CELEX: 62004CJ0137
Darba ņēmēju brīva pārvietošanās
Eiropas Kopienu ierēdņi un darbinieki
Vecāku pabalsti
Perioda, kura laikā darba ņēmējs bija apdrošināts saskaņā ar Eiropas Kopienu kopīgo veselības apdrošināšanas shēmu, ņemšana vērā

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EK līguma 48. panta (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 39. pants) interpretāciju.
2       Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Rokleres [
Rockler
] kundzi un Zviedrijas Valsts sociālā nodrošinājuma administrāciju (
Försäkringskassan
, agrākā
Riksförsäkringsverket
) par to, vai, aprēķinot vecāku pabalstu summu, jāņem vērā darbības periods, kurā Rokleres kundze bija apdrošināta saskaņā
ar Eiropas Kopienu kopīgo veselības apdrošināšanas shēmu.

Atbilstošās tiesību normas
3       Zviedrijas likuma par sociālā nodrošinājuma shēmu [
lag (1962:381) om allmän försäkring
, turpmāk tekstā – “
AFL
”] 4. nodaļā ir ietverti noteikumi par vecāku pabalstiem.
4       Saskaņā ar
AFL
4. nodaļas 3. pantu bērna piedzimšanas gadījumā vecāku pabalstus vecākiem maksā noteiktu laikposmu, kas nepārsniedz 450 dienas
un kas beidzas vēlākais tad, kad bērns vai nu sasniedz astoņu gadu vecumu, vai pabeidz pirmo skolas gadu, ja tas notiek vēlāk.
5       Saskaņā ar
AFL
4. nodaļas 6. pantu vecāku pabalsta summa ir vismaz SEK 60 dienā (turpmāk tekstā – “garantētais līmenis”). Turklāt ir noteikts,
ka pirmo 180 dienu laikā vecāku pabalsts ir vienāds ar slimības gadījumā izmaksājamo dienas naudu, ja vismaz 240 dienas pēc
kārtas pirms bērna dzimšanas datuma vai paredzētā bērna dzimšanas datuma vecāks ir bijis apdrošināts veselības apdrošināšanas
kasē par summu, kas ir lielāka nekā garantētais līmenis.
6        Saskaņā ar
AFL
3. nodaļas 2. pantu slimības gadījumā izmaksājamo dienas naudu aprēķina, pamatojoties uz gada ienākuma summu, ko apdrošinātais
būtu saņēmis kā atlīdzību par viņa profesionālo darbību Zviedrijā, ja situācija nebūtu mainījusies.

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
7       Pēc tam, kad laikposmā līdz 1996. gada 15. oktobrim viņa bija strādājusi par gaisa kuģa apkalpes menedžeri, Rokleres kundze,
Zviedrijas pilsone, laikposmā no 1996. gada 16. oktobra līdz 1997. gada 31. decembrim strādāja par sekretāri Eiropas Kopienu
Komisijā Briselē. 1998. gada 1. janvārī viņa atsāka strādāt par stjuarti. Tā paša gada 2. jūlijā viņai piedzima meita.
8       Ar 1998. gada 16. janvāra un 20. marta lēmumiem Zviedrijas Valsts sociālā nodrošinājuma administrācija atteicās piešķirt Rokleres
kundzei vecāku pabalstu, kas ir vienāds ar slimības gadījumā izmaksājamo dienas naudu, viņas bērna kopšanas atvaļinājuma pirmo
180 dienu laikā, pamatojoties uz to, ka viņa nebija apdrošināta saskaņā ar valsts veselības apdrošināšanas shēmu par summu,
kas ir lielāka nekā garantētais līmenis, vismaz 240 dienas pēc kārtas pirms paredzētā bērna dzimšanas datuma, ka viņai tas
nav bijis jādara un ka viņa nevar atsaukties uz nekādu saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem noteiktu apdrošināšanas
periodu.
9       Rokleres kundze apstrīdēja šos lēmumus
länsrätten i Skåne län
, kas tos atcēla ar 1999. gada 24. marta spriedumu.
10     Zviedrijas valsts sociālā nodrošinājuma administrācija iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu
Kammarrätten i Göteborg
, kas to grozīja ar 2000. gada 27. decembra spriedumu.
11     Rokleres kundze iesniedza iesniedzējtiesai kasācijas sūdzību par šo spriedumu.
12     Šajā sakarā
Regeringsrätten
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Līguma 48.] pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, piemērojot valsts tiesību noteikumu, kas paredz, ka darba ņēmējam jābūt
apdrošinātam kādu noteiktu minimālu laikposmu, lai tam būtu tiesības bērna kopšanas atvaļinājuma laikā saņemt vecāku pabalstu,
kura summa atbilst slimības gadījumā izmaksājamai dienas naudai, summēšanā jāņem vērā arī periods, kurā darba ņēmējs bija
apdrošināts saskaņā ar kopīgo veselības apdrošināšanas shēmu atbilstoši Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumiem?”

