CELEX: 62008CJ0496
Fellebbezés
Tisztviselők
A besorolásiosztály-váltási belső versenyvizsgák régi személyzeti szabályzat hatálya alatti sikeres teljesítése
Az új személyzeti szabályzat hatálybalépése
A besorolásra vonatkozó átmeneti rendelkezések
Jogellenességi kifogás
Szerzett jogok
Jogos bizalom
Egyenlő bánásmód
A gondos ügyintézés elve és a gondoskodási kötelezettség

Fellebbezésükkel a P. Angé Serrano, J.‑M. Bras, A. Orcajo Teresa, D. Decoutere, A. Hau és F. J. Solana Ramos az Európai Közösségek
Elsőfokú Bírósága T‑47/05. sz., Angé Serrano és társai kontra Parlament ügyben 2008. szeptember 18‑án hozott ítéletének (az
EBHT‑ban még nem tették közzé, a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kérik, amely ítélettel az Elsőfokú
Bíróság elutasította a fellebbezők által az átsorolásukra vonatkozóan az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzatának,
valamint az Európai Közösségek egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételeinek módosításáról szóló, 2004. március 22‑i 723/2004/EK,
Euratom tanácsi rendelet (HL L 124., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 130. o.) hatálybalépése után elfogadott
határozatok (a továbbiakban: megtámadott határozatok) ellen előterjesztett keresetüket.
I –
Jogi háttér
A –
A személyzeti szabályzat 2004. április 30‑ig hatályos szövegének releváns rendelkezései
A Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzatának 2004. április 30‑ig hatályos szövege (a továbbiakban: régi
személyzeti szabályzat) 45. cikkének (2) bekezdése ekként rendelkezett:
„A tisztviselők kizárólag versenyvizsga alapján helyezhetők át egyik szolgálattól egy másikhoz, vagy léptethetők elő egyik
besorolási osztályból egy másikba.
[…]”
B –
A személyzeti szabályzat 2004. május 1‑jétől hatályos szövegének releváns rendelkezései
A régi személyzeti szabályzatot a 723/2004 rendelettel módosították, amely 2004. május 1‑jén lépett hatályba.
A személyzeti szabályzat a 2004. május 1‑jétől hatályos szövege (a továbbiakban: új személyzeti szabályzat vagy személyzeti
szabályzat) 5. cikkének (1) és (2) bekezdése ekként rendelkezik:
„(1)      Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó beosztásokat, a vonatkozó feladatok természetére és fontosságára tekintettel
a tisztviselők csoportjába […] és az asszisztensek csoportjába […] sorolják.
(2)      […] Az AST csoport tizenegy besorolási fokozatot tartalmaz, amelyek a végrehajtási, technikai és irodai feladatoknak felelnek
meg.”
Az új személyzeti szabályzat 6. cikkének (1) és (2) bekezdése előírja:
„(1)      Az egyes intézményekre vonatkozó költségvetési szakaszokhoz mellékelt létszámterv minden besorolási fokozat és minden csoport
esetében feltünteti a beosztások számát.
(2)      A 2004. május 1‑je előtti (a továbbiakban: »régi előmeneteli rendszer«) és a 2004. május 1‑jétől érvényes előmeneteli rendszerben
(a továbbiakban: »új előmeneteli rendszer«) az átlagos előmenetel egyenértékűségének biztosítása érdekében és az érdemeken
alapuló előmenetel a személyzeti szabályzat 45. cikkében megállapított elvének sérelme nélkül, ez a terv biztosítja, hogy
az év január 1‑jén minden egyes intézménynél a létszámterv minden besorolási fokozatában a megüresedett beosztások száma megfelel
a megelőző év január 1‑jén az alacsonyabb besorolási fokozatban aktív foglalkoztatásban lévő tisztviselők száma és az arra
a besorolási fokozatra az I. melléklet B. pontjában megadott arányszám szorzatának. Ezeket az arányszámokat 2004. május 1‑jétől
ötéves átlag alapján kell alkalmazni.
[…]”
Az új személyzeti szabályzat átmeneti rendszert ír elő, amelyet annak XIII. melléklete ír le. Azokat a megfontolásokat, amelyek
ezen átmeneti rendszer bevezetését indokolttá tették, a 723/2004 rendelet (37) preambulumbekezdése ismerteti, amely ekként
rendelkezik:
„A személyzet által a személyzeti szabályzat e módosításainak hatálybalépését megelőzően a közösségi rendszer keretében szerzett
jogok sérelme nélkül, és jogos elvárásaikat figyelembe véve, rendelkezni kell az új szabályok és intézkedések fokozatos alkalmazását
lehetővé tevő átmeneti rendszerről.”
Az új személyzeti szabályzat XIII. cikkének 1. bekezdése ekként rendelkezik:
„(1)      A 2004. május 1‑jétől 2006. április 30‑ig tartó időszakra a személyzeti szabályzat 5. cikkének (1) és (2) bekezdése helyébe
a következő szöveg lép:
»1.      A személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó beosztásokat, a vonatkozó feladatok természetére és fontosságára tekintettel
négy – A*, B*, C*, és D* – besorolási osztályba sorolják, rang szerint csökkenő sorrendben.
2.      Az A* besorolási osztály tizenkét, a B* besorolási osztály kilenc, a C* besorolási osztály hét, a D* besorolási osztály pedig
öt besorolási fokozatot tartalmaz.«
(2)      A felvétel napjára való hivatkozást a szolgálatba lépés napjára való hivatkozásként kell értelmezni.”
Az új személyzeti szabályzat XIII. melléklete 2. cikkének (1) bekezdése előírja:
„(1)      2004. május 1‑jén és a melléklet 8. cikkére is figyelemmel, a személyzeti szabályzat 35. cikkében meghatározott hivatali státuszok
valamelyikét betöltő tisztviselők besorolási fokozatai a következő új megnevezéseket kapják:
Korábbi besorolási fokozat
Új (időközi) besorolási fokozat
Korábbi besorolási fokozat
Új (időközi) besorolási fokozat
Korábbi besorolási fokozat
Új (időközi) besorolási fokozat
Korábbi besorolási fokozat
Új (időközi) besorolási fokozat
A1
A*16






A2
A*15






A3/LA3
A*14






A4/LA4
A*12






A5/LA5
A*11






A6/LA6
A*10
B1
B*10




A7/LA7
A*8
B2
B*8




A8/LA8
A*7
B3
B*7
C1
C*6




B4
B*6
C2
C*5




B5
B*5
C3
C*4
D1
D*4




C4
C*3
D2
D*3




C5
C*2
D3
D*2






D4
D*1
[…]”
Az új személyzeti szabályzat XIII. melléklete 8. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„(1)      2006. május 1‑jétől kezdődő hatállyal a 2. cikk (1) bekezdésével bevezetett besorolási fokozatok megnevezése a következőképpen
változik:
Korábbi (időközi) besorolási fokozat
Új besorolási fokozat
Korábbi (időközi) besorolási fokozat
Új besorolási fokozat
A*16
AD 16


A*15
AD 15


A*14
AD 14


A*13
AD 13


A*12
AD 12


A*11
AD 11
B*11
AST 11
A*10
AD 10
B*10
AST 10
A*9
AD 9
B*9
AST 9
A*8
AD 8
B*8
AST 8
A*7
AD 7
B*7/C*7
AST 7
A*6
AD 6
B*6/C*6
AST 6
A*5
AD 5
B*5/C*5/D*5
AST 5


B*4/C*4/D*4
AST 4


B*3/C*3/D*3
AST 3


C*2/D*2
AST 2


C*1/D*1
AST 1
[…]”
Az új személyzeti szabályzat XIII. melléklete 10. cikkének (1)–(3) bekezdése ekként rendelkezik:
„(1)      A 2004. május 1‑je előtt szolgálatba lépett, a C. vagy D. besorolási osztályba tartozó tisztviselőket a következő előléptetéseket
lehetővé tévő előmeneteli csoportokba osztják be:
a)      a korábbi C. besorolási osztályban az AST 7 besorolási fokozatig;
b)      a korábbi D. besorolási osztályban az AST 5 besorolási fokozatig.
(2)      Az említett tisztviselők esetében, 2004. május 1‑jétől és a személyzeti szabályzat I. mellékletének B. szakaszától eltérve,
a személyzeti szabályzat 6. cikkének (2) bekezdésében említett százalékarányok a következőképpen alakulnak:
C. előmeneteli csoport
Besorolási fokozat
2004. május 1-jétől
2010.4.30. után

2005.4.30-ig
2006.4.30-ig
2007.4.30-ig
2008.4.30-ig
2009.4.30-ig
2010.4.30-ig

C*/AST 7
–
–
–
–
–
–
–
C*/AST 6
5%
5%
5%
10%
15%
20%
20%
C*/AST 5
22%
22%
22%
22%
22%
22%
22%
C*/AST 4
22%
22%
22%
22%
22%
22%
22%
C*/AST 3
25%
25%
25%
25%
25%
25%
25%
C*/AST 2
25%
25%
25%
25%
25%
25%
25%
C*/AST 1
25%
25%
25%
25%
25%
25%
25%
C. előmeneteli csoport
Besorolási fokozat
2004. május 1-jétől
2010.4.30. után

