CELEX: 62005CJ0246
Tavaramerkkioikeus
Direktiivin 89/104/ETY 10 artiklan 1 kohta
Tavaramerkin tosiasiallisen käytön laiminlyönti
Käsite "rekisteröintimenettelyn päättymisen ajankohta"

Ennakkoratkaisupyyntö koskee jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21.12.1988 annetun ensimmäisen neuvoston
direktiivin 89/104/ETY (EYVL 1989, L 40, s. 1; jäljempänä direktiivi) 10 artiklan 1 kohdan ja 12 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Häupl ja Lidl Stiftung & Co. KG (jäljempänä Lidl) ja joka koskee sellaisen
tavaramerkin menettämistä, jonka haltija viimeksi mainittu on.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivin 89/104/ETY 10 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos tavaramerkin haltija ei viiden vuoden kuluessa rekisteröintimenettelyn [päättymisen ajankohdasta] ole ottanut jäsenvaltiossa
tavaramerkkiä tosiasialliseen käyttöön tavaroissa tai palveluissa, joita varten se on rekisteröity, tai jos tällainen käyttö
on ollut viisi vuotta yhtäjaksoisesti keskeytyneenä eikä käyttämättä jättämiseen ole pätevää syytä, tavaramerkkiin sovelletaan
tässä direktiivissä säädettyjä seuraamuksia.”
Direktiivin 12 artiklan 1 kohdan mukaan ”tavaramerkki on julistettava menetetyksi, jollei sitä viiden vuoden yhtäjaksoisen
määräajan kuluessa ole otettu jäsenvaltiossa tosiasialliseen käyttöön tavaroissa tai palveluissa, joita varten se on rekisteröity,
eikä hyväksyttävää syytä merkin käyttämättä jättämiseen ole – –”.

Kansainvälinen säännöstö
Tavaramerkkien kansainvälistä rekisteröintiä koskevan 14.4.1891 tehdyn Madridin sopimuksen, jota on tarkistettu viimeksi Tukholmassa
14.7.1967 ja muutettu 28.9.1979 (jäljempänä Madridin sopimus), 3 artiklan 4 kohdassa todetaan seuraavaa: ”[Maailman henkisen
omaisuuden järjestön (WIPO)] kansainvälinen toimisto [jäljempänä kansainvälinen toimisto] rekisteröi viivytyksettä tavaramerkit,
joista on tehty rekisteröintihakemus 1 artiklan mukaisesti. Rekisteröinnin päivä on kansainvälisen rekisteröintihakemuksen
päivämäärä alkuperävaltiossa, edellyttäen, että kansainvälinen toimisto on vastaanottanut hakemuksen kahden kuukauden kuluessa
tuosta päivämäärästä.”
Marrakechissa tehdyn Maailman kauppajärjestön perustamissopimuksen liitteessä 1 C mainittu teollis- ja tekijänoikeuksien kauppaan
liittyvistä näkökohdista tehty sopimus (jäljempänä TRIPS-sopimus) hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta Uruguayn kierroksen
monenvälisissä kauppaneuvotteluissa (1986–1994) laadittujen sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta yhteisön toimivaltaan
kuuluvissa asioissa 22.12.1994 tehdyllä neuvoston päätöksellä 94/800/EY (EYVL L 336, s. 1; jäljempänä TRIPS-sopimus). TRIPS-sopimuksen
19 artiklan 1 kohdassa mainitaan rekisteröidyn merkin käyttövelvoite seuraavasti:
”Mikäli rekisteröinnin voimassapitämiseksi edellytetään käyttöä, rekisteröinti voidaan kumota vasta vähintään kolmen vuoden
pituisen käyttämättömyyden jälkeen, ellei tavaramerkin omistaja voi osoittaa sellaisen käytön esteenä olleita päteviä syitä.
