CELEX: 62003CJ0008
Sjätte mervärdesskattedirektivet
Artikel 4 och artikel 9.2 e
Begreppet skattskyldig person
Plats för tillhandahållande av tjänster
SICAV

Denna begäran om förhandsavgörande rör tolkningen av artikel 4, artikel 9.2 e och artikel 13 B d punkt 6 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG
av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt:
enhetlig beräkningsgrund (EGT L 145, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 28) (nedan kallat sjätte direktivet).
Begäran har framställts i en tvist mellan Banque Bruxelles Lambert SA (BBL) (nedan kallad BBL) och belgiska staten angående
fastställande, med avseende på skyldighet att betala mervärdesskatt, av den plats på vilken BBL har tillhandahållit tjänster
åt luxemburgska investeringsbolag med rörligt kapital (nedan kallade SICAV-bolag).
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapslagstiftningen
Enligt artikel 2.1 i sjätte direktivet skall mervärdesskatt betalas för ”leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster
som sker mot vederlag inom landets territorium av en skattskyldig person i denna egenskap”.
Artikel 4.1 och 4.2 har följande lydelse:
”1. Med ’skattskyldig person’ avses varje person som självständigt någonstans bedriver någon form av ekonomisk verksamhet
som anges i punkt 2, oberoende av syfte eller resultat.
2. De former av ekonomisk verksamhet som avses i punkt 1 skall omfatta alla verksamheter av producenter, återförsäljare och
personer som tillhandahåller tjänster, däribland gruvdrift och jordbruksverksamhet samt verksamhet inom fria yrken. Utnyttjande
av materiella eller immateriella tillgångar i syfte att fortlöpande vinna intäkter därav skall likaså betraktas som ekonomisk
verksamhet.”
I artikel 9.1 och 9.2 e tredje och femte strecksatserna i samma direktiv föreskrivs följande:
”1. Platsen för tillhandahållande av en tjänst skall anses vara där leverantören har etablerat sin rörelse eller har ett fast
driftsställe från vilket tjänsten tillhandahålls eller, i avsaknad av sådant, den plats där leverantören är bosatt eller stadigvarande
vistas.
2. Emellertid gäller följande förbehåll:
…
e)
Platsen för tillhandahållandet åt kunder som är etablerade utanför gemenskapen eller åt skattskyldiga personer som är etablerade
i gemenskapen men inte i samma land som leverantören, skall för följande tjänster vara den där kunden har etablerat sin rörelse
eller har ett fast driftsställe åt vilket tjänsten tillhandahålls eller, i avsaknad av någon sådan plats, den där han är bosatt
eller stadigvarande vistas:

…
–
Tjänster av konsulter, ingenjörer, konsultbyråer, jurister, revisorer och andra liknande tjänster, liksom databearbetning
och tillhandahållande av information.

…
–
Bank-, finansierings- och försäkringstjänster, däribland återförsäkring, med undantag för uthyrning av bankfack.”
I artikel 13 B d punkterna 5 och 6 föreskrivs att medlemsstaterna skall undanta följande verksamheter från skatteplikt:
”5.
Transaktioner och förhandlingar med undantag av förvaltning och förvar rörande aktier, andelar i bolag eller andra sammanslutningar,
obligationer och andra värdepapper …
6.
Förvaltning av särskilda investeringsfonder såsom dessa definieras av medlemsstaterna.”
I artikel 1.2 i rådets direktiv 85/611/EEG av den 20 december 1985 om samordning av lagar och andra författningar som avser
företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag) EGT L 375, s. 3; svensk specialutgåva, område 6,
volym 2, s. 116) definieras företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (nedan kallade fondföretag) som
företag
”–
som har till enda syfte att företa kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper med kapital från allmänheten och som
tillämpar principen om riskspridning,
och
–
vars andelar på begäran av innehavarna återköps eller inlöses med medel ur företagets tillgångar. …”
Enligt punkt 3 i samma artikel 1 kan sådana företag bildas ”antingen på kontraktsrättslig grund (som värdepappersfonder förvaltade
av förvaltningsföretag) eller enligt trustlagstiftning (som ’unit trusts’) eller på bolagsrättslig grund (som investeringsbolag)”.
