CELEX: 62005CJ0315
Směrnice 2000/13/ES
Označování potravin určených k tomu, aby byly v nezměněném stavu dodány konečnému spotřebiteli
Dosah povinností vyplývajících z článků 2, 3 a 12
Povinné uvedení obsahu alkoholu v procentech objemových u některých alkoholických nápojů
Alkoholický nápoj vyrobený v jiném členském státě než ve státě, ve kterém je usazen distributor
,Amaro alle erbe"
Nižší skutečný obsah alkoholu v procentech objemových, než je obsah alkoholu v procentech objemových uvedený na etiketě
Překročení přípustné odchylky
Správní pokuta
Odpovědnost distributora

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2, 3 a 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES ze
dne 20. března 2000 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se označování potravin, jejich obchodní úpravy
a související reklamy (Úř. věst. L 109, s. 29; Zvl. vyd. 15/05, s. 75).
Tato žádost byla předložena v rámci žaloby podané Lidl Italia Srl (dále jen „Lidl Italia“) proti rozhodnutí generálního ředitele
Comune di Arcole, kterým se této společnosti ukládá správní pokuta za uvedení alkoholického nápoje nazvaného „amaro alle erbe“
na trh v rozporu s vnitrostátní právní úpravou, která ukládá uvedení obsahu alkoholu v procentech objemových u některých alkoholických
nápojů na jejich etiketě.

Právní rámec

Právní úprava Společenství
Šestý bod odůvodnění směrnice 2000/13 stanoví:
„Prvotním zřetelem jakékoli právní úpravy označování potravin musí být potřeba informovat a chránit spotřebitele.“
Podle osmého bodu odůvodnění uvedené směrnice:
„Nejvhodnější je používat podrobné označování, zejména uvádění přesných údajů o povaze a charakteristických znacích výrobků,
které umožní spotřebiteli vybírat výrobky se znalostí věci, neboť vytváří nejméně překážek volnému obchodu.“
Článek 1 odst. 1 směrnice 2000/13 stanoví:
„Tato směrnice se týká označování potravin určených k tomu, aby byly v nezměněném stavu dodány konečnému spotřebiteli, jakož
i některých aspektů týkajících se jejich obchodní úpravy a související reklamy.“
Článek 1 odst. 3 této směrnice obsahuje následující definici:
„[...]
b)      ,balenou potravinou‘ [se rozumí] prodejní jednotka v obchodní úpravě v nezměněném stavu určená konečnému spotřebiteli a zařízením
společného stravování, která se skládá z potraviny a obalu, do něhož byla potravina vložena před uvedením do prodeje, a to
bez ohledu na to, zda je potravina v obalu uzavřena zcela nebo pouze zčásti, avšak v každém případě takovým způsobem, že bez
otevření nebo výměny obalu nelze vyměnit jeho obsah.“
Článek 2 odst. 1 směrnice 2000/13 stanoví:
„Použité způsoby označování nesmějí:
a)      uvádět kupujícího v omyl, zejména:
i)      pokud jde o charakteristiky potraviny a zvláště o její povahu, identitu, vlastnosti, složení, množství, trvanlivost, původ
nebo provenienci, způsob výroby nebo získání;
[...]“
Článek 3 odst. 1 téže směrnice obsahuje taxativní výčet údajů, které musejí být povinně uvedeny na etiketách potravin.
Bod 7 tohoto ustanovení stanoví uvedení údaje o „jmén[ě] nebo obchodní[m] jmén[ě] a sídl[e] výrobce nebo balírny nebo prodejce
usazeného ve Společenství“.
Bod 10 téhož ustanovení stanoví, že „u nápojů s obsahem alkoholu vyšším než 1,2 % (obj.) se uvede skutečný obsah alkoholu
(% obj.)“.
Článek 12 směrnice 2000/13 stanoví:
„Pravidla týkající se údajů o obsahu alkoholu v % (obj.) jsou v případě výrobků čísel 22.04 a 22.05 stanovena ve specifických
předpisech Společenství, které se na tyto výrobky vztahují.
V případě jiných nápojů obsahujících více než 1,2 % (obj.) alkoholu se tato pravidla stanoví postupem podle čl. 20 odst. 2.“
Pravidla uvedená ve druhém pododstavci uvedeného článku 12 jsou upravena směrnicí Komise 87/250/EHS ze dne 15. dubna 1987
o uvádění obsahu alkoholu v procentech objemových na etiketách alkoholických nápojů určených k prodeji konečnému spotřebiteli
(Úř. věst. L 113, s. 57).