Tavaramerkin omistajan tahdosta riippumattomat olosuhteet, jotka muodostavat tavaramerkin käytön esteen, kuten tavaramerkillä
suojattujen tavaroiden tai palvelujen tuontirajoitukset tai muut viranomaismääräykset, katsotaan hyväksyttäviksi perusteiksi
käyttämättä jättämiselle.”

Kansallinen lainsäädäntö
Itävallan tavaramerkkilain (Markenschutzgesetz 1970; BGBl. 260/1970; jäljempänä MSchG) 19 §:n mukaan ”oikeus tavaramerkkiin
syntyy päivänä, jolloin merkitseminen tavaramerkkirekisteriin suoritetaan (rekisteröinti). Suoja-aika päättyy kymmenen vuoden
kuluttua rekisteröimiskuukauden päättymisestä”.
MSchG:n 33 a §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jokainen voi hakea vähintään viiden vuoden ajan Itävallassa rekisteröitynä olleen tai 2 §:n 2 momentin mukaisesti Itävallassa
suojatun tavaramerkin menettämistä, jos tavaramerkin haltija tai kolmas haltijan suostumuksella ei ole käyttänyt sitä tosiasiallisesti
ja tavaramerkin ominaisuudessa Itävallassa tavaroissa tai palveluissa, joita varten se on rekisteröity (10 a §), menettämishakemuksen
tekemistä edeltävien viiden vuoden kuluessa, ellei merkin haltija esitä käyttämättä jättämiseen pätevää syytä.”
MSchG:n 2 §:n mukaan kyseistä lakia sovelletaan analogisesti tavaramerkkioikeuksiin, jotka on saatu Itävallan tasavallan aluetta
varten kansainvälisten sopimusten perusteella.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Lidl on kuviomerkin ja sanamerkin ”Le Chef DE CUISINE” haltija. Saksalainen perustana oleva tavaramerkki on ollut suojattu
8.7.1993 lähtien, ja kansainvälinen tavaramerkki – joka on rekisteröity myös Itävaltaa varten – 12.10.1993 lähtien. Kansainvälinen
toimisto julkaisi viimeksi mainittua koskevan ilmoituksen 2.12.1993 ja antoi sen tiedoksi nimetyille sopimusvaltioille.
Lidl pitää valintamyymäläketjua, joka on toiminut Saksassa vuodesta 1973 lähtien. Itävallan ensimmäinen Lidl-valintamyymälä
avattiin 5.11.1998. Vastaaja pitää kaupan tavaramerkillä ”Le Chef DE CUISINE” varustettuja valmisruokia ainoastaan omissa
myyntipisteissään. Ennen ensimmäisten itävaltalaisten valintamyymälöiden avaamista Lidl esitteli tuotteen yrityksensä sisällä,
teki sopimukset tavarantoimittajiensa kanssa ja ryhtyi varastoimaan jo toimitettuja tavaroita.
MSchG:n 33 a §:n 1 momentin nojalla Häupl haki 13.10.1998 kyseisen tavaramerkin menetetyksi julistamista Itävallan tasavallan
alueella sen käyttämättä jättämisen vuoksi. Hänen mukaansa mainitussa lainkohdassa säädetty viiden vuoden määräaika oli alkanut
kulua heti suoja-ajan alkaessa 12.10.1993. Lidl vaati menettämishakemuksen hylkäämistä. Se väitti, että mainittu määräaika
oli alkanut 2.12.1993 ja päättyi näin ollen vasta 2.12.1998. Viimeksi mainittuna ajankohtana se tarjosi kuitenkin jo myytäväksi
riidanalaisella merkillä varustettuja tavaroita ensimmäisessä itävaltalaisessa valintamyymälässään. Se korosti lisäksi suunnitelleensa
vuodesta 1994 lähtien liiketoimintansa laajentamista Itävallassa, mutta uusien myymälöiden avaaminen mainitussa jäsenvaltiossa
oli viivästynyt ”byrokraattisten esteiden” takia ja erityisesti toimilupien myöntämisen viivästymisen johdosta.