Den nationella lagstiftningen
I artikel 4.1 i belgiska mervärdesskattelagen, i den lydelse som var tillämplig på omständigheterna i målet vid den nationella
domstolen, föreskrivs följande:
”Skattskyldig är den som i samband med en ekonomisk verksamhet, på ett regelmässigt och oberoende sätt, som huvud- eller som
sidoverksamhet, med eller utan vinstsyfte levererar varor eller tillhandahåller tjänster som omfattas av denna lag, oberoende
av den ort där den ekonomiska verksamheten bedrivs.”
Artikel 21.2 i samma lag har följande lydelse:
”Platsen för tillhandahållande av en tjänst skall anses vara den där leverantören har etablerat sin rörelse eller har ett
fast driftställe från vilket tjänsten tillhandahålls eller, i avsaknad av sådant, den plats där leverantören är bosatt eller
stadigvarande vistas.”
I artikel 21.3 punkt 7 d och e i belgiska mervärdesskattelagen anges att med avvikelse från artikel 21.2 skall platsen för
tillhandahållande av tjänsten anses vara
”7. platsen där mottagaren av tjänsten har etablerat sin rörelse eller har ett fast driftställe till vilket tjänsten tillhandahålls
eller, i avsaknad av sådant, den plats där mottagaren är bosatt eller stadigvarande vistas, när tjänsten tillhandahålls en
mottagare som är etablerad utanför gemenskapen eller som tillhandahålls en skattskyldig för dennes behov i sin ekonomiska
verksamhet, när denne är etablerad inom gemenskapen men inte i samma land som leverantören, samt om syftet med tjänsten är:
...
d)
arbeten av intellektuell natur som vid bedrivandet av den vanliga verksamheten tillhandahålls av juridiska eller andra rådgivare,
revisorer, ingenjörer, konsultbyråer samt övriga tillhandahållare av tjänster som bedriver en liknande verksamhet, liksom
databearbetning och tillhandahållande av information,

...
e)
bank-, finansierings- och försäkringstjänster, däribland återförsäkring, med undantag för uthyrning av bankfack.”
Tvisten i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Det framgår av beslutet om hänskjutande att BBL under den period som är i fråga i målet vid den nationella domstolen har tillhandahållit
tjänster åt luxemburgska SICAV-bolag (BBL Renta Fund, BBL Renta Cash, BBL Patrimonial, International Aviation Fund, BBL Capital
Cash, BBL Portfolio et BBL (L) Invest). BBL åtog sig, enligt det avtal om rådgivning som ingicks med vart och ett av dessa
SICAV-bolag, att
–
bistå SICAV-bolaget vid förvaltningen av dess tillgångar och tillse att BBL:s rådgivning helt överensstämmer med den allmänna
inriktningen på förvaltningen och den investeringspolicy som fastställts av SICAV-bolaget,
–
tillse att de som är ansvariga för den löpande förvaltningen av SICAV‑bolaget erhåller den dokumentation, information och
de muntliga eller skriftliga råd som de bedömer att de behöver för att fullgöra sitt uppdrag,
–
bistå SICAV-bolaget vid förvärv, teckning, överlåtelse och avyttring av aktier, obligationer och alla övriga omsättningsbara
värdepapper, liksom i fråga om valuta- eller likviditetstransaktioner.
Specialenheten för skattekontroll i Liège utförde i februari 1998 en kontroll vid BBL avseende perioden den 1 maj 1993–31 december 1997.
Till följd av kontrollen upprättades en promemoria den 28 maj 1998 i vilken det angavs att BBL hade underlåtit att fakturera
mervärdesskatt för de kommissionsarvoden för rådgivning som det begärde att de luxemburgska SICAV-bolagen skulle betala, eftersom
det ansåg att det hade tillhandahållit sina tjänster i Storhertigdömet Luxemburg, i enlighet med artikel 21.3 punkt 7 d eller
e i belgiska mervärdesskattelagen.
Den nationella domstolen har i detta avseende påpekat att det av promemorian framgår att artikel 21.3 punkt 7 i belgiska mervärdesskattelagen
inte är tillämplig, eftersom de luxemburgska SICAV-bolagen inte anses som skattskyldiga personer enligt den luxemburgska lagstiftningen.
Enligt promemorian handlade BBL dessutom i avsikt att slippa undan eller göra det möjligt att slippa undan mervärdesskatten.
Bolaget kunde nämligen inte vara ovetande om att den mervärdesskatt som skulle betalas på priset på de tjänster som de luxemburgska
SICAV-bolagen hade tillhandahållits varken hade betalats till belgiska eller luxemburgska staten.