Článek 3 odst. 1 směrnice 87/250 stanoví:
„Při uvádění obsahu alkoholu v procentech objemových jsou přípustné následující kladné a záporné odchylky vyjádřené v absolutních
hodnotách:
a)      nápoje neuvedené zde níže:
0,3 % objemových;
[...]“
Článek 16 odst. 1 a 2 směrnice 2000/13 stanoví:
„1.      Členské státy zajistí na svém území zákaz prodeje potravin, u nichž nejsou údaje stanovené v článku 3 a čl. 4 odst. 2 uvedeny
v jazyce snadno srozumitelném pro spotřebitele, pokud není informovanost spotřebitele účinně zajištěna jinými opatřeními,
která se stanoví postupem podle čl. 20 odst. 2 a která se týkají jednoho nebo více údajů na etiketě.
2.      Členský stát, v němž je výrobek uváděn na trh, může na svém území v souladu s pravidly Smlouvy stanovit, že tyto údaje musí
být na etiketě uvedeny nejméně v jednom nebo více jazycích, které zvolí z úředních jazyků Společenství.“
Podle dvanáctého bodu odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví
obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající
se bezpečnosti potravin (Úř. věst. L 31, s. 1; Zvl. vyd. 15/06, s. 463):
„S cílem zajistit bezpečnost potravin je nezbytné vzít v úvahu všechna hlediska řetězce výroby potravin jako celek, a to od
prvovýroby a výroby krmiv až po prodej nebo dodávky potravin spotřebiteli, neboť každý článek může mít potenciální dopad na
bezpečnost potravin.“
Třicátý bod odůvodnění uvedeného nařízení stanoví:
„Provozovatel potravinářského podniku má nejlepší předpoklady vytvořit spolehlivý systém dodávání potravin a zajistit, aby
dodávané potraviny byly bezpečné; měl by tedy mít primární právní odpovědnost za zajištění bezpečnosti potravin. Ačkoli tato
zásada existuje v některých členských státech a v některých oblastech potravinového práva, v jiných oblastech to není výslovně
stanoveno nebo tuto odpovědnost přebírají příslušné orgány členských států na základě kontrolních činností, které provádějí.
Tyto rozdíly mohou vytvářet překážky obchodu a narušovat soutěž mezi provozovateli potravinářských podniků v různých členských
státech.“
V čl. 3 bodu 3 nařízení č. 178/2002 je uvedena následující definice:
„,provozovatelem potravinářského podniku‘ [se rozumí] fyzická nebo právnická osoba odpovědná za plnění požadavků potravinového
práva v potravinářském podniku, který řídí“.
Článek 17 uvedeného nařízení nazvaný „Povinnosti“ stanoví:
„1.      Provozovatelé potravinářských a krmivářských podniků ve všech fázích výroby, zpracování a distribuce zajistí v podnicích,
které řídí, aby potraviny a krmiva splňovaly požadavky potravinového práva, které se týkají jejich činnosti, a kontrolují
plnění těchto požadavků.
2.      Členské státy zajišťují dodržování potravinového práva a sledují a ověřují, zda provozovatelé potravinářských a krmivářských
podniků ve všech fázích výroby, zpracování a distribuce plní odpovídající požadavky potravinového práva.
Za tímto účelem používají systém úředních kontrol a vykonávají další činnosti přiměřené okolnostem, včetně informování veřejnosti
o bezpečnosti a riziku potravin a krmiv, dozoru nad bezpečností potravin a krmiv a dalších kontrolních činnostech prováděných
během všech fází výroby, zpracování a distribuce.
Členské státy rovněž stanoví pravidla pro opatření a sankce použitelné při porušení potravinového práva a právních předpisů
týkajících se krmiv. Tato opatření a tyto sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.“
Článek 1 směrnice Rady 85/374/ES ze dne 25. července 1985 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících
se odpovědnosti za vadné výrobky (Úř. věst. L 210, s. 29; Zvl. vyd. 15/01, s. 257) stanoví:
„Výrobce je odpovědný za škodu způsobenou vadou jeho výrobku“.
Podle článku 3 téže směrnice:
„1.      ‚Výrobcem‘ se rozumí výrobce konečného výrobku, výrobce každé suroviny nebo výrobce součásti a každá osoba, která uvedením
svého názvu, ochranné známky nebo jiného rozlišovacího znaku na výrobku vystupuje jako jeho výrobce.