Nichtigkeitsabteilung des Patentamtes (Itävallan patenttiviraston mitättömyysosasto) julisti merkin olevan suojaamaton Itävallan
tasavallassa 12.10.1998 lähtien. Lidl valitti tästä päätöksestä Oberster Patent- und Markensenatiin (patentti- ja tavaramerkkiasioita
käsittelevä ylin jaosto).
Tässä tilanteessa Oberster Patent- und Markensenat päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko – – direktiivin 89/104/ETY 10 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ’rekisteröintimenettelyn päättymisen ajankohdalla’
tarkoitetaan suoja-ajan alkamisajankohtaa?
2)      Onko [kyseisen] direktiivin 12 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että tavaramerkin käyttämättä jättämiseen on olemassa hyväksyttäviä
syitä, kun tavaramerkin haltijan noudattaman yritysstrategian toteuttaminen viivästyy yritykseen nähden ulkoisista syistä,
vai pitääkö tavaramerkin haltijan muuttaa yritysstrategiaansa voidakseen käyttää tavaramerkkiään ajoissa?”

Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta
Aluksi on selvitettävä, onko Oberster Patent- und Markensenat EY 234 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin ja onko yhteisöjen
tuomioistuin näin ollen toimivaltainen lausumaan sille esitetyistä kysymyksistä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko ennakkoratkaisua pyytävä toimielin EY 234 artiklassa tarkoitettu
tuomioistuin, mikä on pelkästään yhteisön oikeuden perusteella ratkaistava kysymys, yhteisöjen tuomioistuin ottaa huomioon
useita seikkoja, joita ovat muun muassa toimielimen lakisääteisyys, pysyvyys, sen tuomiovallan pakottavuus, menettelyn kontradiktorisuus,
toimiminen oikeussääntöjen soveltajana ja riippumattomuus (ks. mm. asia C-54/96, Dorsch Consult, tuomio 17.9.1997, Kok. 1997,
s. I-4961, 23 kohta ja asia C-53/03, Syfait ym., tuomio 31.5.2005, Kok. 2005, s. I-4609, 29 kohta).
Tältä osin on – samoin kuin julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 25–29 kohdassa – arvioitava Itävallan patenttilain
(Patentgesetz 1970, BGBl. 259/1970; jäljempänä Patentgesetz) säännöksiä.
Mainitun lain 74 ja 75 §:stä, joissa määritellään Oberster Patent- und Markensenatin toimivalta ja kokoonpano, ilmenee ensinnäkin,
että kyseinen elin täyttää lakisääteisyyttä ja riippumattomuutta koskevat edellytykset. Kyseisen lain 74 §:n 9 momentissa
säädetään lisäksi nimenomaisesti, että elimen jäsenet toimivat tehtävässään täysin riippumattomina ilman, että heitä sitovat
mitkään ohjeet. Saman pykälän 6 ja 7 momentin mukaan jäsenten uudistettavissa oleva toimikausi on viisi vuotta ja se voi päättyä
ennenaikaisesti ainoastaan erityisistä ja täsmällisesti määritellyistä syistä, joita ovat esimerkiksi Itävallan kansalaisuuden
menettäminen tai oikeustoimikelpoisuuden rajoitus.
Oberster Patent- und Markensenatin pysyvyys voidaan johtaa Patentgesetzin 70 §:n 2 ja 3 momentista sekä 74 §:n 1 momentista,
joissa säädetään, että kyseinen elin on toimivaltainen ratkaisemaan Nichtigkeitsabteilung des Patentamtesin ja Beschwerdeabteilung
des Patentamtesin (Itävallan patenttiviraston valituslautakunta) päätöksistä nostetut kanteet ilman ajallista rajoitusta.
Mainitun elimen toimivallan pakollisuus ilmenee samoista säännöksistä, sillä sen toimivalta ratkaista edellä mainitut kanteet
on lakisääteinen, ja se ei ole luonteeltaan valinnaista.