2005.4.30-ig
2006.4.30-ig
2007.4.30-ig
2008.4.30-ig
2009.4.30-ig
2010.4.30-ig

C*/AST 7
–
–
–
–
–
–
–
C*/AST 6
5%
5%
5%
10%
15%
20%
20%
C*/AST 5
22%
22%
22%
22%
22%
22%
22%
C*/AST 4
22%
22%
22%
22%
22%
22%
22%
C*/AST 3
25%
25%
25%
25%
25%
25%
25%
C*/AST 2
25%
25%
25%
25%
25%
25%
25%
C*/AST 1
25%
25%
25%
25%
25%
25%
25%
(3)      Az a tisztviselő, akire az (1) bekezdés vonatkozik, korlátozás nélkül az asszisztensi csoport tagjává válhat, amennyiben átmegy
a nyílt versenyvizsgán, illetve tanúsítványi eljárás alapján.
[…]”
II –
A jogvita előzményei a megtámadott ítélet alapján
A fellebbezők az Európai Parlament tisztviselői.
A megtámadott ítélet 23. pontjából következik, hogy a régi személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó besorolásiosztály‑váltási
belső versenyvizsgán a fellebbezők sikeresek voltak. Így P. Angé Serrano a C 1 besorolási fokozatból a B 5 besorolási fokozatba
került; J.‑M. Bras a D 1 besorolási fokozatból a C 5 besorolási fokozatba került; D. Decoutere a C 3 besorolási fokozatból
a B 5 besorolási fokozatba került; A. Hau ideiglenes alkalmazott a C 1 besorolási fokozatból a B 4 besorolási fokozatba került;
A. Orcajo Teresa a D 1 besorolási fokozatból a C 5 besorolási fokozatba került és végül F. J. Solana Ramos a C 1 besorolási
fokozatból a B 5 besorolási fokozatba került. Ezen tisztviselők mindegyike az új személyzeti szabályzat hatálybalépése előtt
került új besorolási fokozatba.
A vitatott határozatok 2004 májusának első hetében jutottak el a fellebbezőkhöz a Parlament személyzeti főigazgatójától származó
keltezés nélküli levelekben, amely határozatok ismertették velük a 2004. május 1‑jétől hatályos időközi besorolási fokozataikat.
Ezen határozatok értelmében P. Angé Serrano B 5 besorolási fokozatának új megnevezése B*5, J.‑M. Bras C 5 besorolási fokozatának
új megnevezése C*2, D. Decoutere B 5 besorolási fokozatának új megnevezése B*5, A. Hau B 4 besorolási fokozatának új megnevezése
B*6, A. Orcajo Teresa C 4 besorolási fokozatának új megnevezése C*3, F.‑J. Solana Ramos B 4 besorolási fokozatának új megnevezése
B*6.
A fellebbezők fent említett időközi besorolási fokozatait másodszor is átnevezték 2006. május 1‑jei hatállyal, azaz az új
személyzeti szabályzat XIII. melléklete 8. cikkének (1) bekezdése alapján az új személyzeti szabályzattal bevezetett átmeneti
időszak végén. Így P. Angé Serrano B*5 időközi besorolási fokozatát AST 5‑re kellett átnevezni; J.‑M. Bras C*2 időközi besorolási
fokozatát AST 2‑re kellett átnevezni; D. Decoutere B*5 időközi besorolási fokozatát AST 5‑re kellett átnevezni; A. Hau B*6
időközi besorolási fokozatát AST 6‑ra kellett átnevezni; A. Orcajo Teresa C*3 időközi besorolási fokozatát AST 3‑ra kellett
átnevezni és F. J. Solana Ramos B*6 időközi besorolási fokozatát AST 6‑ra kellett átnevezni.
2004. május 13. és július 30. között valamennyi fellebbező panaszt nyújtott be a vitatott határozatokkal szemben, amennyiben
ezek a határozatok a besorolásaikat 2004. május 1‑jétől időközi besorolási fokozatokban határozzák meg. Ezeket a panaszokat
az egyes fellebbezőkkel 2004. október 27. és november 25. között közölt határozatokkal elutasították.
III –
Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. január 31‑én benyújtott keresetlevelükben a fellebbezők keresetet terjesztettek elő
egyrészt a vitatott határozatok megsemmisítése, valamint az e határozatok követő és/vagy azokra vonatkozó minden – akár a
kereset után keletkező – jogi aktus megsemmisítése és a Parlament arra való kötelezése iránt, hogy fizessen meg a minden egyes
felperes esetében méltányosan 60 000 euróban meghatározott összegű kártérítést, fenntartva annak az eljárás során való felemelése
és/vagy leszállítása jogát.
Az Elsőfokú Bíróság harmadik tanácsa elnökének 2005. április 6‑i végzésével engedélyezték a Tanács beavatkozóként való részvételét
a Parlament kérelmeinek támogatójaként.
Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás során a Parlament elnöksége a 2006. február 13‑i határozatával jóváhagyta a főtitkár javaslatát,
amely többek között azon tisztviselők átsorolására vonatkozott, akik a régi személyzeti szabályzat hatálya alatt váltottak
besorolási osztályt, azonban 2004. május 1‑jétől továbbra is a korábbi besorolási osztályuk alapilletményét kapták. Ezen határozatot
követően 2006. március 20‑án egyedi határozatokat hoztak P. Angé Serrano, valamint J.‑M. Bras és A. Orcajo Teresa vonatkozásában,
amelyekkel P. Angé Serranót a B*6 időközi besorolási fokozatba, J.‑M. Bras‑t a C*4 időközi besorolási fokozatba és A. Orcajo
Teresát a C*4 időközi besorolási fokozatba sorolták át, valamennyi említett tisztviselő vonatkozásában 2004. május 1‑jei hatállyal.
IV –
A megtámadott ítélet
A –
Az elfogadhatóságról
Az Elsőfokú Bíróság előtti ellenkérelmében a Parlament számos elfogadhatatlansági kifogást terjesztett elő többek között egyes
fellebbezők eljáráshoz fűződő érdeke vonatkozásában.
1.     D. Decoutere eljáráshoz fűződő érdekéről
A Parlament előterjeszti, hogy ha D. Decoutere a besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsga sikeres teljesítését követően
nem került volna át a 2002‑es év során a C besorolási osztályból a B besorolási osztályba, akkor a szakmai előmenetele ekként
haladt volna: a C 3 besorolási fokozatát 2004. május 1‑jén átnevezik C*4‑re, amelyet 2006. május 1‑jén AST 4‑re neveznek át.
Ebből következik, hogy ha D. Decoutere nem váltott volna besorolási osztályt, akkor a besorolási fokozata 2006. május 1‑jén
alacsonyabb volna, mint a jelenlegi AST 5 besorolási fokozata. D. Decoutere‑nek emiatt semmilyen érdeke nem fűződik az őt
érintő, vitatott átsorolási határozat megtámadásához.
Az Elsőfokú Bíróság elutasította ezt kifogást, és azt állította, hogy az említett versenyvizsga sikeres teljesítését követően
D. Decoutere besorolásiosztály‑váltása nem tükröződött a B*5 időközi besorolási fokozatba, majd 2006. május 1‑jén az AST 5
fokozatba való besorolásában. Ezt bizonyítja, hogy míg D. Decoutere‑nek a B besorolási osztályba való átkerülését követően
magasabb volt a besorolási fokozata a C 1 besorolási fokozat azon tisztviselőinél, akik a besorolásiosztály‑váltási belső
versenyvizsgán nem voltak sikeresek, D. Decoutere 2006. május 1‑jétől az említett tisztviselőknél alacsonyabb besorolási fokozatba
került, mivel az utóbbiak AST 6 besorolási fokozatban voltak, míg D. Decoutere csak az AST 5 besorolási fokozatban.
2.     A. Hau eljáráshoz fűződő érdekéről
A Parlament azt állította, hogy A. Hau nem rendelkezik eljáráshoz fűződő érdekkel, mivel a régi személyzeti szabályzat 45. cikke
(2) bekezdésének megfelelően nem került át a C besorolási osztályból a B besorolási osztályba, tekintettel arra, hogy a C
besorolási osztályba tartozó ideiglenes alkalmazott volt, mielőtt – a belső versenyvizsga sikeres teljesítését követően –
a B besorolási osztályba tartozó tisztviselőként felvették volna.
Az Elsőfokú Bíróság elutasította ezt a kifogást, mivel úgy vélte, hogy még ha be is bizonyosodik, hogy A. Hau a C 1 besorolási
fokozatba tartozó ideiglenes alkalmazott volt abban az időpontban, amikor sikeresen teljesítette a C besorolási osztályból
a B besorolási osztályba való átkerülésre vonatkozó versenyvizsgát, a Parlament az ideiglenes alkalmazottak számára engedélyezte
a besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsgán való részvételt. Ebből következően A. Hau a C besorolási osztályba tartozó
tisztviselőkkel azonos módon vehetett részt ezen a versenyvizsgán. Az Elsőfokú Bíróság ennélfogva rámutat, hogy ez a versenyvizsga
hozzájárult ahhoz, hogy A. Hau a C besorolási osztályból a B besorolási osztályba való átkerülés útján előrehaladjon a hierarchikus
rangsorban, az ezen a vizsgán sikeres, és ebbe a besorolási osztályba átkerült tisztviselőkkel megegyező címen. Az Elsőfokú
Bíróság tehát úgy vélte, hogy a besorolásiosztály‑váltási versenyvizsga sikeres teljesítése nem tette lehetővé A. Hau számára,
hogy az általa betöltöttnél magasabb besorolási fokozatba sorolják be, szemben a korábbi C besorolási osztályba tartozó azon
tisztviselőkkel, akik ezen a versenyvizsgán nem voltak sikeresek.
3.     A vitatott határozatok megsemmisítése iránti kérelem tárgytalanná válásáról P. Angé Serrano, valamint J.‑M. Bras és A. Orcajo
Teresa esetében
A Parlament előterjeszti, hogy a P. Angé Serranóra, valamint J.‑M. Bras‑ra és A. Orcajo Teresára vonatkozó vitatott határozatok
megsemmisítése iránti kérelem az utóbbiak esetében tárgytalanná vált, mivel ezeket a határozatokat megsemmisítették, és azokat