Den 8 juni 1998 utfärdades ett föreläggande för BBL enligt vilket bolaget bland annat skulle betala 45 491 373,03 euro i mervärdesskatt
för perioden den 1 maj 1993–31 december 1997, 90 982 746,07 euro avseende böter på 200 procent och 1 819 654,49 euro avseende
dröjsmålsränta från och med den 1 januari 1998 till och med den 20 juni 1998.
BBL överklagade föreläggandet till Tribunal de première instance de Bruxelles.
Den nationella domstolen har påpekat att ståndpunkten att varje medlemsstat är fri att avgöra huruvida en person som är etablerad
inom dess territorium eller som bedriver sin verksamhet där skall anses vara skattskyldig för mervärdesskatt strider mot gemenskapsbestämmelserna
om mervärdesskatt. Syftet med dessa bestämmelser är nämligen just att begreppet skattskyldig person skall harmoniseras och
att beskattningsrätten avseende transaktioner skall fördelas mellan medlemsstaterna genom att platsen för varuleveranser och
tillhandahållande av tjänster definieras enhetligt.
Artikel 21.3 punkt 7 i belgiska mervärdesskattelagen, genom vilken artikel 9.2 e i sjätte direktivet införlivades med belgisk
rätt, skall, i överensstämmelse med skyldigheten att göra en konform tolkning, tolkas med hänsyn till direktivets ordalydelse
och syfte, utan att det finns någon anledning att hänvisa till luxemburgsk rätt.
Den nationella domstolen har emellertid påpekat att EG‑domstolen ännu inte har avgjort frågan huruvida SICAV-bolagen bedriver
ekonomisk verksamhet i den mening som avses i artikel 4 i sjätte direktivet och huruvida de följaktligen är skattskyldiga
för mervärdesskatt.
Om SICAV-bolagen inte skall anses vara skattskyldiga för mervärdesskatt, varvid de tjänster som BBL har tillhandahållit anses
ha utförts i Belgien, uppkommer enligt den nationella domstolen frågan huruvida dessa tjänster kan omfattas av undantaget
från skatteplikt enligt artikel 13 B d punkt 6 i sjätte direktivet.
Tribunal de première instance de Bruxelles beslutade, mot bakgrund av dessa överväganden, att förklara målet vilande och att
ställa följande två tolkningsfrågor till domstolen:
–
”Är investeringsbolag med rörligt kapital (SICAV-bolag), som är etablerade i en medlemsstat och som uteslutande har som ändamål
att genomföra kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper med kapital som erhållits från allmänheten i enlighet med
rådets direktiv 85/611/EEG av den 20 december 1985 om samordning av lagar och andra författningar som avser företag för kollektiva
investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag), skattskyldiga för mervärdesskatt i den mening som avses i artikel 4
i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter
– Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund, vilket innebär att de tjänster som avses i artikel 9.2 e
i sistnämnda direktiv och som tillhandahålls SICAV-bolagen skall anses ha utförts på den plats där nämnda SICAV-bolag har
sitt säte?
–
Om den första frågan besvaras nekande, är då lösningen på tvisten i målet vid den nationella domstolen beroende av att det
fastställs vilka typer av tjänster till SICAV-bolagen som kan omfattas av det undantag som föreskrivs i artikel 13 B d punkt 6
i sjätte direktivet? Skall åtskillnad i detta avseende göras mellan å ena sidan tjänster avseende assistans och förvaltningsrådgivning
och å andra sidan egentliga förvaltningstjänster vilka skiljer sig från förstnämnda tjänster genom att de medför en rätt för
förvaltaren att fatta beslut i fråga om förvaltning av och förfogande över de tillgångar som skall förvaltas?”
Den första frågan
Den nationella domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida SICAV-bolag som uteslutande har som ändamål
att genomföra kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper med kapital som erhållits från allmänheten i enlighet med
direktiv 85/611 är skattskyldiga i den mening som avses i artikel 4 i sjätte direktivet, vilket innebär att de tjänster som
avses i artikel 9.2 e i sistnämnda direktiv, som tillhandahålls sådana SICAV-bolag som är etablerade i en annan medlemsstat
än den där den som tillhandahåller tjänsterna är etablerad, skall anses ha utförts på den plats där dessa SICAV-bolag har
sätet för sin ekonomiska verksamhet.