Oberster Patent- und Markensenatissa käytävän menettelyn osalta Patentgesetzin 140 §:n 1 momentissa viitataan saman lain 113–127
ja 129–136 §:ään, joissa säädetään täsmällisesti menettelysäännöksistä, joista ilmenee, että mainittu elin soveltaa oikeussääntöjä
ja että siinä käytävä menettely on kontradiktorista.
Edellä esitetyillä perusteilla Oberster Patent- und Markensenat on EY 234 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin ja täten yhteisöjen
tuomioistuin on toimivaltainen vastaamaan ensin mainitun sille esittämiin kysymyksiin.

Ennakkoratkaisukysymysten arviointi

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko direktiivin 10 artiklan 1 kohtaa tulkittava
siten, että ”rekisteröintimenettelyn päättymisen ajankohdalla” tarkoitetaan suoja-ajan alkamisajankohtaa. Se pyrkii siis selvittämään,
alkaako viiden vuoden määräaika, joka merkin haltijalle on asetettu merkin tosiasiallisen käytön aloittamiseksi, kulua hetkestä,
jolloin kyseisen merkin suoja-aika alkaa.
Pääasian kantaja ja Itävallan hallitus katsovat, että rekisteröintipäivä eli ajankohta, jolloin suoja-aika Itävallan lain
mukaan alkaa, vastaa direktiivin 10 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua ”rekisteröintimenettelyn päättymisen ajankohtaa”.
Pääasian vastaaja, Ranskan hallitus ja Euroopan yhteisöjen komissio sitä vastoin ovat sitä mieltä, että ”rekisteröintimenettelyn
päättymisen ajankohdalla” ei tarkoiteta suoja-ajan alkamista vaan ajankohtaa, jolloin tutkintamenettely tästä menettelystä
vastaavassa virastossa on päättynyt. Madridin sopimuksen mukaisen kansainvälisen rekisteröinnin yhteydessä rekisteröintimenettely
ei voi päättyä ennen kuin määräaika, joka kansallisilla viranomaisilla on suojan alustavan epäämisen toteamiseksi, on päättynyt
tai nämä viranomaiset vahvistavat suojan lopullisesti.
Esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen vastaamiseksi on ensinnäkin korostettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella
tavaramerkin kansainvälisellä rekisteröinnillä on yhtymäkohtia useisiin oikeusjärjestyksiin. Sovellettavaksi tulevat nimittäin
ensinnäkin Madridin sopimuksen määräykset, joissa määritellään olennaisilta osin rekisteröinnin se osa, joka tapahtuu kansainvälisessä
toimistossa, ja toisaalta kansalliset säännökset, joiden on oltava yhteisön oikeuden ja erityisesti direktiivin mukaisia.
Tältä osin direktiivin 1 artiklassa säädetään, että sitä ”sovelletaan kaikkiin – – tavaramerkkeihin, – – joiden kansainvälinen
rekisteröinti on voimassa jäsenvaltiossa”.
Lisäksi on täsmennettävä, että kuten direktiivin kolmannessa perustelukappaleessa todetaan, direktiivillä ei pyritä jäsenvaltioiden
tavaramerkkilainsäädännön täydelliseen lähentämiseen. Direktiivin viidennessä perustelukappaleessa korostetaan tältä osin
seuraavaa: ”Jäsenvaltiot saavat vapaasti säätää menettelystä, jota noudatetaan rekisteröityjen tavaramerkkien rekisteröinnissä,
menettämisessä tai mitättömäksi julistamisessa; ne voivat esimerkiksi päättää tavaramerkin rekisteröintimenettelyn ja mitättömäksi
julistamisessa noudatettavan menettelyn muodosta sekä siitä, tulisiko aikaisempiin oikeuksiin vedota rekisteröintimenettelyssä
vai mitättömäksi julistamisessa noudatettavassa menettelyssä vai molemmissa menettelyissä, ja jos aikaisempien oikeuksien
menettämisestä voidaan päättää rekisteröintimenettelyssä, ne voivat noudattaa menettelyä, jossa rekisteröintihakemusta vastaan
voidaan tehdä väite, tai menettelyä, jossa tutkiminen tapahtuu viran puolesta, taikka molempia – –”. Näistä direktiivin kohdista
ilmenee täten, että sillä ei yhdenmukaisteta tavaramerkkien rekisteröinnin menettelyllisiä kysymyksiä.