2006. március 20‑án – az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás alatt – elfogadott egyedi határozatokkal váltották fel, amely határozatok
útján ezek a fellebbezők visszamenőlegesen megkapták az általuk kért besorolást.
Az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy az igaz, hogy a 2006. március 20‑i határozatok nem teljesen orvosolták a három érintett
fellebbező által a rájuk vonatkozóan meghozott határozatokkal szemben megfogalmazott kifogásokat, mivel az előbbi határozatok
nem állítják vissza azt a besorolási fokozatot, amellyel ezek a fellebbezők a régi személyzeti szabályzat hatálya alatt rendelkeztek,
azokkal a tisztviselőkhöz képest, akik ugyanezen személyzeti szabályzat hatálya alatt a besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsgán
nem voltak sikeresek.
Az Elsőfokú Bíróság azonban helyt adott ennek a Parlament által felhozott kifogásnak. Az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy
a 2006. március 20‑i határozatok, anélkül hogy kifejezetten előírnák a vitatott határozatok visszavonását, azokat a szóban
forgó három fellebbező tekintetében felváltják hatályukban, mivel az újabb határozatok 2004. május 1‑jétől visszamenőlegesen
alkalmazandóak. A vitatott határozatok e három fellebbező esetében, a rájuk vonatkozó részben megszűntek attól az időponttól
kezdődően, amikor azokat felváltották a 2006. március 20‑i határozatok.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság szerint a megsemmisítés iránti kérelem célját, azaz a vitatott határozatok megsemmisítését,
a fent említett három fellebbező vonatkozásában elérték a 2006. március 20-i határozatok elfogadásával és visszamenőleges
alkalmazásával. Az Elsőfokú Bíróság egyebekben tudomásul vette, hogy a fellebbezők a tárgyalás során elismerték, hogy P. Angé
Serrano, valamint J.‑M. Bras és A. Orcajo Teresa vonatkozásában a vitatott határozatok megsemmisítéséről már nem kell határozni.
B –
Az ügy érdeméről
1.     A megsemmisítés iránti kérelemről
A vitatott határozatok megsemmisítése iránti kérelmükben a fellebbezők számos jogalapra hivatkoztak, amelyeket a következőkre
alapítottak: először az új személyzeti szabályzat XIII. melléklete 2. és 8. cikkének jogellenességére, másodszor a gondos
ügyintézés elvének és a gondoskodási kötelezettségnek a Parlament általi megsértésére, és végül, harmadszor a személyzeti
szabályzat XIII. melléklete 6., 45. és 45a. cikkének megsértésére, valamint az érdemeken alapuló előmenetel elvének megsértésére
és a Parlament által elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibára.
Az egyszerűsítés érdekében csak az Elsőfokú Bíróságnak a jelen fellebbezés keretében vitatott mérlegelését kell felidézni.
Az új személyzeti szabályzat XIII. mellékletének 2. és 8. cikkével szembeni jogellenességi kifogás alátámasztására a fellebbezők
hivatkoztak a szerzett jogok, a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvének, valamint az egyenlő bánásmód elvének megsértésére.
A fellebbezők lényegében azt állították, hogy az új személyzeti szabályzat XIII. mellékletében előírt átmeneti intézkedések
nem tették lehetővé sem a problémájuk – azaz az álláspontjuk szerint a szakmai előmenetelükben általuk elszenvedett visszaminősítés –
orvoslását, sem a szerzett jogaik védelmét abban a vonatkozásban, hogy magasabb besorolási fokozatba kerüljenek, mint azok
a tisztviselők, akik a régi személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsgán nem
voltak sikeresek.
A szerzett jogokat illetően az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett arra, hogy valamely tisztviselő csak akkor hivatkozhat szerzett
jogára, ha az azt keletkeztető tényállás a régi személyzeti szabályzat hatálya alatt valósult meg, a személyzeti szabályzat
rendelkezéseinek módosítását megelőzően (a Bíróság 28/74. sz., Gillet kontra Bizottság ügyben 1975. március 19‑én hozott ítéletének
[EBHT 1975., 463. o.] 5. pontja). A közösségi közszolgálathoz hasonló rendszerben, amelyben a tisztviselők hiearchiája módosítható,
az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett arra, hogy az a tény, hogy bizonyos tisztviselők a szakmai pályafutásuk adott pontján más
tisztviselőkhöz képest magasabb besorolási fokozatba kerülnek nem minősül olyan szerzett jognak, amelyet a személyzeti szabályzat
rendelkezései útján – így a 2004. május 1‑je után hatályban lévő személyzeti szabályzat rendelkezései útján – védelmezni kellene.
Az Elsőfokú Bíróság szerint azonban azok a tisztviselők, akik ezen időpont előtt a besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsgán
sikeresek voltak jogosan várhatják el, hogy számukra a személyzeti szabályzat jobb szakmai előmeneteli kilátásokat kínáljon,
mint azon tisztviselők számára, akik a régi személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó ilyen versenyvizsgán nem voltak sikeresek,
és az ilyen kilátások az ő esetükben olyan szerzett jogoknak minősülnek, amelyeket az új személyzeti szabályzatban védelmezni
kell. A jelen esetben nem feltétlenül tűnik ki a személyzeti szabályzat mellékletének 2. és 8. cikkében előírt átsorolási
szempontokból, hogy az ilyen versenyvizsgán sikeres tisztviselők szakmai előmeneteli kilátásai nem jobbak mint az ilyen vizsgán
nem sikeres tisztviselők által elvárható előmeneteli kilátások. Ezzel ellenkezőleg, az új személyzeti szabályzat XIII. melléklete
és különösen annak 10. cikke olyan rendelkezéseket tartalmaz, amelyek annak alapján tesznek különbséget a tisztviselők között,
hogy azok melyik besorolási osztályba tartoztak 2004. május 1‑je előtt, és olyan szakmai előmeneteli lehetőségeket írnak elő,
amelyek aszerint különböznek, hogy a tisztviselők melyik besorolási osztályba tartoztak a régi személyzeti szabályzat hatálya
alatt.
A bizalomvédelem elvének megsértését illetően az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a tisztviselők nem hivatkozhatnak a
bizalomvédelem elvére azért, hogy valamely új rendeleti jellegű rendelkezés jogszerűségét vitassák egy olyan területen, melyen
a jogalkotó széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik (az Elsőfokú Bíróság T–30/02. sz., Leonhardt kontra Parlament ügyben
2003. február 11‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2003., I–A–41. és II‑265. o.] 55. pontja). Ez a helyzet a tisztviselők előmeneteli
rendszerének módosítása, valamint az e módosítást kísérő átmeneti szabályok esetében, az új személyzeti szabályzat XIII. mellékletének
2. és 8. cikkébe foglalt besorolási szabályokat is beleértve.
A jogbiztonság elvének megsértésére vonatkozó érvet illetően az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a fellebbezők beadványaiból
nem tűnik ki, hogy ezt az elvet miben sértette meg az új személyzeti szabályzat XIII. mellékletének 2. és 8. cikke, és ez
a kifogás mindenesetre nyilvánvalóan megalapozatlan, mivel a tisztviselőknek nincs joguk ahhoz, hogy a személyzeti szabályzat
abban az állapotában maradjon fenn, amelyben az a felvételük időpontjában volt (a fent hivatkozott Leonhardt kontra Parlament
ügyben hozott ítélet 55. pontja).
Az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított érvük alátámasztására a fellebbezők hangsúlyozták, hogy a besorolási fokozatba
való új besorolás után a fellebbezőkénél alacsonyabb besorolási osztályba helyezett tisztviselők 2006. május 1‑jétől a fellebbezőkénél
magasabb vagy velük azonos besorolási fokozatban voltak. Ezenkívül D. Decoutere az ugyanazon a versenyvizsgán sikeresen részt
vett tisztviselőkhöz képest eltérő besorolást kapott.
Az Elsőfokú Bíróság ebben a vonatkozásban megállapította, hogy nem minősül az egyenlő bánásmód elve megsértésének, ha a 2004.
május 1‑je előtti besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsgán sikeres tisztviselők alacsonyabb vagy azonos besorolási fokozatba
kerülnek mint azok a tisztviselők, akik ezen a vizsgán nem voltak sikeresek. Ugyanis, tekintettel az előmeneteli rendszer
lényeges módosítására, ezen időpont előtt és az után a tisztviselők hierarchiában elfoglalt helyének összehasonlítása nem
lehet önmagában meghatározó annak megállapításához, hogy a személyzeti szabályzat XIII. mellékletének 2. és 8. cikke sérti
az egyenlő bánásmód elvét. Mindenesetre a besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsga sikeres résztvevői – azoknak a rendelkezéseknek
köszönhetően, amelyeknek jogellenességére hivatkoznak – jobb kilátásokkal rendelkeznek a szakmai előmenetelük előrehaladására.
Ezenkívül ezen érv második részét, azaz D. Decoutere helyzetét illetően – aki azt állítja, hogy ugyanazon versenyvizsga többi