Yttranden som har inkommit till domstolen
Alla parter som har inkommit med yttranden är ense om att de SICAV-bolag som har bildats i enlighet med direktiv 85/611 bedriver
ekonomisk verksamhet, vilket medför att de har ställning som skattskyldiga personer enligt artikel 4 i sjätte direktivet.
BBL har i detta hänseende erinrat om att domstolen i sin rättspraxis, i fråga om finansiella medel, har förklarat skillnaden
mellan de transaktioner som omfattas av området för ekonomisk verksamhet i den mening som avses i sjätte direktivet och sådan
verksamhet som inte gör det. Bolaget har i detta avseende bland annat hänvisat till dom av den 20 juni 1991 i mål C‑60/90,
Polysar Investments Netherlands (REG 1991, s. I‑3111; svensk specialutgåva, volym 11, s. 227), av den 22 juni 1993 i mål C‑333/91,
Sofitam (REG 1993, s. I‑3513) och av den 20 juni 1996 i mål C‑155/94, Wellcome Trust (REG 1996, s. I‑3013).
Fondföretagens verksamheter skall härvid undersökas i två hänseenden, nämligen dels i förhållandet mellan fondföretaget och
andelsägarna, dels i förhållandet mellan fondföretaget och marknaden.
Vad beträffar förhållandet mellan fondföretaget och andelsägarna har BBL gjort gällande att jämfört med de övriga ekonomiska
aktörerna på de finansiella marknaderna är det utmärkande för fondföretagen att de aktivt saluför sina egna andelar. Vid saluföringen
tar fondföretaget ut en ersättning som betecknas inträdes- eller utträdesavgift, beroende på fall. Dessa avgifter utgör ersättning
för andelsägarens rätt att träda in i eller ut ur fonden och att få del av de tjänster som följer av detta in- eller utträde.
Vad beträffar förhållandet mellan fondföretaget och marknaden har BBL hävdat att fondföretagen har till syfte att erbjuda
den breda allmänheten en tjänst som är likvärdig med de tjänster avseende egendomsförvaltning som privata banker erbjuder
sina förmånskunder.
Eftersom BBL anser att de SICAV-bolag vars verksamheter regleras enligt direktiv 85/611 har ställning som skattskyldiga personer
enligt artikel 4 i sjätte direktivet, har det dragit slutsatsen att artikel 9.2 e i sistnämnda direktiv är tillämplig.
Den belgiska regeringen har hävdat att det av domstolens rättspraxis framgår att enbart förvärv och innehav av andelar i bolag
inte skall anses utgöra ekonomisk verksamhet i den mening som avses i sjätte direktivet och som innebär att den person som
bedriver verksamheten skall betraktas som skattskyldig person (se bland annat domen i det ovannämnda målet Polysar Investments
Netherlands, punkt 13, och dom av den 6 februari 1997 i mål C‑80/95, Harnas & Helm, REG 1997, s. I‑745, punkt 15).
Artikel 13 B d punkterna 4 och 5 i sjätte direktivet avser emellertid SICAV-bolags verksamheter, och de transaktioner som
anges i dessa bestämmelser omfattas av tillämpningsområdet för mervärdesskatt, särskilt när de utförs inom ramen för en ekonomisk
verksamhet som består i förhandlingar om värdepapper (se domarna i de ovannämnda målen Polysar Investments Netherlands, punkt 14,
och Harnas & Helm, punkt 16).
Den grekiska regeringen har gjort gällande att de transaktioner som SICAV‑bolagen utför inte motsvarar en sådan verksamhet
som en enskild investerare som har förvärvat andelar i bolag bedriver i syfte att behålla dem och därav uppnå en vinst, såsom
var fallet i det ovannämnda målet Polysar Investments Netherlands, utan ett organiserat utnyttjande av kapital genom köp och
försäljning av överlåtbara värdepapper. Den grekiska regeringen har dessutom påpekat att den omständigheten att förvaltning
av särskilda investeringsfonder enligt artikel 13 B d 6 i sjätte direktivet skall undantas från mervärdesskatt innebär att
de personer som utför denna förvaltning i princip är skattskyldiga för denna skatt.