Nämä seikat on otettava huomioon tulkittaessa direktiivin 10 artiklan 1 kohtaa. Tältä osin on huomattava, että mainitussa
säännöksessä ei määritetä yksiselitteisesti käyttämisajan alkua eikä näin siinä säädetyn viiden vuoden määräajan alkamishetkeä.
Mainitun kohdan sanamuodossa itse asiassa määritellään kyseinen alkamishetki suhteessa rekisteröintimenettelyyn eli siis sellaiseen
alaan, jota direktiivillä ei yhdenmukaisteta. Kuten komissio väittää, tällaisen sanamuodon ansiosta kyseistä määräaikaa voidaan
mukauttaa kansallisten menettelyllisten erityispiirteiden mukaisesti.
Tästä syystä jäsenvaltiot voivat vapaasti järjestää rekisteröintimenettelyn, ja niiden tehtävänä on täten päättää muun muassa
siitä, koska menettelyn katsotaan päättyneen.
Näin ollen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kansainvälisen rekisteröinnin osalta sen jäsenvaltion, jota varten rekisteröintihakemus
on jätetty, on omien menettelysäännöstensä mukaisesti määritettävä hetki, jolloin rekisteröintimenettely päättyy.
Tästä syystä pääasian kantajan väitettä, jonka mukaan päivä, jolloin tavaramerkki merkitään rekisteriin, vastaa direktiivin
10 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua ”rekisteröintimenettelyn päättymisen ajankohtaa”, ei voida hyväksyä. Tämä väite johtaa
nimittäin siihen, että viimeksi mainittua säännöstä tulkitaan ainoastaan Itävallan menettelysäännösten valossa, vaikka mainitussa
säännöksessä tarkoitetun ajankohdan määrittäminen voi edellisessä kohdassa esitetyistä syistä vaihdella kansallisten lainsäädäntöjen
välillä.
Edellä esitetyistä syistä ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava siten, että direktiivin 10 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettu ”rekisteröintimenettelyn päättymisen ajankohta” on määritettävä kussakin jäsenvaltiossa kyseisessä valtiossa voimassa
olevien rekisteröintiä koskevien menettelysäännösten perusteella.

Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee, onko direktiivin 12 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että
tavaramerkin käyttämättä jättämiseen on olemassa hyväksyttäviä syitä, kun tavaramerkin haltijan noudattaman yritysstrategian
toteuttaminen viivästyy yritykseen nähden ulkoisista syistä, vai pitääkö tavaramerkin haltijan tällaisessa tapauksessa muuttaa
yritysstrategiaansa voidakseen käyttää tavaramerkkiään ajoissa.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee tältä osin, että viivästys pääasiassa kyseessä olevalla tavaramerkillä varustettujen tavaroiden
myytäväksi tarjoamisessa Itävallan markkinoilla johtui yhtäältä Lidlin strategiasta, jonka mukaan se tarjoaa kyseisiä tavaroita
myytäväksi ainoastaan omissa myyntipisteissään, ja toisaalta siitä seikasta, että sen ensimmäisten itävaltalaisten valintamyymälöiden
avaaminen viivästyi ”byrokraattisten esteiden” takia.
Itävallan hallitus epäilee sitä, voidaanko tämä kysymys ottaa tutkittavaksi, koska se katsoo, että kysymys on muotoiltu äärimmäisen
abstraktein termein ja että tosiseikkojen kuvaus ei ole riittävän konkreettinen.