2.      Aniž je dotčena odpovědnost výrobce, každá osoba, která v rámci své obchodní činnosti doveze do Společenství výrobek za účelem
prodeje, pronájmu, leasingu nebo jakékoliv jiné formy distribuce, se považuje za výrobce ve smyslu této směrnice a je odpovědná
jako výrobce.
3.      Pokud nelze určit výrobce výrobku, považuje se každý dodavatel výrobku za výrobce, pokud v přiměřené lhůtě neuvědomí poškozenou
osobu o totožnosti výrobce nebo osoby, která mu výrobek dodala. Totéž platí v případě dovezeného výrobku, jestliže na tomto
výrobku není uvedena totožnost dovozce podle odstavce 2, i když je název výrobce uveden.“

Vnitrostátní právní úprava
Legislativní nařízení č. 109 ze dne 27. ledna 1992, kterým se provádějí směrnice 89/395/EHS a 89/396/EHS týkající se označování
potravin, jejich obchodní úpravy a reklamy (běžný doplněk ke GURI č. 39 ze dne 17. února 1992), bylo pozměněno legislativním
nařízením č. 181 ze dne 23. června 2003, kterým se provádí směrnice 2000/13/ES o sbližování právních předpisů členských států
týkajících se označování potravin, jejich obchodní úpravy a související reklamy (GURI č. 167 ze dne 21. července 2003, dále
jen „legislativní nařízení č. 109/92“).
Článek 12 odst. 3 legislativního nařízení č. 109/92 stanoví:
„Při uvádění obsahu alkoholu v procentech objemových jsou přípustné následující kladné a záporné odchylky vyjádřené v absolutních
hodnotách:
[...]
d)      0,3 % objemových pro jiné nápoje než nápoje uvedené v bodech a), b) a c).“
Článek 18 odst. 3 uvedeného legislativního nařízení stanoví:
„Za porušení ustanovení [článku 12] lze uložit správní pokutu od 600 do 3 500 eur.“

Spor v původním řízení a předběžné otázky
Jürgen Weber GmbH vyrábí v Německu alkoholický nápoj nazvaný „amaro alle erbe“, jehož etiketa uvádí obsah alkoholu 35 % objemových.
Dne 13. března 2003 odebraly příslušné regionální zdravotnické orgány pět vzorků tohoto nápoje v prodejně náležející síti
Lidl Italia v Monselice.
Analýzy těchto vzorků provedené v laboratoři dne 17. března 2003 ukázaly, že skutečný obsah alkoholu je 33,91 % objemových,
tedy nižší, než je obsah alkoholu v procentech objemových uvedený na etiketě dotyčného výrobku.
Poté Lidl Italia požádala o kontrolní odborný posudek. Za tímto účelem byly odebrány další vzorky dotčeného výrobku a jejich
analýzy provedené laboratoří dne 20. listopadu 2003 ukázaly, že skutečný obsah alkoholu činil 34,54 % objemových, tedy byl
sice vyšší, přesto však stále nižší než obsah alkoholu v procentech objemových uvedený na etiketě uvedeného výrobku.
Protokolem ze dne 3. července 2003 vytkly příslušné regionální zdravotnické úřady Lidl Italia, že porušila čl. 12 odst. 3
písm. d) legislativního nařízení č. 109/92 z důvodu, že skutečný obsah alkoholu v procentech objemových dotčeného nápoje je
i při zohlednění přípustné odchylky 0,3 % nižší než obsah alkoholu v procentech objemových uvedený na jeho etiketě.
Po ukončení správního řízení Comune di Arcole rozhodnutím svého generálního ředitele ze dne 23. prosince 2004 konstatovala
existenci porušení a na základě čl. 18 odst. 3 legislativního nařízení č. 109/92 uložila Lidl Italia zaplatit správní pokutu
ve výši 3 115 eur.
Lidl Italia podala proti tomuto správnímu rozhodnutí žalobu k Giudice di pace di Monselice.
Předkládající soud poukazuje na to, že Lidl Italia před ním tvrdila, že předpisy Společenství týkající se označování výrobků
a potravin určených k tomu, aby byly dodány v nezměněném stavu, nejsou určeny hospodářskému subjektu, který pouze uvádí potravinu
na trh, nýbrž se týkají výlučně výrobce této potraviny.
Distributor totiž nemůže vědět, zda jsou informace uvedené na etiketě nalepené na výrobek výrobcem správné, nebo chybné, a
v žádném případě nemůže zasahovat do výroby výrobku ani do úpravy textu etikety, s níž je tento výrobek prodáván konečnému
spotřebiteli.