Kommissionen har inledningsvis påpekat att förutom i Belgien och Luxemburg har frågan om skyldighet för SICAV-bolagen att
betala mervärdesskatt inte fullständigt avgjorts i medlemsstaterna. I Nederländerna betraktas SICAV‑bolagen, med hänvisning
till domen i det ovannämnda målet Polysar Investments Netherlands och, i likhet med i Luxemburg, som icke skattskyldiga. I
Belgien, Tyskland, Danmark, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Portugal och Förenade kungariket betraktas SICAV-bolagen
som skattskyldiga, men är ändock undantagna från skattskyldighet.
Kommissionen har vidare påpekat att ett förvaltningsföretag, i den mening som avses i direktiv 85/611, i allmänhet är ett
företag som tillhandahåller tjänster för vilka det erhåller kommissionsarvoden för förvaltning. Att det i artikel 13 B d punkt 6
i sjätte direktivet uttryckligen föreskrivs att förvaltning av särskilda investeringsfonder skall undantas från skatteplikt
visar att det rör sig om transaktioner som omfattas av tillämpningsområdet för mervärdesskatt.
Ett förvaltningsföretag eller SICAV-bolag som förvaltar en fond bedriver obestridligen en verksamhet som består i utnyttjande
av materiella eller immateriella tillgångar i syfte att fortlöpande vinna intäkter därav i den mening som avses i artikel 4.2
i sjätte direktivet och som således skiljer sig från holdingbolag som endast innehar aktier. Det skulle strida mot principen
om mervärdesskattens neutralitet om fondförvaltarna behandlades olika beroende på huruvida uppdraget utförs av ett externt
förvaltningsföretag eller av SICAV‑bolaget självt.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar om att enligt artikel 4.1 i sjätte direktivet avses med skattskyldig person varje person som självständigt
bedriver någon form av ekonomisk verksamhet som anges i punkt 2 i denna artikel. Uttrycket ekonomisk verksamhet definieras
i nämnda punkt 2 som omfattande alla verksamheter av producenter, återförsäljare och personer som tillhandahåller tjänster,
däribland transaktioner som innebär att materiella och immateriella tillgångar utnyttjas i syfte att fortlöpande vinna intäkter
därav. Begreppet utnyttjande avser, i enlighet med principen om att det gemensamma systemet för mervärdesskatt skall vara
neutralt, samtliga dessa transaktioner oavsett rättslig form (se dom av den 4 december 1990 i mål C‑186/89, Van Tiem, REG 1990,
s. I‑4363, punkt 18, av den 11 juli 1996 i mål C‑306/94, Régie dauphinoise, REG 1996, s. I‑3695, punkt 15, och av den 29 april 2004
i mål C‑77/01, EDM, REG 2004, s. I‑0000, punkt 48).
I enlighet med sjätte direktivets ändamål, som bland annat består i att mervärdesskattesystemet skall grundas på en enhetlig
definition av skattskyldiga personer, skall denna ställning uteslutande bedömas på grundval av de kriterier som anges i artikel 4
i detta direktiv (domen i det ovannämnda målet Van Tiem, punkt 25).
Det skall dessutom erinras om att enligt fast rättspraxis skall enbart förvärv och innehav av andelar i bolag inte anses utgöra
ekonomisk verksamhet i den mening som avses i sjätte direktivet, som innebär att den som bedriver verksamheten skall betraktas
som skattskyldig person. Enbart förvärv av andelar i andra bolag utgör nämligen inte ett utnyttjande av en tillgång i syfte
att fortlöpande vinna intäkter därav, eftersom en eventuell utdelning, som är resultatet av detta innehav, endast är en följd
av äganderätten till tillgången och inte utgör ersättning för någon ekonomisk verksamhet i den mening som avses i direktivet
(se domen i det ovannämnda målet Harnas & Helm, punkt 15, och dom av den 26 juni 2003 i mål C‑442/01, KapHag, REG 2003, s. I‑6851,
punkt 38). Då denna verksamhet alltså inte i sig utgör ekonomisk verksamhet i den mening som avses i nämnda direktiv förhåller
det sig på motsvarande sätt i fråga om verksamhet som består i att överlåta sådant innehav (se domen i de ovannämnda målen
Wellcome Trust, punkt 33, och KapHag, punkt 40).
Enbart förvärv och försäljning av andra omsättningsbara värdepapper utgör inte heller utnyttjande av en tillgång i syfte att
fortlöpande vinna intäkter därav, eftersom den enda ersättningen från transaktionerna utgörs av en eventuell vinst vid försäljningen
av dessa värdepapper (se domen i det ovannämnda målet EDM, punkt 58).