Vaikka ennakkoratkaisupyynnössä todella esitetään ainoastaan lyhyt tiivistelmä toisen kysymyksen taustalla olevista tosiseikoista,
kun taas pääasian osapuolet sitä vastoin ovat vedonneet lukuisiin tosiseikkoihin, tämä seikka ei kuitenkaan ole omiaan johtamaan
esillä olevassa asiassa siihen, että kyseinen kysymys olisi jätettävä tutkimatta. Vaikka kansallisen tuomioistuimen esitys
tosiseikoista onkin niukka, yhteisöjen tuomioistuin voi kuitenkin sen perusteella ymmärtää riittävällä tavalla kysymykseen
liittyvän asiayhteyden kyetäkseen antamaan kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisen vastauksen, jonka ansiosta viimeksi
mainittu kykenee ratkaisemaan pääasian oikeudenkäynnin siten, että se ottaa huomioon kaikki tosiseikat, joiden arviointi kuuluu
ainoastaan sille. Toinen kysymys on siis otettava tutkittavaksi.
Asiakysymyksen osalta yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt direktiivin 12 artiklan 1 kohtaa koskevat huomautukset ovat yhteneväisiä
sikäli, että niissä pyritään antamaan käsitteelle ”hyväksyttävät syyt” sellainen merkitys, että kyse on asianosaiseen yritykseen
nähden ulkoisista tai sen tahdosta riippumattomista olosuhteista.
Pääasian kantaja täsmentää kuitenkin, että yritysstrategia itsessään ei voi koskaan muodostaa anteeksiantoperustetta ja että
joka tapauksessa on syytä arvioida tavaramerkin haltijan konkreettista käyttäytymistä tilanteessa, jossa se kohtaa yritykseen
nähden ulkoisia vaikeuksia.
Pääasian vastaaja puolestaan katsoo, että yritykseen nähden ulkoiset syyt, jotka viivyttävät taloudellisesti tarkoituksenmukaisen
yritysstrategian toteuttamista, ovat hyväksyttäviä syitä tavaramerkin käyttämättä jättämiseksi.
Komissio katsoo, että hyväksyttävistä syistä tavaramerkin käyttämättä jättämiseksi ei ole kyse tilanteessa, jossa tavaramerkin
haltijan noudattaman yritysstrategian toteutus – mikä yleensä on viimeksi mainitun päätettävissä oleva asia – on viivästynyt
siihen nähden ulkoisista syistä, mutta kyseinen tavaramerkin haltija ei ole mukauttanut yritysstrategiaansa hyvissä ajoin.
Itävallan hallituksen mukaan hyväksyttävät syyt merkin käyttämättä jättämiseksi ovat olemassa, kun käyttämättä jättäminen
johtuu vakavasti noudatetun yritysstrategian toteuttamisen viivästymisestä, joka on aiheutunut yritykseen nähden ulkoisista
syistä kuten esimerkiksi oikeudellisista tai pakottavista taloudellisista syistä.
Ranskan hallitus väittää vielä, että ”hyväksyttävillä syillä” on ymmärrettävä tarkoitettavan yrityksen tahdosta riippumattomia
olosuhteita kuten julkisvallan määräyksiä tai ylivoimaisen esteen aiheuttamia tilanteita.
Aluksi on pohdittava, onko direktiivin 12 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua käsitettä ”hyväksyttävät syyt” tulkittava yhtenäisesti.
Sekä yhteisön oikeuden yhdenmukaisen soveltamisen periaate että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että yhteisön oikeuden
sellaisen säännön sanamuotoa, joka ei sisällä mitään nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen sisällön
ja soveltamisalan määrittämiseksi, on normaalisti tulkittava itsenäisesti ja yhdenmukaisesti koko Euroopan yhteisössä (ks.
vastaavasti asia C-287/98, Linster, tuomio 19.9.2000, Kok. 2000, s. I-6917, 43 kohta ja asia C-40/01, Ansul, tuomio 11.3.2003,
Kok. 2003, s. I-2439, 26 kohta).