sikeres résztvevőjéhez képest méltánytalanul bántak vele eltérően – az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a többi pályázót
az új személyzeti szabályzat hatálya alatt tisztviselői minőségben vették fel, és ebből következően D. Decoutere és az említett
többi sikeres résztvevő eltérő jogi helyzetben voltak.
2.     A kártérítési kérelemről
A kártérítési kérelmük alátámasztására a fellebbezők azt állították, hogy a vitatott határozatok esetleges megsemmisítése
után az állítólagos vagyoni és nem vagyoni kárukat valamennyi olyan összeg visszatérítése útján kell rendezni, amelyet a feladatuknak
ténylegesen megfelelő besorolási fokozatba való besorolás esetén kaptak volna.
Az Elsőfokú Bíróság külön vizsgálta egyrészt P. Angé Serrano, J.‑M. Bras és A. Orcajo Teresa kérelmét, másrészt D. Decoutere,
A. Hau és J. Solana Ramos kérelmét.
Ezen tisztviselők első csoportját illetően az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy függetlenül a vitatott határozatoknak
ezen tisztviselők vonatkozásában fennálló állítólagos jogellenességétől – amelyről nem hozott döntést – a felelősség megállapításának
többi előírt feltétele közül legalább egy hiányzott. Az állítólagos vagyoni kárt illetően úgy vélte, hogy a bírósági eljárás
során elfogadott határozatoknak köszönhetően történt átsorolás egyáltalán nem járt az időközi besorolási fokozatok alapján
kapott illetmény növekedésével, és hogy ezen körülmények között a fellebbezők nem bizonyították a hivatkozott vagyoni kár
fennállását. Ezenkívül az állítólagos nem vagyoni kárt illetően az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy a Parlament a vitatott
határozatok elfogadásával mindössze az új személyzeti szabályzat XIII. melléklete 2. cikkének (1) bekezdését alkalmazta ezen
fellebbezők vonatkozásában, és hogy ezen körülmények között nem sértették meg a gondos ügyintézés elvét és a gondoskodási
kötelezettséget. Végül az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozta, hogy a Parlament 2006. március 20‑i határozatok elfogadásával és
visszamenőleges alkalmazásával lehetővé tette ezen fellebbezők számára, hogy magasabb besorolási fokozathoz férjenek hozzá,
mint amelyekbe őket a vitatott határozatokkal besorolták.
A fellebbezők második csoportját illetően az Elsőfokú Bíróság azt állította, hogy a jelen esetben szoros kapcsolat áll fenn
a megsemmisítés iránti kérelem és a fellebbezők által az átmeneti besorolásuk miatt elszenvedett vagyoni és nem vagyoni károk
megtérítése iránti kártérítési kérelem között. Mivel a megsemmisítés iránti kérelem alátámasztására hivatkozott jogalapokat
elutasították, ebből az következik, hogy a Parlament nem követett el semmilyen jogellenességet, amely alkalmas volna a Közösség
felelősségének e három fellebbezővel szembeni megállapítására.
V –
A felek kérelmei a Bíróság előtt
Fellebbezésükben a fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:
–        nyilvánítsa a fellebbezést elfogadhatónak és megalapozottnak, következésképpen
–        P. Angé Serrano, J.‑M. Bras és A. Orcajo Teresa vonatkozásában helyezze hatályon kívül az ítéletet egyrészt azon részében,
amely megállapítja, hogy kereseti kérelmeik első pontjáról nem szükséges határozni, másrészt azon részében, amely elutasítja
kártérítési kérelmeiket, és
–        D. Decoutere, A. Hau és J. Solana Ramos vonatkozásában helyezze hatályon kívül az ítélet rendelkező részének 2. és 4. pontját
és az arra vonatkozó indokolást, amely a keresetük elutasítására vonatkozott, és úgy rendelkezett, hogy a nevezettek maguk
viselik a saját költségeiket.
A fellebbezők azt kérik továbbá a Bíróságtól, hogy döntse el a jogvitát, és adjon helyt a fellebbezők T‑47/05. sz. ügyben
eredetileg előterjesztett kereseti kérelmeinek:
–        semmisítse meg a felpereseknek az új személyzeti szabályzat hatálybalépését követően történt besorolásáról szóló határozatot;
–        kötelezze a Parlamentet minden egyes felperes esetében méltányosan 60 000 euróban meghatározott összegű kártérítés megfizetésére;
–        mindenképpen kötelezze az alperest a költségek viselésére.
A fellebbezők végül azt kérik, hogy a Bíróság mindenképpen kötelezze az alperest mindkét eljárás költségeinek viselésére.
A válaszbeadványában a Parlament csatlakozó fellebbezést is előterjesztett. A Parlament kéri, hogy a Bíróság:
–        nyilvánítsa a csatlakozó fellebbezését elfogadhatónak és alaposnak, következésképpen helyezze hatályon kívül a megtámadott
ítéletet abban a részében, amely elutasítja a D. Decoutere és a A. Hau keresetének elfogadhatatlanná nyilvánítására vonatkozó
kereseti kérelmet;
–        egyebekben utasítsa el a fellebbezést mint megalapozatlant, és
–        kötelezze a fellebbezőket a jelen eljárás költségeinek viselésére.
A Tanács kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a fellebbezést mint megalapozatlant, és
–        kötelezze a fellebbezőket a költségek viselésére.
VI –
A fellebbezésről
A fellebbezésükben a fellebbezők a jogalapok két külön csoportjára hivatkoznak. Az első csoport az Elsőfokú Bíróság P. Angé
Serrano, valamint J.‑M. Bras és A. Orcajo Teresa kérelmeinek elfogadhatóságára és megalapozottságára vonatkozó mérlegelésére
vonatkozik. A második csoport az Elsőfokú Bíróság D. Decoutere, A. Hau és F.‑J. Solana Ramos kérelmeinek elfogadhatóságára
és megalapozottságára vonatkozó mérlegelésére vonatkozik.
A Parlament a csatlakozó fellebbezésében vitatja a megtámadott ítéletnek az általa az elsőfokú eljárásban felhozott, a keresetre
vonatkozó elfogadhatatlansági kifogás elutasítására vonatkozó, valamint a D. Decoutere és A. Hau eljáráshoz fűződő érdekének
hiányára vonatkozó részét.
A –
A megtámadott ítélet P. Angé Serranóra, valamint J.‑M. Bras‑ra és Orcajo Teresára vonatkozó részéről
1.     A megtámadott ítéletnek a megsemmisítés iránti kérelem okafogyottságára vonatkozó részéről
a)     A felek érvei
A fellebbezők két jogalapot hoznak fel, amelyeket az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazására, valamint a megtámadott ítélet
hiányos és ellentmondásos indokolására alapítanak.
A fellebbezők rámutatnak, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően a szóban forgóhoz hasonló ügyekben ha a megtámadott
jogi aktus helyett az eljárás során másik jogi aktust fogadnak el, a felperes eljáráshoz fűződő érdekének fennmaradása következhet
valamely közösségi intézmény állítólagos jogellenes magatartása megismétlődésének kockázatából is. A fellebbezők ebben a vonatkozásban
hivatkoznak többek között az 53/85. sz., AKZO Chemie és AKZO Chemie UK kontra Bizottság ügyben 1986. június 24‑én hozott ítélet
(EBHT 1986., 1965. o.) 21. pontjára, valamint a 207/86. sz., Apesco kontra Bizottság ügyben 1988. április 26‑án hozott ítélet
(EBHT 1988., 2151. o.) 16. pontjára. Álláspontjuk szerint az eljáráshoz fűződő érdek fennmaradása következhet a felperesnek
a már nem hatályos határozattal okozott károk megtérítésére vonatkozó érdekéből is. A fellebbezők ebben a tekintetben hivatkoznak
többek között a 76/79. sz., Könecke Fleischwarenfabrik kontra Bizottság ügyben 1980. március 5‑én hozott ítélet (EBHT 1980.,
665. o.) 9. pontjára; a C‑68/94. és C‑30/95. sz., Franciaország és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. március
31‑én hozott ítéletének (EBHT 1998., I‑1375. o.) 74. pontjára, valamint a C‑362/05. P. sz., Wunenburger kontra Bizottság ügyben
2007. június 7‑én hozott ítéletének (EBHT 2007., I‑4333. o.) 42. pontjára.
A fellebbezők ezenkívül hangsúlyozzák, hogy a jelen esetben az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás során elfogadott átsorolási
határozatok nem orvosolják teljesen az elsőfokú eljárásban előterjesztett kifogásokat, különösen az új személyzeti szabályzat
XIII. mellékletének 2. és 8. cikkét illetően, és fennmarad az egyenlő bánásmód elvének, a szerzett jogaiknak és a jogbiztonság
tiszteletben tartásának hiányából fakadó sérelmeik egy része. Ezek a határozatok ugyanis nem csak az érintett felperesekre
vonatkozó vitatott határozatokat nem vonják vissza alakszerűen és kifejezetten, hanem azok nem állítják vissza azt a magasabb
besorolási fokozatbeli besorolást sem, amellyel ezek a fellebbezők a régi személyzeti szabályzat hatálya alatt rendelkeznének,
és amelyet elvesztettek a vitatott határozatok alkalmazása miatt.
A Parlament úgy válaszol, hogy a Bíróságnak a fellebbezők által hivatkozott ítélkezési gyakorlata szerint a kereset tárgyának
az eljáráshoz fűződő érdekhez hasonlóan az eljárás során fenn kell maradnia, és a kereset eredményének alkalmasnak kell lennie