Předkládající soud dodává, že Lidl Italia mimoto uplatňovala, že v právu Společenství vyplývá zásada odpovědnosti výrobce
výrobku rovněž ze směrnice 85/374.
Za těchto podmínek se Giudice di pace di Monselice, maje za to, že výklad právní úpravy Společenství je nezbytný pro vyřešení
sporu, který je mu předložen, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Je třeba chápat směrnici 2000/13/ES [...], co se týče potravin určených k tomu, aby byly dodány v nezměněném stavu, jak jsou
vymezeny v článku 1 [uvedené] směrnice [...], tak, že povinnosti, které stanoví a ukládá zejména v článcích 2, 3 a 12, jsou
uloženy výlučně výrobci dotčené potraviny?
2)      Je třeba v případě kladné odpovědi na první otázku chápat články 2, 3 a 12 směrnice 2000/13/ES tak, že vylučují možnost, že
pouhý distributor usazený v členském státě, který distribuuje potravinu určenou k tomu, aby byla dodána v nezměněném stavu
(jak je vymezena v článku 1 směrnice 2000/13/ES), a vyrobenou subjektem usazeným v jiném členském státě než distributor, může
být považován za odpovědného za porušení zjištěné orgánem veřejné moci spočívající v uvedení nesprávné hodnoty (v projednávaném
případě se jedná o obsah alkoholu) výrobcem na etiketě potraviny, a v důsledku toho sankcionován, i když (jako pouhý distributor)
pouze uvádí potravinu na trh tak, jak je dodána výrobcem?“

K předběžným otázkám
Podstatou obou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda je třeba články 2, 3 a 12 směrnice
2000/13 vykládat tak, že brání právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která stanoví
možnost, aby subjekt usazený v tomto členském státě, který distribuuje alkoholický nápoj určený k tomu, aby byl dodán v nezměněném
stavu ve smyslu článku 1 uvedené směrnice, a vyrobený subjektem usazeným v jiném členském státě, byl považován za odpovědného
za porušení uvedené právní úpravy zjištěné orgánem veřejné moci a vyplývající z uvedení nesprávné hodnoty obsahu alkoholu
v procentech objemových výrobcem na etiketě uvedeného výrobku, a aby mu v důsledku toho byla uložena správní pokuta, i když
jako pouhý distributor pouze uvádí tento výrobek na trh tak, jak mu byl dodán výrobcem.
Článek 2 odst. 1 směrnice 2000/13 zejména zakazuje, aby použité způsoby označování uváděly kupujícího v omyl, pokud jde o charakteristiky
potravin.
Tento obecný zákaz je konkretizován v čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice, který obsahuje taxativní výčet údajů, které musejí být
povinně uvedeny na etiketě potravin určených k tomu, aby byly v nezměněném stavu dodány konečnému spotřebiteli.
Co se týče nápojů obsahujících více než 1,2 % objemových alkoholu, jako je nápoj nazvaný „amaro alle erbe“ dotčený v původním
řízení, bod 10 uvedeného ustanovení ukládá uvedení skutečného obsahu alkoholu v procentech objemových na etiketě tohoto nápoje.
Pravidla týkající se údajů o obsahu alkoholu v procentech objemových uvedená v čl. 12 druhém pododstavci směrnice 2000/13
jsou upravena směrnicí 87/250, jejíž čl. 3 odst. 1 stanoví přípustnou kladnou nebo zápornou odchylku ve výši 0,3 %.
Z článku 2 ve spojení s články 3 a 12 směrnice 2000/13 tak sice vyplývá, že etiketa některých alkoholických nápojů, jako je
nápoj dotčený v původním řízení, musí uvádět, s výhradou určité přípustné odchylky, skutečný obsah alkoholu v procentech objemových
těchto nápojů, to však nic nemění na tom, že tato směrnice na rozdíl od jiných aktů Společenství, které ukládají povinnosti
týkající se označování (viz zejména směrnice dotčená ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 8. září 2005, Yonemoto, C‑40/04,
Sb. rozh. s. I‑7755), neurčuje subjekt, který musí splnit tuto povinnost týkající se označování, a ani neobsahuje pravidlo
pro určení subjektu, který může být považován za odpovědného v případě porušení uvedené povinnosti.
Ze znění článků 2, 3 a 12 a ostatně ani ze znění jiného ustanovení směrnice 2000/13 tedy neplyne, že na základě uvedené směrnice
je, jak to tvrdí Lidl Italia, povinnost týkající se dotčeného označování uložena výlučně výrobci těchto alkoholických nápojů
nebo že tato směrnice vylučuje, aby byl distributor považován za odpovědného v případě porušení téže povinnosti.