Edellä mainitussa asiassa Ansul antamansa tuomion 31 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että direktiivin 10 ja 12 artiklassa
tarkoitettua tavaramerkin ”tosiasiallisen käytön” käsitettä on tulkittava yhtenäisesti. Direktiivin seitsemännestä, kahdeksannesta
ja yhdeksännestä perustelukappaleesta, samoin kuin sen 10–15 artiklasta nimittäin ilmenee, että yhteisön lainsäätäjä on halunnut
asettaa tavaramerkkioikeuksien säilyttämiselle saman tosiasiallista käyttöä koskevan edellytyksen kaikissa jäsenvaltioissa,
jotta tavaramerkille annettava suoja ei vaihtele kulloinkin kyseessä olevan lain mukaan (em. asia Ansul, tuomion 27–29 kohta).
Koska hyväksyttävien syiden tarkoituksena on mahdollistaa se, että tilanteet, joissa tavaramerkkiä ei ole tosiasiallisesti
käytetty, voidaan hyväksyttävästi perustella merkin menettämisen välttämiseksi, näiden syiden tehtävä liittyy täten läheisesti
tosiasiallisen käytön tehtävään niin, että ”hyväksyttävien syiden” käsitettä koskevat samat yhdenmukaista soveltamista koskevat
vaatimukset kuin tavaramerkin ”tosiasiallisen käytön” käsitettä.
Tämän johdosta yhteisöjen tuomioistuimen on tulkittava yhdenmukaisesti direktiivin 12 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua käsitettä
”hyväksyttävä syy käyttämättä jättämiseen”.
Tämä säännös koskee tilannetta, jossa tavaramerkki on rekisteröity mutta tavaramerkin haltija ei käytä sitä. Mikäli tilanne
on näin viiden vuoden yhtäjaksoisen määräajan verran, haltija voi menettää oikeutensa, ellei se voi vedota hyväksyttäviin
syihin.
On kuitenkin todettava, että kyseinen säännös ei sisällä mitään vihjettä siinä mainittujen ”hyväksyttävien syiden” luonteesta
tai ominaispiirteistä.
Myös TRIPS-sopimuksen, jonka osapuolena Euroopan yhteisö on, 19 artiklan 1 kohdassa käsitellään kuitenkin tavaramerkin käyttövelvoitetta
ja syitä, joilla tavaramerkin käyttämättä jättämistä voidaan perustella. Mainitussa kohdassa kyseessä olevalle käsitteelle
annettu määritelmä voi täten muodostaa tulkintaohjeen direktiivin yhteydessä käytettyä hyväksyttävien syiden vastaavaa käsitettä
varten.
TRIPS-sopimuksen 19 artiklan 1 kohdan nojalla käyttämättä jättämisen oikeuttavina pätevinä syinä pidetään tavaramerkin haltijan
tahdosta riippumattomia olosuhteita, jotka muodostavat tavaramerkin käytön esteen.
Näin ollen on selvitettävä, minkätyyppiset olosuhteet muodostavat kyseisessä määräyksessä tarkoitetun tavaramerkin käytön
esteen. Ei näet ole harvinaista, että tavaramerkin haltijan tahdosta riippumattomat olosuhteet vaikeuttavat jollain hetkellä
kyseisen merkin käyttöönottamisen valmisteluja, vaikkakin useissa tapauksissa kyse on ratkaistavissa olevista vaikeuksista.
Tältä osin on mainittava, että direktiivin kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan, että ”yhteisössä rekisteröityjen
– – tavaramerkkien kokonaismäärän – – vähentämiseksi on tärkeää edellyttää, että rekisteröityjä tavaramerkkejä todella käytetään
tai muuten ne menetetään”. Tämän perustelukappaleen valossa on ilmeistä, että direktiivin 12 artiklan 1 kohdan systematiikan
vastaista olisi se, että tavaramerkin käyttämättä jättämisen hyväksyttävien syiden käsitteelle myönnettäisiin liian laaja
ulottuvuus. Edellä mainitussa perustelukappaleessa esitetty tavoite näet vaarantuisi, mikäli mikä tahansa este – olipa se
kuinka vähäinen tahansa – joka on riippumaton tavaramerkin haltijan tahdosta, riittäisi oikeuttamaan tavaramerkin käyttämättä
jättämisen.