arra, hogy a felperes számára előnnyel járjon (a fent hivatkozott Wunenburger kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 42. pontja).
A jelen esetben nem ez a helyzet. Ugyanis az új határozatoknak egyrészt ugyanaz a tárgyuk mint azoknak a vitatott határozatoknak,
amelyeknek
ex tunc
hatállyal a helyébe lépnek, másrészt az Elsőfokú Bíróság nem semmisítheti meg az első határozatokat anélkül, hogy azokat
az intézmény helyett és nevében új határozatokkal válthatná fel. Egyebekben egyáltalán nem áll fenn az állítólagos jogellenes
magatartás általi megismétlésének veszélye, mivel az új határozatok módosították a besorolási rendszert.
A Parlament hangsúlyozza ezenkívül, hogy amint a megtámadott ítéletből kitűnik, a szóban forgó fellebbezők elismerték a tárgyalás
során, hogy már nem fűződik érdekük ahhoz, hogy az Elsőfokú Bíróság döntést hozzon a rájuk vonatkozó vitatott határozatokról.
A fellebbezők az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás során a kereseti kérelmeiket sem fogalmazták át a vitatott határozatokat
felváltó 2006. március 20‑i határozatok megtámadása érdekében.
Végül a kártérítési kérelemre vonatkozó okafogyottság következményeit illetően a Parlament álláspontja szerint a vitatott
határozatok jogszerűségére vonatkozó mérlegeléstől függetlenül az Elsőfokú Bíróság úgy döntött, hogy megvizsgálja az Európai
Közösségek felelőssége beállása másik két együttes feltételének fennállását, és megállapíthatta, hogy a fellebbezők nem voltak
képesek bizonyítani a vagyoni és nem vagyoni kár fennállását.
b)     A Bíróság álláspontja
A megtámadott ítélet 90. pontjából kitűnik – amelyet ebből a szempontból a fellebbezés nem kérdőjelezett meg – hogy mivel
a fellebbezők úgy nyilatkoztak, hogy egyetértenek azzal a ténnyel, hogy az Elsőfokú Bíróságnak már nem kell határoznia a megsemmisítés
iránti kérelmükről, úgy tekintendők, hogy elálltak ettől a kérelmüktől. Mivel az Elsőfokú Bíróságnak már nem kellett határoznia
a kérelmek ezen részéről, mindössze tudomásul vehette a tárgyalás során előterjesztett nyilatkozatot. Egyebekben, amint azt
a Parlament az ellenkérelmében megjegyezte, a fellebbezők az Elsőfokú Bíróság előtt a 2006. március 20‑i határozatok megkérdőjelezésével
sem kísérelték meg a kérelmeiket átfogalmazni. Az említett fellebbezők ezzel ellenkezőleg előnyben részesítették azt az utat,
hogy az említett határozatok ellen keresetet nyújtanak be az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke előtt.
Mivel ez a megállapítás önmagában elegendő arra, hogy ebben a vonatkozásban indokolja az Elsőfokú Bíróság ítéletét, ezt a
fellebbezési jogalapot megalapozatlannak kell tekinteni.
2.     A kártérítési kérelem elutasításáról
a)     A felek érvei
A kártérítési kérelmük Elsőfokú Bíróság általi elutasítása ellen irányuló jogalapjuk alátámasztására P. Angé Serrano, valamint
J.‑M. Bras és A. Orcajo Teresa az általuk elszenvedni vélt nem vagyoni károkat illetően a megtámadott ítélet indokolásának
elégtelenségére hivatkoznak. E fellebbezők szerint a keresetlevelükben a kártérítési kérelem címén előterjesztett kifogások
ebben a vonatkozásban jóval tágabbak az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítéletben a vizsgált kifogásoknál, és azok arra
a bizonytalan helyzetre is vonatkoznak, amelybe a fellebbezők kerültek, és annak a szakmai előmenetelükre, valamint a szakmai
és családi életükre gyakorolt következményeire. Márpedig az Elsőfokú Bíróság ezen kereseti kérelemre vonatkozó rendkívül rövid
mérlegelése nem veszi figyelembe az új besorolási határozatok elfogadása vonatkozásában felmerült károkra vonatkozó új bizonyítékokat.
A vitatott határozatoknak az eljárás során más határozatokkal való felváltása egyáltalán nem minősült a három fellebbező nem
vagyoni kára megfelelő és elegendő megtérítésének, mivel a szakmai előmenetelüket illetően továbbra is a nyugtalanság és a
bizonytalanság állapotában maradtak.
A Parlament megjegyzi, hogy a fellebbezők nem tesznek különbséget a vitatott határozatokkal okozott, állítólag elszenvedett
kár, és azon kár között, amely a fellebbezők szerint a megtámadott határozatokat felváltó határozatok útján való átsorolásuk
után fennmarad. A jelen ügyben, még a kár fennmaradásának esetében is lehetetlen lett volna, hogy az Elsőfokú Bíróság megvizsgálja
ezt a kárt, e három fellebbező besorolásáról szóló új határozatoknak érdemi vizsgálata nélkül. Mindenesetre a Parlament szerint
ezen átsorolási határozatokat követően a fellebbezők szakmai előmenetelében előrehaladás történt.
b)     A Bíróság álláspontja
A megtámadott ítélet 168. pontjában az Elsőfokú Bíróság előzetesen emlékeztetett arra, hogy a tisztviselő által benyújtott
kártérítési kérelem keretében a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapítása több feltétel együttes meglététől
függ, amelyek nevezetesen: a szóban forgó intézményeknek felróható magatartás jogellenessége, az állítólagos kár bekövetkezése
és az említett intézmény magatartása és a hivatkozott kár között fennálló okozati összefüggés. Az Elsőfokú Bíróság az említett
ítélet 169. pontjában ehhez hasonlóan emlékeztetett arra, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelősségének e három feltétele
együttes feltétel, ami azzal jár, hogy amennyiben azok közül egy nem teljesül, a Közösség felelősségét nem lehet megállapítani.
A P. Angé Serrano, valamint J.‑M. Bras és A. Orcajo Teresa állítása szerint a gondos ügyintézés elvének és a gondoskodási
kötelezettségnek Parlament általi megsértése miatt bekövetkezett állítólagos nem vagyoni kárukat illetően az Elsőfokú Bíróság
a megtámadott ítélet 175. pontjában többek között megállapította, hogy a Parlament azáltal, hogy arra szorítkozott, hogy a
vitatott határozatokat személyzeti szabályzat rendelkezéseire alapozza, nem sértette meg az említett elvet és az említett
kötelezettséget, majd megállapította, hogy a jelen esetben nem bizonyították az állítólag elszenvedett nem vagyoni kárt okozó
állítólagos magatartás jogellenességét.
Az Elsőfokú Bíróság így a jogilag megkövetelt módon bizonyította a nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelem elutasítását.
Ugyanis az Elsőfokú Bíróság által mindössze annak megállapítása, hogy a magatartás állítólagos jogellenességét nem bizonyították
– a megtámadott ítélet 169. pontjában hivatkozott három együttes feltétel egyikének hiányában – elegendő volt az említett
kérelem elutasításának alátámasztására. Következésképpen az Elsőfokú Bíróságnak nem kellett ennél alaposabban megindokolnia
az ítéletét, és nem kellett ezenkívül az állítólagos nem vagyoni kárról is határozatot hoznia.
Ennélfogva ezt a fellebbezési jogalapot megalapozatlannak kell tekinteni.
B –
A megtámadott ítélet D. Decoutere, valamint A. Hau és F. J. Solana Ramos fellebbezőkre vonatkozó részéről
1.     D. Decoutere és A. Hau keresetének elfogadhatóságáról
a)     A felek érvei
A Parlament a csatlakozó fellebbezésében D. Decoutere‑t illetően emlékeztet arra, hogy ezt a fellebbezőt, miután sikeres volt
a besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsgán a B besorolási fokozatba sorolták be, ennélfogva ez a fellebbező azonos helyzetben
van az összes olyan tisztviselővel, akik az új személyzeti szabályzat hatálybalépésének időpontjában a régi személyzeti szabályzat
hatálya alá tartozó B besorolási fokozattal rendelkeztek. A Parlament hangsúlyozza, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapításával
ellentétben ezt a tisztviselő a besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsga előtt a C 3 besorolási fokozatba, e versenyvizsga
teljesítését követően a B 5, majd a B*5 és végül az AST 5 besorolási fokozatba sorolták be. Ezen előléptetéseket követően
D. Decoutere jelenleg az AST 7 besorolási fokozatban van. A fellebbezőt tehát a új személyzeti szabályzat rendszerében a régi
személyzeti szabályzat B besorolási fokozata és nem annak C besorolási fokozata szerinti besorolásának figyelembevételével
sorolták át. A Parlament lényegében azt állítja, hogy az új személyzeti szabályzat hatálybalépését követően D. Decoutere a
régi személyzeti szabályzat hatálya alatt a B besorolási fokozatot elért tisztviselőkkel megegyező szakmai előmenetelt élvezett,
következésképpen ezt a fellebbezőt nem érte hátrányos megkülönböztetés ezen tisztviselőkhöz képest.
A. Haut illetően a Parlament rámutat, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelenül állapította meg, hogy ez a fellebbező a többi fellebbezővel