Par prejudiciālo jautājumu
13     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai, piemērojot tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, Līguma
48. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka darbības periods, kurā darba ņēmējs bija apdrošināts saskaņā ar Eiropas Kopienu kopīgo
veselības apdrošināšanas shēmu, ir jāņem vērā.
14     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uz jebkuru Kopienu pilsoni, kas ir izmantojis darba ņēmēju brīvas pārvietošanās tiesības un
veicis profesionālo darbību dalībvalstī, kura nav viņa dzīvesvietas dalībvalsts, neatkarīgi no viņa dzīvesvietas un pilsonības
attiecas Līguma 48. pants (2002. gada 12. decembra spriedums lietā C‑385/00
De Groot
,
Recueil
, I‑11819. lpp., 76. punkts; 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑232/01
Van Lent
,
Recueil
, I‑11525. lpp., 14. punkts, un 2003. gada 13. novembra spriedums lietā C‑209/01
Schilling
un
Fleck-Schilling
,
Recueil
, I‑13389. lpp., 23. punkts).
15     Turklāt ir jāatgādina, ka Eiropas Kopienu ierēdnim ir migrējoša darba ņēmēja statuss. No pastāvīgās judikatūras vienlīdz izriet,
ka Kopienu pilsonis, kas strādā dalībvalstī, kura nav viņa izcelsmes dalībvalsts, nezaudē darba ņēmēja statusu Līguma 48. panta
1. punkta izpratnē tikai tādēļ, ka viņš strādā starptautiskā organizācijā, pat ja nosacījumus attiecībā uz viņa ieceļošanu
un uzturēšanos darba vietas valstī īpaši reglamentē starptautiska konvencija (1989. gada 15. marta spriedums apvienotajās
lietās 389/87 un 390/87
Echternach
un
Moritz
,
Recueil
, 723. lpp., 11. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā
Schilling
un
Fleck-Schilling
, 28. punkts, un 2004. gada 16. decembra spriedums lietā C‑293/03
My
, Krājums, I‑12013. lpp., 37. punkts).
16     Līdz ar to darba ņēmējam, kurš ir kādas dalībvalsts pilsonis, kā Rokleres kundze, nevar liegt baudīt tiesības un sociālās
priekšrocības, ko viņam sniedz Līguma 48. pants (iepriekš minētie spriedumi lietā
Echternach
un
Moritz
, 12. punkts, un lietā
My
, 38. punkts).
17     Tiesa ir arī nospriedusi, ka Līguma noteikumi par personu brīvu pārvietošanos paredz atvieglot Kopienas pilsoņiem veikt jebkāda
veida profesionālo darbību visā Kopienas teritorijā un aizliedz tādus pasākumus, kas var radīt nelabvēlīgus apstākļus pilsoņiem,
kas vēlas veikt saimniecisko darbību citas dalībvalsts teritorijā (1992. gada 7. jūlija spriedums lietā C‑370/90
Singh
,
Recueil
, I‑4265. lpp., 16. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā
De Groot
, 77. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Van Lent
, 15. punkts).
18     Šajā sakarā tiesību normas, kas traucē vai attur kādas dalībvalsts pilsoni atstāt savu izcelsmes valsti, lai izmantotu savas
tiesības uz brīvu pārvietošanos, ir šīs brīvības ierobežojums, pat ja tās ir piemērojamas, neņemot vērā attiecīgo darba ņēmēju
pilsonību (iepriekš minētie spriedumi lietā
De Groot
, 78. punkts, lietā
Van Lent
, 16. punkts, un lietā
Schilling
un
Fleck-Schilling
, 25. punkts).
19     Valsts tiesiskais regulējums, kas saistībā ar vecāku pabalsta summas aprēķināšanu neņem vērā darbības periodus, kuru laikā
[attiecīgā persona] bija apdrošināta saskaņā ar Eiropas Kopienu kopīgo veselības apdrošināšanas shēmu, var atturēt konkrētas
dalībvalsts pilsoņus atstāt šo valsti nolūkā veikt profesionālo darbību Eiropas Savienības iestādē, kas atrodas citā dalībvalstī,
jo, pieņemot piedāvājumu strādāt šādā iestādē, viņi zaudētu iespēju saskaņā ar valsts veselības apdrošināšanas shēmu saņemt
