 65 ir 66 punktus; 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo
Komisija ir Prancūzija prieš TF1
, C‑302/99 P ir C‑308/99 P, Rink. p. I‑5603, 31 punktą ir 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo
Tralli prieš ECB
, C‑301/02 P, Rink. p. I‑ 4071, 88 punktą).
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad atmetus visus kitus pateikto apeliacinio skundo pagrindus, paskutinį jo pagrindą dėl
bylinėjimosi išlaidų paskirstymo reikia pripažinti nepriimtinu.
VI –
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį ir 118 straipsnį, taikomą apeliaciniam procesui, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi
išlaidas iš C. Gualtieri ir ši pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš C. Gualtieri bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.