azonos helyzetben van. A versenyvizsgán való részvétele idején ugyanis A. Hau ideiglenes alkalmazott volt, de a versenyvizsga
sikeres teljesítésének köszönhetően nem besorolási osztályt váltott, hanem az ideiglenes alkalmazotti jogállása tisztviselői
jogállásra változott. Az Elsőfokú Bíróság helytelenül minősítette A. Hau helyzetét, mivel a besorolásiosztály‑váltási belső
versenyvizsga sikeres teljesítését követően ez a fellebbező nem a besorolási fokozatban lépett elő, hanem a személyzeti szabályzat
szerinti helyzete változott.
A fellebbezők előterjesztik, hogy a Parlament az elsőfokú eljárásban már előterjesztett érvek megismétlésére és a ténybeli
megállapítások megkérdőjelezésére korlátozódik. A fellebbezők szerint a jogalapot elfogadhatatlannak kell tekinteni. Az ügy
érdemét illetően a fellebbezők helyesnek vélik a megtámadott ítélet elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó indokolását.
b)     A Bíróság álláspontja
D. Decoutere‑t illetően rá kell mutatni, hogy a megtámadott ítélet 68–70. pontjában az Elsőfokú Bíróság elutasította az elsőfokú
eljárásban a Parlament által felhozott jogellenességi kifogást, és megállapította, hogy ez a fellebbező rendelkezik eljáráshoz
fűződő érdekkel. Az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozza, hogy D. Decoutere, aki a C 3‑ból a B 5 besorolási fokozatba került át,
2006. május 1‑jén eggyel alacsonyabb besorolási fokozatban volt, mint a C 1 besorolási fokozat azon tisztviselői, akik a régi
személyzeti szabályzat hatálya alatt a besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsgán nem voltak sikeresek.
Ebben a vonatkozásban meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság nem követett el hibát azáltal, hogy a megtámadott ítélet
68‑70. pontjában megállapította, hogy a D. Decoutere által az elsőfokú eljárásban megfogalmazott kifogás arra a körülményre
vonatkozik, hogy az új személyzeti szabályzat szabályai szerint megállapított besorolása nem tükrözi az említett versenyvizsga
sikeres teljesítéséből következő besorolásiosztály‑váltást, következésképpen ez a kifogás a versenyvizsga sikeres teljesítése
figyelembevételének állítólagos hiányára vonatkozik tekintettel a felperes azon munkatársainak besorolására, akik a régi személyzeti
szabályzat hatálya alatt ugyanabba a besorolási osztályba tartoztak, és ugyanazon a versenyvizsgán nem voltak sikeresek.
Ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság megállapította, D. Decoutere elsősorban a régi személyzeti szabályzat hatálya alatt létrehozott
hierarchikus viszonyok megváltoztatását vitatta, amely állítólag az új személyzeti szabályzat XIII. mellékletének a besorolási
fokozatba történő besorolás átmeneti szabályai okoztak.
Ebből következik, hogy mivel a vitatott határozat D. Decoutere számára nem megfelelő, ahogyan az ezen kifogásból kitűnik,
az Elsőfokú Bíróság helyesen utasította el a Parlament elfogadhatatlansági kifogását.
Ennélfogva ez a csatlakozó fellebbezési jogalap nem megalapozott.
A. Haut illetően az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy ez a fellebbező ideiglenes alkalmazottként a tisztviselőkkel azonos
módon részt vett a besorolásiosztály‑váltási versenyvizsgán, és a rá vonatkozó vitatott határozatot követően elvesztette azon
besorolási fokozat szerinti besorolását, amely magasabb volt, mint a korábbi C besorolási osztályba tartozó – ezen a versenyvizsgán
nem sikeres – tisztviselők besorolási fokozata. Így A. Hau rendelkezett eljáráshoz fűződő érdekkel.
Ebben a vonatkozásban hangsúlyozni kell, hogy a Parlament A. Hau keresetének elfogadhatóságára vonatkozó érvei nem a fellebbező
eljáráshoz fűződő érdekére, következésképpen nem az utóbbi keresetének elfogadhatóságára, hanem a fellebbezés megalapozottságára
vonatkoznak, többek között a fellebbező azon jogára, hogy a besorolásiosztály‑váltási versenyvizsga sikeres teljesítését követően
eltérő szakmai előmeneteli bánásmódban részesüljön, mint amelyet az új személyzeti szabályzat hatálybalépése előtt a C besorolási
fokozatba besorolt tisztviselők vonatkozásában alkalmaznak. Ezek az érvek tehát nem teszik kétségessé az A. Hau által előterjesztett
fellebbezés elfogadhatóságát.
Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy A. Hau keresete elfogadható.
A fentiek összességéből következik, hogy a csatlakozó fellebbezési jogalapokat teljes egészében el kell utasítani.
2.     Az új személyzeti szabályzat XIII. mellékletének 2. és 8. cikkére vonatkozó jogellenességi kifogás elutasításáról
a)     A szerzett jogok megsértésére alapított jogalapokról
i. A felek érvei
A fellebbezők hangsúlyozzák, hogy – az Elsőfokú Bíróság által az elégtelen indokolásban tett megállapítással ellentétben –
a szerzett jogok megsértésének minősül a korábbi besorolási fokozatba való besorolásnak az új személyzeti szabályzattal való
megszüntetése. A fellebbezők magasabb besorolási fokozatba való kinevezése ugyanis előléptetésnek minősül, amelyre a személyzeti
szabályzat módosítása előtt került sor. A fellebbezők ehhez hasonlóan vitatják az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet
113–118. pontjában szereplő megállapításait azon állítólagos jobb szakmai előmeneteli kilátásokra vonatkozóan, amelyben a
fellebbezők részesülnek azokhoz a tisztviselőkhöz képest, akik ezen a versenyvizsgán nem voltak sikeresek. A fellebbezők előterjesztik
továbbá, hogy a C‑443/07. P. sz., Centeno Mediavilla és társai kontra Bizottság ügyben 2008. december 22‑én hozott ítélethez
(az EBHT‑ban még nem tették közzé) vezető tényállásában szereplő felperesek helyzetétől eltérően – akik az új személyzeti
szabályzat hatálybalépésekor nem voltak tisztviselők, ennélfogva csak reményük volt a tisztviselői kinevezésre – a jelen ügyben
a fellebbezők már tisztviselők voltak, és sikeresen teljesítették a besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsgát, ami a
magasabb besorolási fokozatra vonatkozó szerzett joguk iránti igényüket megalapozó oknak minősült.
A Parlament ebben a vonatkozásban hangsúlyozza, hogy a fellebbezőknek még az új személyzeti szabályzat hatálybalépése után
is gyorsabb volt a szakmai előmenetelük, mint azoknak a munkatársaiknak, akik nem voltak sikeresek ezeken a besorolásiosztály‑váltási
belső versenyvizsgákon. Ennélfogva az új személyzeti szabályzat hatálybalépése egyáltalán nem sértette a fellebbezők jogait.
A Tanács azt állítja, hogy a tisztviselők valamely csoportjának jogi és ténybeli helyzete, amely csoportot valamely más tisztviselői
csoporthoz képest és nem abszolút értelemben határoznak meg, nem rendelkezik kellően szilárd és végleges jelleggel ahhoz,
hogy azt szerzett jognak lehessen minősíteni. Ezenkívül a tisztviselők hierarchiája mindig módosítható és a szakmai előmeneteli
kilátásaikat mindig befolyásolhatják bizonyos váratlan fordulatok. Ez az oka annak, hogy ezen a területen nem lehet szerzett
jogokról beszélni. A Tanács tehát úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság téves következtetésre jutott azáltal, hogy elismerte,
hogy a fellebbezők szerzett joggal rendelkeznek a szakmai előmenetelükben való előrehaladásra. A személyzeti szabályzat módosítása
idején fellebbezők helyzete bizonytalanul volt meghatározva, és az nem minősülhetett a jogalkotó széles mérlegelési jogkörét
korlátozó olyan jognak, amelyet a Bíróság a fent hivatkozott Centeno Mediavilla és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben
elismert.
ii. A Bíróság álláspontja
A megtámadott ítélet 107. pontjában az Elsőfokú Bíróság többek között megállapította, hogy a bizonyos tisztviselők által – a
szakmai pályafutásuk valamely pontján – más tisztviselőkhöz képest elért magasabb besorolási fokozatba való besorolás nem
minősül olyan szerzett jognak, amelyet az új személyzeti szabályzat alapján oltalmazni kell.
A megtámadott ítélet 109. pontjában az Elsőfokú Bíróság ezenkívül megállapította, hogy az új személyzeti szabályzat hatálybalépése
előtt D. Decoutere, A. Hau és F.‑J. Solana Ramos a besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsgájuk sikeres teljesítését követően
előrehaladtak a szakmai előmenetelükben. Az utóbbiak így magasabb besorolási fokozatba kerültek mint azok a tisztviselők,
akiknek az ilyen belső versenyvizsgák alapján nem sikerült besorolási osztályt váltani.
Ezen megállapítás alapján az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 110. pontjában úgy vélte, hogy a régi személyzeti szabályzat
hatálya alatt a fellebbezők által megszerzett – az ezeken a versenyvizsgákon nem sikeres tisztviselőkhöz képest – jobb szakmai