ģimenes pabalstu, uz ko viņiem būtu tiesības, ja viņi nepieņemtu šo darba piedāvājumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
My
, 47. punkts).
20     Tātad valsts tiesiskais regulējums, tāds kā pamata lietā, ir darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojums, kas principā
ir aizliegts ar Līguma 48. pantu.
21     Tomēr ir jānoskaidro, vai šo ierobežojumu var attaisnot, ievērojot Līguma noteikumus.
22      Atbilstīgi Tiesas judikatūrai pasākumu, ar ko ierobežo ar Līgumu garantētās pamatbrīvības, var attaisnot tikai tad, ja tam
ir leģitīms, ar Līgumu saderīgs mērķis un ja ir ievērots samērīguma princips. Tas nozīmē, ka šādam pasākumam jābūt piemērotam
paredzētā mērķa sasniegšanai un ka tas nevar pārsniegt to, kas nepieciešams mērķa sasniegšanai (skat. it īpaši 1993. gada
31. marta spriedumu lietā C‑19/92
Kraus
,
Recueil
, I‑1663. lpp., 32. punkts, un 2002. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑100/01
Oteiza Olazabal
,
Recueil
, I‑10981. lpp., 43. punkts).
23     Zviedrijas valdība norāda, ka
AFL
balstās uz objektīviem apsvērumiem, kas nav saistīti ar attiecīgo personu pilsonību un ir samērīgi ar paredzēto leģitīmo
mērķi, proti, apdrošināšanas periodu summēšanas principa ļaunprātīgas izmantošanas apkarošanu. Šī valdība uzskata, ka vecāku
pabalstu, kas pārsniedz garantēto līmeni, piešķiršana migrējošiem darba ņēmējiem, kuri veikuši profesionālo darbību kādā Eiropas
Savienības iestādē, uzliktu būtisku finansiālo slodzi valsts sociālās palīdzības sistēmām tādā veidā, ka dalībvalstis, kas,
tāpat kā Zviedrija, maksā paaugstinātus vecāku pabalstus, varētu būt spiestas samazināt šīs summas.
24     Šajā sakarā apsvērumi, kam ir tikai ekonomisks raksturs, nevar būt par pamatu, lai aizskartu privātpersonu tiesības, kuras
izriet no Līguma noteikumiem par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos.
25     Turklāt ir jāatgādina, ka attaisnojošajiem iemesliem, uz ko dalībvalsts var atsaukties, ir jāpievieno šīs valsts pieņemtā
ierobežojošā pasākuma piemērotības un samērīguma analīze (2004. gada 18. marta spriedums lietā C‑8/02
Leichtle
,
Recueil
, I‑2641. lpp., 45. punkts).
26     Ir jākonstatē, ka šajā lietā trūkst šādas analīzes. Zviedrijas valdība tikai izteica mājienu – nesniedzot precīzas ziņas savu
argumentu atbalstam – par iespējamu finansiālo slodzi, kas tiktu uzlikta valsts sociālās palīdzības sistēmai, ja
AFL
4. nodaļas 6. panta piemērošanai tiktu ņemts vērā darbības periods, kurā migrējošs darba ņēmējs bija apdrošināts saskaņā
ar Eiropas Kopienu kopīgo veselības apdrošināšanas shēmu.
27     Tātad darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojums, kas izriet no atteikšanās vecāku pabalsta summas aprēķinā ņemt vērā
darbības periodus, kuru laikā migrējoši darba ņēmēji bija apdrošināti saskaņā ar Eiropas Kopienu kopīgo veselības apdrošināšanas
shēmu, nav pamatots.
28     Šādos apstākļos uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Līguma 48. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, piemērojot tādu valsts
tiesisko regulējumu kā pamata lietā, jāņem vērā periods, kurā darba ņēmējs bija apdrošināts saskaņā ar Eiropas Kopienu kopīgo
veselības apdrošināšanas shēmu.

Par tiesāšanās izdevumiem
29     Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
EK līguma 48. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 39. pants) ir jāinterpretē tādējādi, ka, piemērojot tādu valsts
tiesisko regulējumu kā pamata lietā, jāņem vērā periods, kurā darba ņēmējs bija apdrošināts saskaņā ar Eiropas Kopienu kopīgo
veselības apdrošināšanas shēmu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – zviedru.