Krom toho podle ustálené judikatury je namístě pro účely výkladu ustanovení práva Společenství brát v úvahu nejen text těchto
ustanovení, ale rovněž obecnou systematiku, celkovou souvislost a účel právní úpravy, jejíž jsou součástí (viz v tomto smyslu
zejména rozsudky ze dne 17. září 1997, Dega, C‑83/96, Recueil, s. I‑5001, bod 15, a ze dne 13. listopadu 2003, Granarolo,
C‑294/01, Recueil, s. I‑13429, bod 34).
Z přezkoumání obecné systematiky článků 2, 3 a 12 směrnice 2000/13, jejich celkové souvislosti, jakož i cílů, které tato směrnice
sleduje, přitom vyplývá dostatek shodujících se indicií, které umožňují dospět k závěru, že směrnice nebrání vnitrostátní
právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která stanoví, že distributor může být považován za odpovědného
za porušení povinnosti týkající se označování, kterou ukládají uvedená ustanovení.
Co se totiž zaprvé týče obecné systematiky uvedených ustanovení směrnice 2000/13 a jejich celkové souvislosti, je důležité
uvést, že jiná ustanovení této směrnice odkazují v rámci plnění určitých povinností týkajících se označování na distributory.
To je zejména případ čl. 3 odst. 1 bodu 7 uvedené směrnice, který zahrnuje mezi povinné údaje na etiketě „jméno nebo obchodní
jméno a sídlo výrobce nebo balírny nebo prodejce usazeného ve Společenství“.
Co se týče ustanovení, totožného s ustanovením v bodě 7, uvedeného v čl. 3 odst. 1 bodu 6 směrnice Rady 79/112/EHS ze dne
18. prosince 1978 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se označování potravin určených k prodeji konečnému
spotřebiteli, jejich obchodní úpravy a související reklamy (Úř. věst. 1979, L 33, s. 1), směrnice zrušené a nahrazené směrnicí
2000/13, Soudní dvůr již rozhodl, že hlavním cílem tohoto ustanovení je umožnit, aby osoby odpovědné za výrobek, k nimž vedle
výrobců a balíren patří rovněž prodejci, byly snadno identifikovatelné konečným spotřebitelem, aby jim konečný spotřebitel
mohl případně sdělit kladnou nebo zápornou kritiku týkající se zakoupeného výrobku (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
Dega, body 17 a 18).
Co se zadruhé týče účelu směrnice 2000/13, jak z šestého bodu odůvodnění této směrnice, tak z jejího článku 2 plyne, že uvedená
směrnice byla koncipována s tím záměrem, aby konečný spotřebitel potravin byl informován a chráněn, zejména pokud jde o povahu,
identitu, vlastnosti, složení, množství, trvanlivost, původ nebo provenienci a způsob výroby nebo získání těchto výrobků (viz,
co se týče směrnice 79/112, výše uvedený rozsudek Dega, bod 16).
Soudní dvůr rozhodl, že jestliže oblast není upravena směrnicí z důvodu neúplné harmonizace, kterou s sebou nese, jsou členské
státy v zásadě nadále příslušné ke stanovení pravidel v dané oblasti, avšak za podmínky, že tato pravidla nemohou vážně ohrozit
výsledek stanovený dotčenou směrnicí (výše uvedený rozsudek Granarolo, bod 45).
Vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která stanoví v případě porušení povinnosti týkající
se označování, kterou ukládá směrnice 2000/13, odpovědnost nejen výrobců, ale rovněž distributorů, přitom nikterak nemůže
ohrozit výsledek stanovený touto směrnicí.
Tato právní úprava může naopak tím, že široce definuje okruh subjektů, které mohou být považovány za odpovědné za porušení
povinností týkajících se označování, které obsahuje směrnice 2000/13, zjevně přispět k dosažení cíle informování a ochrany
konečného spotřebitele potravin, který sleduje tato směrnice.
Tento závěr nemůže být zpochybněn argumentem uplatněným Lidl Italia jak před předkládajícím soudem, tak před Soudním dvorem,
podle kterého právo Společenství stanoví zásadu výlučné odpovědnosti výrobce, co se týče správnosti údajů uvedených na etiketě
výrobků určených k tomu, aby byly v nezměněném stavu dodány konečnému spotřebiteli, zásadu, která vyplývá rovněž ze směrnice
85/374.