Erityisesti, kuten julkisasiamies on perustellusti korostanut ratkaisuehdotuksensa 79 kohdassa, riittävää ei voi olla se,
että pääasiassa mainitun kaltaiset ”byrokraattiset esteet” eivät kuulu tavaramerkin haltijan valinnanvapauden piiriin, vaan
näillä esteillä on lisäksi oltava välitön yhteys tavaramerkkiin jopa siinä määrin, että sen käyttö riippuu kyseisten hallintomuodollisuuksien
päättymisestä.
On kuitenkin täsmennettävä, että esteellä ei välttämättä ole tehtävä tavaramerkin käyttöä mahdottomaksi, jotta sillä voitaisiin
katsoa olevan merkkiin riittävän välitön yhteys, sillä tilanne voi olla näin myös, kun kyseisellä esteellä tehdään tavaramerkin
käyttö kohtuuttomaksi. Mikäli este on sen luonteinen, että sillä vaarannetaan vakavasti tavaramerkin asianmukainen käyttö,
ei voi olla kohtuullista edellyttää tavaramerkin haltijan kaikesta huolimatta käyttävän sitä. Näin ollen tavaramerkin haltijan
ei esimerkiksi voitaisi kohtuudella edellyttää tarjoavan tavaroitaan myytäväksi kilpailijoidensa myyntipaikoissa. Tällaisissa
tilanteissa ei vaikuta kohtuulliselta edellyttää, että tavaramerkin haltija mukauttaa yritysstrategiaansa, jotta kyseisen
merkin käyttö kaikesta huolimatta olisi mahdollista.
Tämän johdosta ainoastaan esteitä, joilla on riittävän välitön yhteys tavaramerkkiin ja jotka tekevät kyseisen merkin käytön
mahdottomaksi tai kohtuuttomaksi sekä jotka ovat riippumattomia tavaramerkin haltijan tahdosta, voidaan pitää kyseisen merkin
käyttämättä jättämisen hyväksyttävinä syinä. Se, tekisikö yritysstrategian muuttaminen esillä olevan esteen ratkaisemiseksi
kyseisen merkin käytön kohtuuttomaksi, on ratkaistava tilannekohtaisesti. Kansallisen tuomioistuimen, jonka ratkaistavaksi
pääasian oikeusriita on saatettu ja joka ainoana voi huomioida merkitykselliset tosiseikat, tehtävänä on suorittaa edellä
mainittu arviointi esillä olevassa oikeudenkäynnissä.
Edellä esitetyistä syistä toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 12 artiklan 1 kohtaa on tulkittava
siten, että ”hyväksyttävän syyn tavaramerkin käyttämättä jättämiseen” muodostavat esteet, joilla on välitön yhteys tavaramerkkiin
ja jotka tekevät kyseisen tavaramerkin käytön mahdottomaksi tai kohtuuttomaksi sekä jotka ovat riippumattomia tavaramerkin
haltijan tahdosta. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on näiden ohjeiden valossa arvioida pääasiassa kyseessä olevia tosiseikkoja.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21.12.1988 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 89/104/ETY 10
artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”rekisteröintimenettelyn päättymisen ajankohta” on määritettävä kussakin jäsenvaltiossa kyseisessä
valtiossa voimassa olevien rekisteröintiä koskevien menettelysäännösten perusteella.
2)
Direktiivin 89/104 12 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ”hyväksyttävän syyn tavaramerkin käyttämättä jättämiseen”
muodostavat esteet, joilla on välitön yhteys tavaramerkkiin ja jotka tekevät kyseisen tavaramerkin käytön mahdottomaksi tai
kohtuuttomaksi sekä jotka ovat riippumattomia tavaramerkin haltijan tahdosta. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on näiden
ohjeiden valossa arvioida pääasiassa kyseessä olevia tosiseikkoja.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.