előmeneteli kilátások olyan szerzett jogoknak minősülnek, amelyeket az új személyzeti szabályzatnak oltalmaznia kell.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott 114–117. pontjában kifejtette továbbá, hogy a személyzeti szabályzat XIII. mellékletének
10. cikkében szereplő szakmai előmeneteli szabályoknak köszönhetően a jogalkotó a tisztviselők előmenetele vonatkozásában
azon besorolási osztály szerint írt elő különbségtételi mechanizmusokat, amelybe azok a régi személyzeti szabályzat hatálya
alatt tartoztak. Az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy ezek a szabályok lehetővé tették az említett szerzett jogok tiszteletben
tartásának biztosítását.
Ebben a vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a tisztviselők és az adminisztráció
közötti jogviszony nem szerződéses jellegű, hanem a személyzeti szabályzaton alapul. Ennélfogva a tisztviselők jogait és kötelezettségeit
a jogalkotó a közösségi jogból eredő követelmények tiszteletben tartása mellett bármikor módosíthatja (a fent hivatkozott
Centeno Mediavilla kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Főszabály szerint valamely jogszabályi rendelkezés módosítását – mint amilyenek a személyzeti szabályzat módosításáról szóló
rendeletek –, eltérő rendelkezés hiányában, alkalmazni kell a korábbi törvény hatálya alatt létrejött jogi helyzetek jövőbeni
hatásaira (lásd ebben az értelemben a C‑60/98. sz. Butterfly Music ügyben 1999. június 29‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3939. o.]
24. pontját, valamint a fent hivatkozott Centeno Mediavilla kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 61. pontját).
Csak abban az esetben van ez másként, ha a korábbi szabályozás alatt létrejött és véglegesen megvalósult helyzet szerzett
jogot keletkeztet (lásd ebben az értelemben a 68/69. sz. Brock‑ügyben 1970. április 14‑én hozott ítélet [EBHT 1970., 171. o.]
7. pontját; a 143/73. sz. SOPAD‑ügyben 1973. december 5‑én hozott ítélet [EBHT 1973., 1433. o.] 8. pontját; a 270/84. sz.,
Licata kontra EGSZB ügyben 1986. július 10‑én hozott ítélet [EBHT 1986., 2305. o.] 31. pontját, valamint a fent hivatkozott
Centeno Mediavilla kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 62. pontját). Valamely jog akkor tekintendő szerzett jognak, ha az
azt keletkeztető tényállás a jogszabály-módosítás előtt megvalósult (a fent hivatkozott Centeno Mediavilla kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 63. pontja).
A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a fellebbezők, akik a belső versenyvizsga sikeres teljesítésének köszönhetően előreléptek
a szakmai előmenetelükben megszerezték a jogot ezen előrelépés tiszteletben tartására, amely előrelépés a régi személyzeti
szabályzat hatálya alatt történt. A fellebbezők állításával ellentétben azonban ez a jog kizárólag azt foglalja magában, hogy
velük szemben a személyzeti szabályzat alkalmazása szempontjából, különösen a szakmai előmenetel vonatkozásában, ugyanazt
a bánásmódot alkalmazzák, mint a fellebbezők által így elért új besorolási fokozatba tartozó összes tisztviselővel szemben.
A személyzeti szabályzat szükséges módosításainak és különösen a tisztviselők besorolási fokozatai szerkezetének módosítása
céljából – a jelen ítélet 82. és 83. pontjában felidézett feltételek mellett – a jogalkotó rendelkezésére álló széles mérlegelési
jogkör nem hatalmazhatja fel a jogalkotót olyan módosításokra, amelyek többek között nem állnak kapcsolatban ezzel a szükséglettel,
vagy azok nem veszik figyelembe azokat a hatásköröket, amelyeket ezen besorolási fokozatoknak tükrözniük kell. A jogalkotót
azonban nem kötheti az ezen besorolási fokozatok között a személyzeti szabályzat módosítása előtt fennálló kapcsolat fenntartására
vonatkozó szigorú kötelezettség.
Ennélfogva a fellebbezők nem hivatkozhatnak célravezetően a régi személyzeti szabályzat hatálya alatt megszerzett magasabb
besorolási fokozatba való besorolásukra vonatkozó állítólagos szerzett jogaikra annak alátámasztására, hogy az új személyzeti
szabályzat XIII. mellékletének 2. és 8. pontja jogellenes.
E körülmények között, míg a jogalkotó – ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 114. pontjában felidézte – ezen
új személyzeti szabályzatban olyan rendelkezéseket fogadott el, amelyek ezen tisztviselők szakmai előmenetelében annak figyelembevételével
tesznek különbséget, hogy azok melyik besorolási osztályba tartoztak a régi személyzeti szabályzat hatálya alatt, a fellebbezők
nem állíthatják megalapozottan, hogy az Elsőfokú Bíróság, amely megfelelően indokolta a mérlegelését, tévesen alkalmazta a
jogot azáltal, hogy elutasította a szerzett jogaik megsértésére alapított jogalapjuk elutasításával.
b)     A bizalomvédelem elvének megsértésére alapított jogalapról
i. A felek érvei
A bizalomvédelem elvének megsértését illetően a fellebbezők úgy vélik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen és elégtelen indokolással
állapította meg azt, hogy a fellebbezők esetében indokolatlan, hogy a szerzett jogok hiányában jogos bizalmuk legyen valamely
fennálló helyzet fennmaradásában. Ez a két elv különböző terjedelemmel rendelkezik, mivel a bizalomvédelem elvének forrása
különbözik az ilyen jogok megszerzésétől. Ezenkívül a fent hivatkozott Centeno Mediavilla és társai kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet fellebbezőitől eltérően a jelen esetben a felperesek a szakmai előmenetelre vonatkozó várakozásaikat a sikeres
besorolásiosztály‑váltási versenyvizsgára – következésképpen az új személyzeti szabályzat hatálybalépése előtt bekövetkezett
helyzetre – alapították. Annak elfogadása, hogy a jogalkotó figyelmen kívül hagyhatja ezt a várakozást, a jogalkotót a bizalomvédelem
elvének tiszteletben tartása fölé helyezné.
A Tanács ebben a vonatkozásban rámutat, hogy a fellebbezők szakmai előmeneteli kilátása nem minősül kellően szilárd helyzetnek
ahhoz, hogy azt szerzettnek lehessen minősíteni. A Tanács ezenkívül felidézi, hogy a fent hivatkozott Centeno Mediavilla kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet szerint a magánszemélyek nem hivatkozhatnak erre az elvre a közösségi közszolgálat területén
valamely új rendelkezés jogszerűségének vitatása céljából.
ii. A Bíróság álláspontja
A megtámadott ítélet 121. pontjában az Elsőfokú Bíróság a jelen ítélet 34. pontjában felidézett indokolással megállapította,
hogy a fellebbezők nem hivatkozhatnak a bizalomvédelem elvére a személyzeti szabályzat valamely rendelkezése jogszerűségének
vitása céljából.
A bizalomvédelem elvének terjedelmére vonatkozó ezen – kellően indokolt – érvelés nem tűnik jogilag tévesnek.
A magánszemélyek ugyanis nem hivatkozhatnak a bizalomvédelem elvére valamely új rendelkezés alkalmazásával szemben, főleg
olyan területen, ahol a jogalkotó – a jelen esethez hasonlóan – széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik (lásd többek között
a C‑284/94. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben 1998. november 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑7309. o.] 43. pontját,
valamint a fent hivatkozott Centeno Mediavilla kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 91. pontját).
Ebből következően nem megalapozottak a fellebbezők azon érvei, amelyek bizalomvédelem elvének megsértésére vonatkoznak.
c)     Az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogalapról
i. A felek érvei
A fellebbezők szerint az Elsőfokú Bíróság az egyenlő bánásmód elvének téves értelmezését fogadta el annak megállapításával,
hogy ezt az elvet még annak feltételezése esetén sem sértenék meg, hogy a fellebbezők a vitatott határozatok miatt a szakmai
előmenetelükben hátrányba kerülnek azon munkatársaikhoz képest, akik nem voltak sikeresek a besorolásiosztály‑váltási belső
versenyvizsgán. Az Elsőfokú Bíróság így – elégtelen indokolással – elfogadta, hogy a különböző helyzetek kezelhetők azonos
módon. Az Elsőfokú Bíróság ezenkívül tévesen állapította meg, hogy a szóban forgó átmeneti szabályok eleget tehetnek az említett
elv tiszteletben tartására vonatkozó követelményeknek.
Egyebekben D. Decoutere esetében az Elsőfokú Bíróság – tévesen – nem kifogásolta azt a tényt, hogy többek között az új személyzeti
szabályzat XIII. melléklete 2. cikkének (1), (4) és (5) bekezdése alapján ezen fellebbezővel szemben eltérő bánásmódot alkalmaztak
azon tisztviselőkhöz képest, akik ugyanezen a versenyvizsgán sikeresek voltak, akik így a fellebbezővel azonos jogi helyzetben
voltak.
A Parlament és a Tanács úgy válaszolnak, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy a szakmai előmeneteli rendszert