V tomto ohledu je namístě nejprve konstatovat, že právo Společenství takovou obecnou zásadu nezakotvuje.
Naopak, i když nařízení č. 178/2002 není použitelné
ratione temporis
na skutečnosti v původním řízení, z čl. 17 odst. 1 uvedeného nařízení nazvaného „Povinnosti“ plyne, že provozovatelé potravinářských
podniků ve všech fázích výroby, zpracování a distribuce zajistí v podnicích, které řídí, aby potraviny splňovaly požadavky
potravinového práva, které se týkají jejich činnosti, a kontrolují plnění těchto požadavků.
Co se dále týče směrnice 85/374, je nezbytné konstatovat, že tato směrnice není relevantní v kontextu takové situace, jako
je situace dotčená ve věci v původním řízení.
Odpovědnost distributora za porušení právní úpravy v oblasti označování potravin, která vystavuje uvedeného distributora zejména
platbě správních pokut, totiž nespadá do specifické oblasti působnosti režimu odpovědnosti bez zavinění zavedeného směrnicí
85/374.
Případné zásady v oblasti odpovědnosti, které obsahuje směrnice 85/374, tedy nejsou použitelné v kontextu povinností týkajících
se označování, které stanoví směrnice 2000/13.
V každém případě směrnice 85/374 ve svém čl. 3 odst. 3 stanoví odpovědnost dodavatele, byť omezenou, pouze tehdy, pokud nelze
určit výrobce (rozsudek ze dne 10. ledna 2006, Skov a Bilka, C‑402/03, Sb. rozh. s. I‑199, bod 34).
Konečně je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora týkající se článku 10 ES musejí členské státy, byť
si zachovávají výběr sankcí, zejména dbát na to, aby porušení práva Společenství byla sankcionována za hmotněprávních a procesních
podmínek, které jsou obdobné podmínkám použitelným na porušení vnitrostátního práva podobné povahy a závažnosti a které v každém
případě dávají sankci účinný, přiměřený a odrazující charakter (viz zejména rozsudek ze dne 3. května 2005, Berlusconi a další,
C‑387/02, C‑391/02 a C‑403/02, Sb. rozh. s. I‑3565, bod 65 a uvedená judikatura).
V mezích takto stanovených právem Společenství přísluší v zásadě vnitrostátnímu právu stanovit podmínky, za kterých může být
distributor považován za odpovědného za porušení povinnosti týkající se označování, kterou ukládají články 2, 3 a 12 směrnice
2000/13, a zejména upravit rozdělení odpovědnosti jednotlivých subjektů, které zasahují do uvedení dotyčné potraviny na trh.
S ohledem na výše uvedené je namístě na položené otázky odpovědět, že články 2, 3 a 12 směrnice 2000/13 je třeba vykládat
tak, že nebrání právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která stanoví možnost, aby
subjekt usazený v tomto členském státě, který distribuuje alkoholický nápoj určený k tomu, aby byl dodán v nezměněném stavu
ve smyslu článku 1 uvedené směrnice, a vyrobený subjektem usazeným v jiném členském státě, byl považován za odpovědného za
porušení uvedené právní úpravy zjištěné orgánem veřejné moci a vyplývající z uvedení nesprávné hodnoty obsahu alkoholu v procentech
objemových výrobcem na etiketě uvedeného výrobku, a aby mu v důsledku toho byla uložena správní pokuta, i když jako pouhý
distributor pouze uvádí tento výrobek na trh tak, jak mu byl dodán uvedeným výrobcem.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
Články 2, 3 a 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES ze dne 20. března 2000 o sbližování právních předpisů členských
států týkajících se označování potravin, jejich obchodní úpravy a související reklamy je třeba vykládat tak, že nebrání právní
úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která stanoví možnost, aby subjekt usazený v tomto
členském státě, který distribuuje alkoholický nápoj určený k tomu, aby byl dodán v nezměněném stavu ve smyslu článku 1 uvedené
směrnice, a vyrobený subjektem usazeným v jiném členském státě, byl považován za odpovědného za porušení uvedené právní úpravy
zjištěné orgánem veřejné moci a vyplývající z uvedení nesprávné hodnoty obsahu alkoholu v procentech objemových výrobcem na
etiketě uvedeného výrobku, a aby mu v důsledku toho byla uložena správní pokuta, i když jako pouhý distributor pouze uvádí
tento výrobek na trh tak, jak mu byl dodán uvedeným výrobcem.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: italština.