Sådana transaktioner kan nämligen i princip inte i sig utgöra ekonomisk verksamhet i den mening som avses i sjätte direktivet.
Såsom framgår av artikel 13 B d punkt 5 i sjätte direktivet kan transaktioner avseende värdepapper emellertid omfattas av
tillämpningsområdet för mervärdesskatt. Domstolen har tidigare slagit fast att de transaktioner som avses i bestämmelsen är
de som består i att fortlöpande vinna intäkter från verksamhet som består av mer än enbart förvärv och försäljning av värdepapper,
såsom transaktioner i en affärsverksamhet avseende handel med värdepapper (se domen i det ovannämnda målet EDM, punkt 59).
Det framgår av artikel 1.2 i direktiv 85/611 att SICAV-bolagens transaktioner utgörs av kollektiva investeringar i överlåtbara
värdepapper med kapital från allmänheten. Det är nämligen med det kapital som andelsägarna tillskjuter vid köp av andelar
som SICAV-bolagen, för andelsägarnas räkning och mot ersättning, upprättar och förvaltar portföljer bestående av överlåtbara
värdepapper.
En sådan verksamhet, som består av mer än enbart förvärv och försäljning av värdepapper och som syftar till att fortlöpande
ge intäkter, utgör ekonomisk verksamhet i den mening som avses i artikel 4.2 i sjätte direktivet.
Av detta följer att SICAV-bolagen har ställning som skattskyldiga personer i den mening som avses i artikel 4 i sjätte direktivet.
Platsen för tillhandahållandet av de tjänster som avses i artikel 9.2 e i sjätte direktivet, vilka utförs åt SICAV-bolag som
är etablerade i en annan medlemsstat än den där leverantören är etablerad, är den plats där dessa SICAV‑bolag har sätet för
sin ekonomiska verksamhet.
Den belgiska regeringen, som medger att konsulttjänster, databearbetning och tillhandahållande av information som utförs år SICAV-bolagen
omfattas av tillämpningsområdet för artikel 9.2 e tredje strecksatsen i sjätte direktivet, har i detta sammanhang emellertid
gjort gällande att bestämmelsen inte skall tillämpas på sådana förvaltningstjänster som nämnda bolag tillhandahålls vilka
kännetecknas av att de medför en rätt att fatta beslut i rättslig eller faktisk bemärkelse.
Det är i detta hänseende tillräckligt att konstatera, såsom generaladvokaten har framhållit i punkt 20 i sitt förslag till
avgörande, att artikel 9.2 e tredje och femte strecksatserna i sjätte direktivet innefattar såväl konsulttjänster som bank-
och finansieringstjänster.
Den första frågan skall följaktligen besvaras enligt följande. SICAV-bolag som uteslutande har som ändamål att genomföra kollektiva
investeringar i överlåtbara värdepapper med kapital som erhållits från allmänheten i enlighet med direktiv 85/611 är skattskyldiga
i den mening som avses i artikel 4 i sjätte direktivet, vilket innebär att de tjänster som avses i artikel 9.2 e i sistnämnda
direktiv, som tillhandahålls sådana SICAV-bolag vilka är etablerade i en annan medlemsstat än den där den som tillhandahåller
tjänsterna är etablerad, skall anses ha utförts på den plats där dessa SICAV-bolag har sätet för sin ekonomiska verksamhet.
Den andra frågan
Eftersom den andra frågan har ställts för det fall den första frågan besvaras nekande, saknas det anledning att besvara den.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
På dessa grunder beslutar domstolen (första avdelningen) följande dom:
Investeringsbolag med rörligt kapital (SICAV-bolag), som uteslutande har som ändamål att genomföra kollektiva investeringar
i överlåtbara värdepapper med kapital som erhållits från allmänheten i enlighet med rådets direktiv 85/611/EEG av den 20 december 1985
om samordning av lagar och andra författningar som avser företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag),
är skattskyldiga i den mening som avses i artikel 4 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering
av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund,
vilket innebär att de tjänster som avses i artikel 9.2 e i sistnämnda direktiv, som tillhandahålls sådana SICAV-bolag vilka
är etablerade i en annan medlemsstat än den där den som tillhandahåller tjänsterna är etablerad, skall anses ha utförts på
den plats där dessa SICAV-bolag har sätet för sin ekonomiska verksamhet.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: franska.