az új személyzeti szabályzat alapvetően megváltoztatta, ez a rendszer azonban előnyöket ír elő azon tisztviselők számára,
akiket az új személyzeti szabályzat hatálybalépése előtt magasabb besorolási fokozatba soroltak be. A Tanács ezenkívül hangsúlyozza,
hogy az új hierarchikus rendszerbe való besorolás önmagában nem meghatározó annak értékelésénél, hogy a jogalkotó figyelembe
vette‑e a szakmai előmeneteli kilátások szempontjából fennálló különbségeket a régi személyzeti szabályzat hatálya alatti
besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsgán sikeres tisztviselők és azon tisztviselők között, akik az ilyen vizsgán nem
voltak sikeresek.
D. Decoutere helyzetét illetően a Parlament és a Tanács hangsúlyozza, hogy a szóban forgó rendelkezések Elsőfokú Bíróság általi
értelmezését megerősítette a fent hivatkozott Centeno Mediavilla és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet, amelyben
a Bíróság megállapította, hogy nem lehet azonos jogi helyzetben lévőnek tekinteni két különböző időpontban felvett tisztviselőt.
ii. A Bíróság álláspontja
Amint az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, akkor sérül az közösségi közszolgálatban alkalmazandó egyenlő bánásmód
elve, ha személyek két csoportjával, amelyek ténybeli és jogi helyzete között nincs lényeges különbség, felvételük során eltérően
bánnak, és e bánásmódbeli eltérés objektíve nem indokolt (lásd a C‑459/98. sz., Martínez del Peral Cagigal kontra Bizottság
ügyben 2001. január 11‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑135. o.] 50. pontját, valamint a fent hivatkozott Centeno Mediavilla
és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 76. pontját).
Szintén főszabály szerint a jogalkotót terheli az alkalmazandó – többek között a közösségi közszolgálatra vonatkozó – szabályok
elfogadása során az egyenlő bánásmód általános elve tiszteletben tartásának kötelezettsége (lásd a fent hivatkozott Centeno
Mediavilla és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 78. pontját).
Ahogyan arra az Elsőfokú Bíróság helyesen emlékeztetett a megtámadott ítélet 142. pontjában, szintén az ítélkezési gyakorlat
szerint az egyenlő bánásmód elvének megsértését jelenti, ha két különböző helyzetet azonos módon kezelnek (lásd ebben a tekintetben
a C‑227/04. P. sz., Lindorfer kontra Tanács ügyben 2007. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6767. o.] 63. pontját).
Ebben a tekintetben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 145. pontjában megállapította, hogy azok a fellebbezők, akik
a régi személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó besorolásiosztály‑váltási belső versenyvizsgán sikeresek voltak nincsenek
azonos helyzetben azokkal a tisztviselőkkel, akik az ilyen versenyvizsgán nem voltak sikeresek. Az Elsőfokú Bíróság ezenkívül
a megtámadott ítélet 146. és 147. pontjában megállapította, hogy az előbb említett tisztviselők a személyzeti szabályzat szabályainak
megfelelően jobb szakmai előmeneteli kilátásokkal rendelkeztek, mint az utóbb említett tisztviselők, ami az új személyzeti
szabályzat XIII. mellékletének átmeneti rendelkezéseiben figyelembevételre került.
A felperesek állításával ellentétben az olyan értékelés, amely kellő indokolást tartalmaz – ahogyan arra a jelen ítélet 37. pontja
is emlékeztet – jogilag nem téves.
Meg kell ugyanis állapítani, hogy a fellebbezők arra az állításra szorítkoznak, hogy az szóban forgó átmeneti rendszer nem
tartalmaz olyan rendelkezéseket, amelyek kifejezetten a tisztviselők azon kategóriájára vonatkoznak, akik a régi személyzeti
szabályzat hatálya alatt sikeresek voltak valamely versenyvizsgán, és mindenesetre nem lényegesek és biztosak az általuk az
új személyzeti szabályzat hatálya alatt élvezett jobb szakmai előmeneteli kilátások.
Márpedig ezzel az érvvel nem bizonyítható, hogy az új személyzeti szabályzat a tisztviselők vonatkozásában sérti az egyenlő
bánásmód elvét. Ugyanis, ahogyan az a jelen ítélet 86. pontjából következik, mivel az új személyzeti szabályzat elfogadásával
a közösségi jogalkotó átalakította az addig hatályban lévő szakmai előmeneteli rendszer egészét, a jogalkotó személyzeti szabályzat
módosításának kezdeményezésére vonatkozó lehetőségének megsértése nélkül utóbbit nem lehetett arra kötelezni, hogy pontosan
azonos módon alkossa újra a régi személyzeti szabályzat besorolási fokozatainak hierarchiarendszerét. Ebben az összefüggésben
a személyzeti szabályzat módosítását megelőző és azt követő besorolási fokozatok hierarchiájának összehasonlítása önmagában
nem meghatározó annak mérlegelésénél, hogy az új személyzeti szabályzat megfelel‑e az egyenlő bánásmód elvének.
Az új személyzeti szabályzat a fellebbezők állításával ellentétben megkülönböztetetten kezeli azon tisztviselők szakmai előmenetelét,
akik a régi személyzeti szabályzat hatálya alatt a hierarchia különböző besorolási fokozataiba tartoztak, és azok számára,
akik a besorolásiosztály‑váltási versenyvizsgán sikeresek voltak eltérő szakmai előmeneteli kilátásokat biztosít, mint az
ugyanezen versenyvizsgán nem sikeres tisztviselők számára. Közelebbről, az átmeneti rendszer, és többek között a személyzeti
szabályzat XIII. melléklete 10. cikkének (1) és (2) bekezdése a szakmai előmenetel megakasztására és az előléptetési arány
rögzítésére vonatkozó szabályok útján jobb szakmai előmeneteli kilátásokat biztosít azon tisztviselők számára, akik a régi
személyzeti szabályzat rendszerében magasabb besorolási fokozattal rendelkeztek, következésképpen azoknak, akik valamely besorolásiosztály‑váltási
belső versenyvizsga sikeres teljesítését követően léptek előre a besorolási fokozatban.
Végül D. Decoutere‑t illetően a megtámadott ítélet 152–155. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy ez a fellebbező
nem volt azonos jogi helyzetben mint valamely másik olyan tisztviselő, aki ugyanazt a versenyvizsgát teljesítette mint ez
a fellebbező, de akit az új személyzeti szabályzat hatálya alatt vették fel tisztviselőként, míg D. Decoutere‑t ezen versenyvizsga
végén a régi személyzeti szabályzat hatálya alatt vették fel, és sorolták be az új besorolási fokozatába. Az Elsőfokú Bíróság
ezáltal nem alkalmazta tévesen a jogot, és a jogilag megkövetelt módon indokolta a megtámadott ítéletet.
Ugyanis a különböző személyzeti szabályzati rendelkezések hatálya alatt magasabb besorolási fokozatba átsorolt két tisztviselő
– ezen tényre tekintettel   különböző helyzetben van (lásd analógia útján a fent hivatkozott Centeno Mediavilla és társai
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 79. és 80. pontját).
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a fellebbezők megalapozatlanul állítják, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen
utasította el az új személyzeti szabályzat XIII. mellékletének 2. és 8. cikkére vonatkozó jogellenességi kifogást, és hogy
nem kellően indokolta az ítéletet.
3.     A kártérítési kérelem elutasításáról
Amennyiben a fellebbezők a megtámadott ítélet ezen jogellenességi kifogásról szóló részére vonatkozó érvelésükre utalnak megtámadott
ítélet kártérítési kérelemre vonatkozó 177–180. pontjának vitatása érdekében, ezt a fellebbezési jogalapot is megalapozatlannak
kell tekinteni.
Mivel a fellebbezők által hivatkozott egyik jogalap sem megalapozott, a fellebbezést el kell utasítani.
VII –
A költségekről
Az eljárási szabályzat 122. cikkének 1. §‑a alapján, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
Az eljárási szabályzat 69. cikke, amelyet e szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell,
a 2. §‑ában akként rendelkezik, hogy a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt
kérte. Az eljárási szabályzat 69. cikke 3. §‑ának alapján azonban részleges pernyertesség esetén, illetve kivételes okból
a Bíróság elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját
költségeit. Mivel a fellebbezők és a Parlament pervesztes lett, úgy kell határozni, hogy mindegyik fél maga viseli a saját
költségeit.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján kell alkalmazni, az eljárásba
beavatkozó intézmények maguk viselik saját költségeiket. Ennélfogva kötelezni kell a Tanácsot a saját költségei viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezéseket elutasítja.
2)
P. Angé Serrano, J.‑M. Bras, A. Orcajo Teresa, D. Decoutere, A. Hau és J. Solana Ramos, az Európai Parlament és az Európai
Unió Tanácsa maguk viselik saját költségeiket.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.